OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alemanys

Els alemanys (alemany: Deutsche) són un grup germànic nadiu de l'Europa Central. El terme alemany s'ha utilitzat al llarg de la història per designar els parlants d'alemany de diferents territoris, particularment Prússia, el Sacre Imperi Romanogermànic, l'Imperi Alemany, la República Federal d'Alemanya o la República Democràtica Alemanya entre d'altres. Actualment, són considerats alemanys els ciutadans d'Alemanya.
Dels aproximadament 100 milions de parlants nadius d'alemany del món, aproximadament entre 66 i 75 milions es consideren alemanys. Hi ha també uns 80 milions de persones amb ancestres alemanys en diferents països del món, la majoria dels quals no el mantenen com a primera llengua. El nombre total d'alemanys al món se situa doncs en una àmplia forquilla d'entre els 66 i els 160 milions en funció del criteri utilitzat.
Molts dels habitants dels altres territoris de parla alemanya d'avuí en dia (Àustria, Suïssa, Liechtenstein o Luxemburg) han desenvolupat una identitat nacional pròpia i poden refusar identificar-se amb aquest grup humà.

## Referències

* ↑ Minahan, James. One Europe, many nations: a historical dictionary of European national groups. Greenwood Publishing Group, 2000, p. 769. ISBN 0-313-30984-1 [Consulta: 25 maig 2013].
* ↑ «German 'should be a working language of EU', says Merkel's party». Telegraph.co.uk, 18-06-2013. [Consulta: 29 març 2015].
* ↑ "Ethnic Groups of Europe: An Encyclopedia" by Jeffrey Cole (2011), p. 171; "Estimates of the total number of Germans in the world range from 100 million to 150 million, depending on how German is defined, ..."
* ↑ Ethnic Groups of Europe [Consulta: 29 març 2015].
Viccionari
# Samarreta sense mànigues

La samarreta o camiseta sense mànigues, camiseta (d')imperi, camisola o mariol·lo (a les Balears) és una camiseta fina portada tocant la pell, sense mànigues, podent ser escollada al davant i a l'esquena. La samarreta sense mànigues descobreix les espatlles, i deixa aparèixer els braços totalment. L'escolladura pot ser més o menys oberta segons els models. És a l'origen una roba interior de jersei, de tricots o malles. Com la samarreta, és un vestit originàriament amagat, portat sota altra roba, modernament per a evitar de suar en la camisa que hom duu damunt. Ha esdevingut un vestit pròpiament dit amb l'evolució de la moda. La seva variant que és purament una camisa sense mànigues és portada per atletes en esports com l'atletisme i el triatló.
La camiseta sense mànigues hauria estat inventada pels forts des Halles, els estibadors de París al mig del segle XIX. Volent alliberar-se els braços però protegir-se la ronyonada dels corrents d'aire, van crear una samarreta de llana sense màniga. Prengué el sobrenom de « marcel » després de la seva comercialització per Marcel Eisenberg, propietari de la calceteria Marcel, a Roanne.
Quan és destinada a les dones, es pot designar pel terme anglès top o alt.
Pot ser de braços descoberts o amb els braços i una part del pit descoberts, a nivells variables.

## Al cinema

La samarreta sense mànigues blanca ha entrat a la cultura popular amb el concurs, entre d'altres, de James Dean, de Marlon Brando, que la portava ajustada al film A Streetcar Named Desire. Duu el nom a Amèrica i Austràlia de wifebeater (literalment « atupador de dona ») que podria venir justament del personatge, un home violent, interpretat per Brando al film. També n'han portat actors com Bruce Willis o Denzel Washington incarnant personatges virils en films d'acció.

## Notes i referències

* ↑ «Diccionari Català-Valencià-BalearB». [Consulta: 5 juliol 2020].
* ↑ Neuville, Julien (en francès) Le Monde.fr, 11-04-2014. ISSN: 1950-6244 [Consulta: 14 març 2016].
* ↑ Troth Wells. T-shirt. New Internationalist, 2007, p. 12.
# José Manuel Pérez

José Manuel Pérez (el Pinós, 5 de novembre de 1963 - Alacant, 10 de gener de 2005), conegut com a El Carni, fou un pilot de motociclisme valencià que competí com a amateur en les edicions dels anys 2002 a 2005 del Ral·li Dakar. El 6 de gener del 2005 patí una forta caiguda durant la setena etapa de l'edició del Dakar d'aquell any, entre Zouérat i Tichit (Mauritània). Fou traslladat a la clínica de Dakar (Senegal) i més tard a l'Hospital d'Alacant, on es morí al cap de poc a causa de les seves greus ferides.
Pérez, natural d'El Pinós i resident a Elx, era director d'una empresa química i un apassionat del motociclisme fora d'asfalt.

