OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Girl Shy

Girl Shy és una pel·lícula muda dirigida per Fred C. Newmeyer i Sam Taylor i protagonitzada per Harold Lloyd i Jobyna Ralston. Es tracta de la primera producció independent de Lloyd després d’abandonar Hal Roach, i la primera pel·lícula en la que feia parella amb la Ralston, que substituïa Mildred Davis que havia esdevingut la seva esposa. Es va estrenar el 20 d’abril de 1924.

## Argument

Harold és un noi aprenent de sastre tímid i pobre que treballa en la botiga del seu oncle. És tímid i li costa molt parlar amb les noies. Malgrat això, ha escrit un llibre que és una col·lecció d’històries romàntiques en les que explica com seduir diferents tipus de noies, com les “vamps” o les “flappers”. Marxa a Los Angeles per tal de trobar un editor que el vulgui publicar. Pel camí coneix Mary, una noia rica, i l’ajuda a amagar el seu gosset perquè no el vegi el revisor del tren. En descobrir el llibre inicien una conversa i tots dos s'enamoren. Ella rebutja Ronald, un pretendent que és un pocavergonya.
Els dos es retroben i en un malentès, ella creu que Harold no l'estima i només li ha fet cas com a experiment per escriure un altre capítol del seu llibre. Enfadada, decideix casar-se amb el pretendent. Mentrestant, l'editor que inicialment ha rebutjat el seu manuscrit canvia d'opinió i li envia un xec de 3.000 dòlars com a avançament. Això fa que decideixi buscar Mary, i demanar-li de casar-se. Descobreix però en un diari que ella és a punt de casar-se amb l’altre. Una noia veu al mateix temps el diari i exclama que aquell home és el seu marit. Harold s'embranca en una cursa salvatge utilitzant un automòbil, motocicletes, cavalls i un tramvia per poder arribar a l'església a temps i aturar el casament. Aconsegueix impedir la boda acusant l’home de bigàmia i la parella s'acaba prometent en matrimoni.

## Repartiment

* Harold Lloyd (Harold Meadows)
* Jobyna Ralston (Mary Buckingham)
* Richard Daniels (Jerry Meadows)
* Carlton Griffin (Ronald DeVore)
* Nola Luxford (la noia Vamp)
* Judy King (la noia flapper)
* William Orlamond (assistent de Thornsby)
* Gus Leonard (passatger barbut)
* Earl Mohan (conductor de tranvia)
* Joe Cobb (noi a la sastreria)
* Jackie Condon (noi al que arreglen els pantalons)
* Mickey Daniels (noi)

## Referències

* ↑ Maltin, Leonard. Turner Classic Movies Presents Leonard Maltin's Classic Movie Guide: From the Silent Era Through 1965: Third Edition (en anglès). Penguin, 2015-09-29. ISBN 978-0-698-19729-9.
* ↑ Pawlak, Debra Ann. Bringing Up Oscar (en anglès). Simon and Schuster, 2012-01-12. ISBN 978-1-60598-216-8.
* ↑ Institute, American Film. The American Film Institute Catalog of Motion Pictures Produced in the United States (en anglès). University of California Press, 1997, p. 294. ISBN 978-0-520-20969-5.

## Enllaços externs

* Girl Shy al catàleg de l'American Film Institute
# Jean-Luc Ponty

Jean-Luc Ponty és un violinista de jazz contemporani francès. Va néixer a la ciutat de Avranches (França) el 29 de setembre de 1942. Es va capacitar com a violinista professional en el Conservatoire National Supérieur de Musique de Paris. El seu interès cap al jazz va ser impulsat per la música de Miles Davis i John Coltrane. Ha tocat amb la Mahavishnu Orchestra i també amb Frank Zappa. És molt conegut pel seu violí elèctric, el qual li dona una empremta especial, gairebé com el so d'un sintetitzador.