## Referències

* ↑ «Último adiós a \"El Carni\"» (en castellà). pinoso.org. Ajuntament del Pinós, 18-01-2005. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 2 juny 2011].
* ↑ «José Manuel Pérez» (en anglès). motorsportmemorial.org. [Consulta: 2 juny 2011].

## Enllaços externs

* Notícia de la seva mort al portal del 3/24
* Imatge de Pérez el 2005 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Alicia Diaz de la Fuente

Alicia Diaz de la Fuente (Madrid, 1967) és una compositora espanyola de música clàssica, catedràtica de composició en el Conservatori de Madrid.

## Biografia

Va estudiar òrgan i composició en el Conservatori de Madrid on va ser deixebla d'Antón García Abril. Va ampliar els estudis de composició en la Universitat d'Alcalá de Henares sota la direcció de José Luis de Delás. A París, va realitzar cursos de composició i informàtica musical en el IRCAM amb Marc-André Dalbavie, N. Schnell, J. Harvey i R. Reynolds, entre d'altres.
Compositora de trajectòria reconeguda, ha rebut nombrosos encàrrecs i premis, inclòs el Premi Nacional de Música 2022 en la categoria de composició, destacant per la seva habilitat per establir diàleg amb altres arts. Les seves obres han estat interpretades en festivals internacionals de música i inclouen peces com *Ecos del pensamiento*, *Llueven estrellas en el mar*, i *Los acantilados de Jaizkibel*.
A més de la seva obra com a compositora, ha publicat nombrosos articles sobre estètica i anàlisi musical i ha participat en cursos i conferències en universitats i conservatoris d’arreu del món.

## Premis i reconeixements

* Premi Nacional de Música 2022, en la categoria de composició.

## Referències

* ↑ Roberto L. Pajares Alonso: Historia de la música en 6 bloques. Bloque 1, Músicos y contexto. Editorial Aebius. Consultado el 6 de noviembre de 2017
* ↑ «Resolución de 21 de marzo de 2019, de la Dirección General de Recursos Humanos, por la que se publica la relación definitiva de aspirantes que han superado el procedimiento de acceso al Cuerpo de Catedráticos de Música y Artes Escénicas convocado por Resolución de 27 de septiembre de 2018.». , 28-03-2019, p. 42 [Consulta: 7 setembre 2019].
* ↑ Alicia Díaz de la Fuente. Fundación Juan March. Consultado el 6 de noviembre de 2017
* ↑ Creadoras de música. pag. 118. Instituto de la mujer, ISBN 978-84-692-7881-9. Consultado el 6 de noviembre de 2017
* 1 2 El director Jaime Martín y la compositora Alicia Díaz, Premios Nacionales de Música. Agencia EFE. Publicado el 29 de septiembre de 2022.
# Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia

La Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia (SCCFF) és una associació d'escriptors i lectors aficionats als gèneres de la ciència-ficció i la fantasia. La SCCFF es va constituir el 1997 gràcies a l'impuls de membres de la Secció de ciència-ficció de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana, finalment el juliol de 2005 es va legalitzar com a entitat independent. La societat va editar des de 1997 al 2015 un butlletí amb el nom de SC2F2 que s'enviava als membres de franc.
La idea inicial de crear l'Associació Catalana de Ciència-Ficció i Fantasia (després integrada com a secció a l'AELC i finalment convertida en la SCCFF actual) va sorgir de la col·laboració a mitjan anys 90 entre La Penya del Coet (amb Antoni Munné-Jordà i Jordi Solé i Camardons) i el Col·lectiu Freaks (on militaven, entre d'altres, Sebastià Roig, Salvador Macip, Amadeu Ros i Emili Gil). Altres membres destacats de la SCCFF han sigut Montserrat Galícia, Rosa Fabregat i Armengol, Jordi de Manuel i Barrabín i Jordi Font-Agustí.
El novembre de 2017 va organitzar la CatCon 2017 a Vilanova i la Geltrú per commemorar els 20 anys del "I encontre de ciència-ficció en llengua catalana", l'acte fundacional de la SCCFF.
L'associació publica periòdicament una revista titulada Catarsi per promocionar la ciència-ficció, el terror i la fantasia en llengua catalana on es publiquen escrits originals i traduccions al català de temàtica de ciència-ficció o fantasia.