## Biografia

Jean-Luc Ponty és fill d'un professor de violí, amb qui va començar el seu aprenentatge de l'instrument abans que ingressés en el Conservatori de París.
En 1967 va visitar el Festival de Jazz de Mont-real. Després d'això, va treballar amb Stéphane Grappelli, la Mahavishnu Orchestra i Frank Zappa. L'especial empremta que li atorga el seu violí el va fer un artista popular del jazz fusió de la dècada de 1970.
Després de col·laborar en 1972 amb Elton John en el seu disc Honky Chateau, Ponty va començar a usar el seu ara conegut violí elèctric, amb la nota C més baixa. A finalitats de la dècada de 1960 i començament de la dècada dels 80 va començar a utilitzar el Violectra, un violí elèctric modificat de quatre cordes amb una octava més baixa. Amb posterioritat va ocupar una altra versió del Violectra, de sis cordes, i amb les notes C i F més baixes.
Ponty va ser pioner en la combinació del violí amb MIDI, caixes de distorsió, pedals wah-wah, entre d'altres, la qual cosa li permet obtenir un so semblant a un sintetitzador.
Entre mitjans i finals del 2004 es va reunir amb la formació de The Rite of Strings, amb els quals va realitzar una gira per Estats Units i Canadà. En els anys posteriors s'han reunit de forma esporàdica. En 2005, va formar el supergrup de jazz fusió Trio! amb Stanley Clarke i Béla Fleck. Entre els seus discos més destacats estan Imaginary Voyage (1976), Aurora (1976), Cosmic Messenger (1978), Mystical Adventures (1982), Individual Choice (1983), Open Mind (1984), Fables (1985), The Gift of The Time (1987) i Storytelling (1989).
En 2007 va llançar The Atacama Experience. Entre aquest any i 2009 ha estat de gira per tot el món presentant la seva nova producció.
El 2014 va encetar una col·laboració amb Jon Anderson.

## Discografia

* Upon the Wings of Music (1975)
* Imaginary Voyage (1976)
* Aurora (1976)
* Enigmatic Ocean (1977)
* Cosmic Messenger (1978)
* A Taste for Passion (1979)
* Civilized Evil (1980)
* Mystical Adventures (1982)
* Individual Choice (1983)
* Open Mind (1984)
* Fables (1985)
* The Gift of Time (1987)
* Storytelling (1989)
* Tchokola (1991)
* No Absolute Time (1993)
* Life Enigma (2001)
* The Atacama Experience (2007)

## Referències

* Biografia Arxivat 2016-03-08 a Wayback Machine., en el seu lloc oficial. (en anglès)
# Viva Belgrado

Viva Belgrado és un grup do it yourself de post-rock i post-hardcore de Còrdova que es va formar el 2011. Ha actuat al Japó, al Regne Unit i ha girat diverses vegades per l'Europa continental, tocant al Primavera Sound Festival i al Resurrection Fest.

## Trajectòria

El 2012, la banda va llançar la seva primera maqueta, seguida un any després per l'EP El Invierno. Ambdós treballs discogràfics van ser reeditats el 2013 amb temes extra i publicats pel segell japonès Tokyo Jupiter Records. El disc debut Flores, Carne, publicat el 2014, es va distribuir a través de vuit discogràfiques a tot el món. El 2016 es va publicar el segon àlbum d'estudi, Ulises, amb Aloud Music i Walking Is Still Honest Records.
Viva Belgrado barreja elements del post-rock amb screamo a la seva música, amb reminiscències de grups com Envy, Explosions in the Sky, Raein i Moving Mountains. Les lletres de la banda estan escrites en castellà. Els músics es descriuen a si mateixos com a feministes, antifeixistes, són vegetarians i donen suport al moviment LGBT, però la banda no tracta qüestions polítiques a les seves cançons, sinó que tracta temes emocionals d'una manera metafòrica i poètica. El seu àlbum debut, Flores, Carne, tracta sobre la superació de la pèrdua, el dolor que provoca aquest procés i com se'n poden treure energies positives.

## Discografia

* 2012: Demo 2012
* 2013: El Invierno
* 2013: Viva Belgrado: El Invierno + Demo 2012
* 2014: Flores, Carne
* 2016: Ulises
* 2020: Bellavista
* 2024: Cancionero de los cielos

## Referències

* 1 2 3 Karol Kamińsky: Idioteq.com:
* ↑ Punx Save the Earth: Suis La Lune / Viva Belgrado live in Tokyo 2017 決定
* ↑ Punktastic: Viva Belgrado to embark on UK tour
* ↑ Karol Kamiński: Idioteq.com: VIVA BELGRADO Europe Tour!
* ↑ Karol Kamiński: Idioteq.com: VIVA BELGRADO touring Europe in Spirng 2016!
* ↑ Festivalstalker.de: New Bands For Resurrection Fest 2016 And Split By Days
* ↑ Primavera Sound: PRIMAVERA SOUND EMBRACES MUSICAL DIVERSITY IN A STAR-STUDDED LINE-UP
* ↑ Tim Masson: Ox-Fanzine: Viva Belgrado – Flores, Carne Kritik
* ↑ «Entrevista a Viva Belgrado: Están vivos» (en castellà). Rockzone, 29-04-2020. [Consulta: 22 agost 2021].
* ↑ Benavides, Luis. «Viva Belgrado, crítica de Cancionero de los Cielos (2024)» (en castellà). Mondo Sonroro, 19-01-2024. [Consulta: 17 maig 2024].
# Terno d'Isola

rdft de Bèrgam . A 31 de desembre de 2004 terd
# Cilindre de McKendree

Un cilindre de McKendree és un tipus hipotètic d'hàbitat espacial giratori proposat originalment en els Objectius d'inflexió de la NASA en la conferència de Realitat en l'any 2000 per l'enginyer de la NASA Tom McKendree. Igual que amb altres dissenys d'hàbitat espacial, el cilindre faria girar per produir la gravetat artificial per mitjà de la força centrífuga. El disseny es diferencia dels dissenys clàssics produïts a la dècada de 1970 per Gerard K. O'Neill i la NASA, en què utilitzaria els nanotubs de carboni en lloc d'acer, la qual cosa permet l'hàbitat que es construís fos molt més gran. En la proposta original, l'hàbitat constaria de dos cilindres d'uns 460 km (290 milles) de radi i 4600 km (2,900 milles) de longitud, que conté 13 milions de quilòmetres quadrats (5,1 milions de quilòmetres quadrats) d'espai habitable, gairebé tanta superfície com la de Rússia.
Segons la proposta original, el cilindre McKendree és simplement una versió ampliada del cilindre O'Neill. Igual que el cilindre O'Neill, McKendree va proposar dedicar la meitat de la superfície de la colònia a les finestres, la qual cosa permetria la il·luminació directa de l'interior. L'hàbitat es compondria d'un parell de cilindres de contra-rotació que funcionarien com a volants d'inèrcia per controlar l'orientació de l'hàbitat.

## Cilindres de McKendree en la ficció

Els cilindres de Mckendree són un tipus d'hàbitat en l'univers fictici de projecte de construcció del món Braç d'Orió, però ampliada als límits teòrics dels nanotubs de carboni: 1000 km de radi i 10.000 km de llarg, conté 63 milions de quilòmetres quadrats (24 milions de milles quadrades) d'espai habitable - més gran que el continent d'Euràsia.

## Referències

* 1 2 McKendree, Thomas Lawrence (November 9–11, 1995). "Implications of Molecular Nanotechnology Technical Performance Parameters on Previously Defined Space System Architectures" a The Fourth Foresight Conference on Molecular Nanotechnology.
# Jacques Rivette

Jacques Rivette (Rouen, 1 de març de 1928 - 29 de gener de 2016) fou un director de cinema francès. Juntament amb Jean-Luc Godard, Rivette fou considerat un dels directors més experimentals i influents de la nouvelle vague. Les seves històries solien desenvolupar-se de maneres poc convencionals, moltes vegades barregen romanç, misteri i comèdia i fins i tot incloïen escenes improvisades. Els seus films també es van destacar per la seva excessiva longitud, com Out 1 de 1971 que dura 13 hores i té una versió reduïda de 4 hores i mitja.
El 1950 es va unir al Cineclub del Barri Llatí de París i va començar a escriure crítiques cinematogràfiques per a la revista Gazette du Cinema. També per a aquesta època va gravar els seus primers curtmetratges, Aux Quatre Coins (1950), Le Quadrille (1950), i Le Divertissment (1952). El 1952 va començar a escriure per a Cahiers du Cinéma al costat d'altres crítics, amb qui protagonitzaria la nouvelle vague: Eric Rohmer, Jean-Luc Godard, François Truffaut i Claude Chabrol.

## Filmografia

* 1960: Paris nous appartient
* 1966: Suzanne Simonin, la Religieuse de Diderot, també coneguda com La Religieuse
* 1968: L'Amour fou
* 1971: Out 1: Noli me tangere
* 1972: Out 1: Spectre, versió abreujada de Out 1: Noli me tangere
* 1974: Céline et Julie vont en bateau
* 1976: Duelle
* 1976: Noroît
* 1978: Merry-Go-Round
* 1981: Le Pont du Nord
* 1982: Paris s'en va
* 1984: L'Amour par terre
* 1986: Hurlevent
* 1988: La Bande des quatre
* 1991: La Belle Noiseuse
* 1993: La Belle Noiseuse. Divertimento, versió curta de La Belle Noiseuse
* 1994: Jeanne la Pucelle (Pel·lícula de dues parts: "Les Batailles" i "Les Prisons")
* 1995: Haut bas fragile
* 1998: Secret défense
* 2001: Va savoir
* 2003: Histoire de Marie et Julien
* 2007: Ne touchez pas la hache
* 2009: 36 vues du Pic Saint-Loup

### Curtmetratges

* 1950: Aux quatre coins
* 1950: Le Quadrille
* 1952: Le Divertissement
* 1956: Le Coup du Berger
* 1995: Lumière et Compagnie - segment Une aventure de Ninon

## Referències

* ↑ Casas, Quim «Mor Jacques Rivette, bastió de la Nouvelle Vague». El Periódico de Catalunya, 29-01-2016 [Consulta: 29 gener 2016].
# Tonia Marketaki

Tonia Marketaki (grec: Τώνια Μαρκετάκη; 28 de juliol de 1942 - 26 de juliol de 1994) va ser una directora de cinema i guionista grega. Va néixer a el Pireu i va passar molts dels seus anys d'infància al districte de Zografos d'Atenes. Els seus orígens materns són de Kardàmila, a l'illa de Quios.
Va rebre la seva formació formal a l'IDHEC de París i, al seu retorn a Grècia, va treballar com a crítica cinematogràfica en diversos diaris des de 1963 fins a 1967. El mateix any es va completar la seva primera creació de curtmetratges i la posterior empresonament per l'aleshores recentment establerta règim dels coronels. Quan va ser alliberada, Marketaki va fugir a l'estranger, treballant com a editora assistent al Regne Unit. i un director de pel·lícules educatives per a agricultors analfabets a Algèria.
El 1971 va tornar de nou al seu país natal. A més dels seus tres llargmetratges, també va dirigir diverses obres teatrals i una sèrie de televisió anomenada Lemonodasos.
La seva última pel·lícula Krystallines nyhtes fou projectada a la secció Un Certain Regard del 45è Festival Internacional de Cinema de Canes de 1992.

## Filmografia

* O Giannis kai o dromos – Ο Γιάννης και ο Δρόμος (Giannis i la carretera), 1967
* Ioannis o Viaios – Ιωάννης ο Βίαιος (Ioannis el violent), 1973
* I timi tis agapis – Η Τιμή της Αγάπης (El preu de l’amor), 1983
* Krystallines nyhtes – Κρυστάλλινες Νύχτες (Nits de cristall), 1992

## Referències

* ↑ «Film Archive of Greece». tainiothiki.gr. Arxivat de l'original el 19 de març 2012. [Consulta: 11 setembre 2011].
* ↑ «Citizen (Politis) local newspaper of Chios». politis-chios.gr. [Consulta: 11 setembre 2011].
* ↑ «Festival de Cannes: Crystal Nights». festival-cannes.com. [Consulta: 16 agost 2009].
# Joan Busquets i Grau (polític)

Joan Busquets i Grau (Organyà, Alt Urgell, 11 d'agost de 1957) és un mestre i polític català, alcalde d'Organyà i diputat al Parlament de Catalunya en la IV legislatura.

## Biografia

Graduat en magisteri per l'Escola Normal de Lleida, ha treballat com a empresari en un negoci familiar de restauració, alhora que ha col·laborat en la premsa local i el 1979 va obtenir el premi literari Homilies d'Organyà
Membre d'Unió Democràtica de Catalunya (UDC) des del 1976, ha estat jutge de pau d'Organyà de 1984 a 1987. A les eleccions municipals espanyoles de 1987 fou elegit tinent d'alcalde d'Organyà, alhora que membre del consell comarcal de l'Alt Urgell i del Patronat de Turisme de les Terres de Lleida.
En 1994 va substituir en el seu escó Concepció Tarruella i Tomàs, elegida diputada a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1992, i ha estat membre, entre d'altres, de la Comissió d'Estudi de la Problemàtica del Món Rural. A les eleccions municipals espanyoles de 1995 fou elegit alcalde d'Organyà, càrrec que va revalidar a les eleccions municipals espanyoles de 1999 i 2003.

## Referències

* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la IV Legislatura p. 68
* ↑ «Alcaldes d'Organyà». Arxivat de l'original el 2015-06-23. [Consulta: 22 juny 2015].
# Joan Tarré i Sans

Joan Tarré i Sans (Canet de Mar, 1882 - Neuilly-sur-Seine (París), 1969) fou un prevere, historiador i liturgista català.
Estudià al seminari de Girona, i el 1916 s'ordenà a Barcelona. Després d'haver exercit com a capellà a Cornellà i a Barcelona, el 1918 s'instal·là a París, on es formà com a historiador en els establiments més prestigiosos: la Facultat de dret, on seguí cursos de dret canònic; l'École pratique des hautes études, en què s'especialitzà en l'època carolíngia; o l'École des Chartes. El 1927 hi defengué una tesi sobre les fonts de la legislació eclesiàstica a la província Tarraconense. Retornat a Catalunya, el 1935 continuà la tasca de Francesc Martorell i Trabal en el buidat per a la Catalunya Carolíngia; arran de l'esclat de la guerra civil, s'establí definitivament a París.
Membre de la Société d'Histoire du Droit i de la Société Nationale des Antiquaires de France, fou capellà i bibliotecari de l'Institut Catholique, on se'l coneixia com a l'abbé Jean Tarré. Amic, entre d'altres, de Pierre Vilar (amb qui coincidí en el consistori dels Jocs Florals de 1965), era conegut de la colònia catalana parisenca per la seva generositat. Republicà i catalanista, conservà les seves conviccions fins a la seva mort.
El seu fons es conserva a la Biblioteca de Catalunya.

## Obres

* "Les sources de la législation ecclésiastique dans la province tarraconaise depuis les origines jusqu'à Gratien", Positions de thèses de l'École des chartes, Paris, 1927
* L'Action française. Su historia, sus errores, sus engaños y sus rebeliones. Barcelona, 1928
* "Sur les origines arlésiennes de la collection canonique, dite Hispana", Mélanges Fournier, Paris: Sirey, 1929
* Els problemes autonomistes i l'església catòlica. Barcelona, 1931
* "Un Comunisme teòrica de la propietat en el dret eclesiàstic clàssic", Miscel·lània Patxot, Barcelona, 1931
* "L'Evolució històrica de les delimitacions de les diòcesis del Principat de Catalunya", Butlletí de la Societat Catalana d'Estudis Històrics 3-4 (1954-1955)
* "L'influence des écoles dans la transmission des canons médiévaux", Études d'histoire du droit canonique dédiées à Gabriel Le Bras, Paris: Sirey, 1965

## Referències

* 1 2 «.xml Joan Tarré i Sans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 novembre 2018].
* 1 2 «Tarré i Sans, Joan». Biblioteca de catalunya. [Consulta: 7 novembre 2018].
* ↑ «Tarré i Sans, Joan». A: Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya, vol. III, p. 508.

## Enllaços externs

* Fons personal i professional Joan Tarré a la Biblioteca de Catalunya.
# Gloria Bonet Batalla

Gloria Bonet Batalla (Barcelona, 1977) és dissenyadora gràfica, professora d’arts plàstiques i disseny a Escola Massana i escriptora. En la seva faceta literària ha estat guanyadora del Premi de poesia subversiva Carles Hac Mor del 2024 i un dels seus relats satírics ha estat seleccionat per la revista literària Branca.
Ha dissenyat i autoeditat una col·lecció (exhaurida) de fanzines de la què s'ha dit “les seves autopublicacions són mordaces i enginyoses, i un espai per fer múscul abans de fer el salt a altres formats”. Perquè aquesta creadora polifacètica també s'ha endinsat en formats com l’stand-up, un espai on conflueixen text, habilitats escèniques, dots d’improvisació i ironia descarnada.
“L’enyorança és del temps balança” (Editorial Fonoll, 2024), 8è Premi Carles Hac Mor a plaquettes d’escriptura subversiva, és el primer poema que publica. El jurat n’ha destacat “l’escriptura implacable amb girs inesperats i l’humor negre sofisticat que critica les misèries dels mitjans escrits”. Actualment treballa en la seva primera novel·la, un exercici on es barreja costumisme i ciència-ficció, fent servir la paròdia amable com a fil conductor entre els dos gèneres.
Té un màster en Art, Literatura i Cultura contemporànies (UOC), una Llicenciatura en Publicitat (UAB), un Grau Superior en Disseny (Escola Massana) i estudis superiors d’art (Accademia di Belle Arti di Genova). En el camp de la recerca el seu objecte d’estudi s'ha centrat en el potencial de les arts aplicades contemporànies. Ha treballat per a estudis de disseny gràfic i disseny editorial de Barcelona, París i Gènova amb figures com Susanna Shannon i Gerard Paris-Clavel.
Gloria Bonet també ha escrit articles per a diversos mitjans impresos sobre tendències, artesania i cultura pop (Revista de Catalunya, Revista O, etc.) i ha fet col·laboracions a mitjans audiovisuals (Cabaret Elèctric, iCat fm). I és la creadora de la imatge del Festival Americana de cinema independent Nord-americà de Barcelona.
# Torre de' Roveri

Torre de' Roveri ( bergamasco : Tór de Róer ) és un comune (mujhgfd
# Bassa del Cabot

La Bassa del Cabot, Bassa des Cabot també coneguda com a Bassa des Cabots, és una petita platja d'arena gruixuda de la Colònia de Sant Jordi. Està situada entre la punta de sa Bassa des Cabots i la Síquia de la sal, canal d'aigua salada que connecta la mar amb les salines de s'Avall.
El seu nom es deu al fet que la platja és una petita badia gairebé tancada al mar, profunda on habiten molts cabots. Aquest tipus de formació geològica (entrades a la mar someres i molt tancades), són conegudes al litoral saliner i felanitxer com a basses. És molt poc freqüentada per banyistes, ja que el fons és de roques amb algues. Té unes dimensions de 60 metres de llargada per 11 d'amplada i s'hi accedeix pel passeig marítim de la Colònia de Sant Jordi. Està rodejada per vegetació dunar, hi són presents espècies com el card marí, ensopegueres i fonoll marí entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Platges de Balears». Arxivat de l'original el 2012-06-30. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 318. ISBN 84-8661702-2.
* 1 2 Aguiló, Cosme «Toponímia de Santanyí i Ses Salines». Tesi Doctoral. Departament de Filologia Catalana i Lingüística General Universitat de les Illes Balears, 2007.
# Macària (filla d'Hades)

Macària (del grec antic Μακαρία, ‘la benaurada’) és el nom d’una divinitat femenina menor relacionada amb el déu Hades, del qual és filla. Comparteix nom amb una filla d'Hèracles. Sembla, emperò, que algunes fonts les relacionen íntimament, com ara Zenobi o l’enciclopèdia romana d'Orient, la Suïda.
La informació que tenim sobre aquest personatge mitològic és força reduïda, per la qual cosa tota afirmació sobre aquesta filla d’Hades cau en el camp de les conjectures i les interpretacions. La seva filiació amb Hades sembla una associació lògica, però no se’ns diu enlloc qui és sa mare. Per tant, no podem afirmar que fos filla de Persèfone o d’alguna altra amant del déu de l’inframon; de fet, no existeix cap font que detalli la descendència d’Hades i Persèfone.
Hom ha suggerit que Macària podria ser la contrapart femenina del déu Tànatos. Alguns texts, de més a més, la relacionen amb les Illes dels Benaurats, car seria una representació de la mort beneïda, en relació amb els «morts beneïts», eufemisme emprat per a anomenar els qui han tingut una mort heroica.

## Referències

* ↑ «SOL Search». [Consulta: 6 gener 2023].
* ↑ Zenobi II, 61, en el Corpus Paroemiographorum Graecorum.
# Roca Sombra

La Roca Sombra és una muntanya de 1.376 metres que es troba al municipi del Pont de Bar, a la comarca catalana de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Capritx (música)

Un capritx, derivat del mot italià capriccio, és una composició musical instrumental o vocal de forma lliure que en el període barroc s'identificà amb el ricercare i la fantasia. Sobreentén la idea d'una obra que deliberadament no respecta les regles acadèmiques, sense nogensmenys abolir aquestes.

## Capritxos destacats

* Louis Aubert: Capritx, amb violí solista
* Joan Just i Bertran: Capritx espanyol, un dels tres quadres simfònics (1960) acabat per Josep Maria Roma
* Manuel de Falla y Matheu, Vals capritx (1900)
* Hermann Graedener: Capritx, simfonietta per a orquestra
* Ernest Guiraud: Capritx, per a violí i orquestra
* Pietro Antonio Locatelli: 24 capritxos per a violí
* Rudolf Mengelberg: Capritx per a piano i orquestra.
* Niccolò Paganini, 24 Capritxos per a violí (1805)
* Nikolai Rimski-Kórsakov: Capritx espanyol (1887)
* Ferran Sor i Muntades: Capritx Op. 50
* Max Reger: Dotze Valsos-Capritx per a piano a quatre mans, op. 9 (1892)
* Piotr Ilitx Txaikovski: Capritx italià (1880), op. 45
* Telmo Vela de Lafuente: Capritx en re, per a violí solista i Capritx espanyol per a violoncel i piano
* Georg Vierling: Capritx
* Ramon Vilanova i Barrera: Capritx per a gran orquestra
* Dámaso Zabalza: El canto de las montañas, capritx de saló
* Amilcare Zuelli: Scherzo i Elegie, capritxos simfònics

## Vegeu també

* Capritx (arquitectura)

## Referències

* ↑ «Capritx (música)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Capritx». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.