## Premis Ictineu

L'any 2012, amb la integració de les Ter-Cat a la SCCFF, l'entitat passa a organitzar els premis Ictineu a obres (novel·les i contes) de fantasia escrites o traduïdes en català. Actualment s'atorguen sis premis:
* Millor novel·la fantàstica escrita en català
* Millor novel·la traduïda al català
* Millor conte escrit en català
* Millor conte traduït al català
* Millor il·lustració de coberta
* Millor antologia fantàstica

## Referències

* ↑ «La SCCFF commemora el centenari de la primera novel·la catalana de ciència-ficció». AELC, 25-09-2014.
* ↑ «La Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia commemora els 200 anys del naixement d'Edgar Allan Poe». 324 Televisió de Catalunya, 25-09-2014.
* ↑ «Els orígens de la SCCFF | SCCFF». [Consulta: 2 octubre 2018].
* ↑ «CatCon 2017 | SCCFF». [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «CATCON 2017, la I Convenció de Ciència-ficció i Fantasia». [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ «Qui som?». Catarsi, 14-05-2012.
* ↑ «Premis Ictineu | SCCFF». [Consulta: 9 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia - Lloc web oficial
* «Quinze anys de la Societat Catalana de Ciència-Ficció i Fantasia». web. AELC. [Consulta: 25 setembre 2014].
# Edições ASA

Edições ASA (literalment en català edicions ASA) és una editorial portuguesa, nom de la qual és compost de les sigles "Américo da Silva Areal", nom d'un professor, escriptor i empresari portuguès, responsable d'haver fundat l'editorial el 1951. És molt coneguda a Portugal pels seus manuals escolars per a segona i primera ensenyança. Inicialment, però, l'editorial s'havia dedicat més a la literatura (infantil inclosa), poesia, art, arquitectura, entre d'altres. L'any 2002 l'empresa aposta per primer cop pels còmics. És una referència en publicacions de literatura portuguesa i estrangera al mateix país. Posseeix, endemés, l'un dels millors catàlegs d'Europa en l'àmbit dels còmics i és líder incontestada en el mercat portuguès. És força destacada per la seva constant publicació de llibres franco-valons.

## Referències

* ↑ «Sitio do livro» (en portuguès). sitiodolivro.pt. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ «Asa» (en portuguès). Leya Portugal. [Consulta: 16 desembre 2016].

## Enllaços externs

* Edições ASA - Lloc web oficial
# Mario Cimarro

Mario Cimarro (castellà: Mario Antonio Cimarro Paz) (l'Havana, 1 de juny de 1971) és un actor cubà conegut per interpretar papers importants en telenoveles com Gata Salvaje, Pasión de Gavilanes i El Cuerpo del Deseo.

## Biografia

Els seus pares es diuen Antonio Luis Cimarro i Maria Caridad Paz, té una germana que es diu Maria Antònia.
L'any 1998 va conèixer a l'actriu Natalia Streignard ala telenovela La mujer de mi vida, els dos es varen enamorar i van decidir casar-se l'any següent de que es coneguèssin. On el matrimoni finalitzà l'any 2006, divorciant-se.

## Filmografia
### Telenoveles

* Vuelve temprano (2016-2017), Antonio Avelica.
* Los herederos Del Monte (2011), Juan del Monte.
* Mar de amor (2009-2010), Víctor Manuel Galíndez.
* La traición (2008-2009), Hugo / Alcides de Medina.
* El cuerpo del deseo (2005-2006), Salvador Cerinza / Pedro José Donoso.
* Pasión de gavilanes (2003-2004, 2022), Juan Reyes Guerrero.
* Gata salvaje (2002-2003), Luis Mario Arismendi.
* Más que amor, frenesí (2001), Santiago Guerrero.
* La casa en la playa (2000), Roberto Villarreal.
* Amor latino (2000), Ignacio "Nacho" Domeq.
* La mujer de mi vida (1999), Antonio Adolfo Thompson Reyes.
* La usurpadora (1998), Luciano Alcántara.
* Gente bien (1997), Gerardo Felipe.
* Sentimientos ajenos (1996-1997), Ramiro.
* Acapulco, cuerpo y alma (1995-1996), Ali.

### Programes

* Miss Universo (2005) - JURAT
* Festival Internacional de la Cançó de Viña del Mar (2012) - JURAT
* Baila conmigo Paraguay (2019) - JURAT

### Cinema

- Romeu i Julieta (1996) --- Capulet Bouncer - The Cuban connection (1996) --- Pablo - Managua (1997) --- Chico - Rockaway (2007) - Puras joyitas (2007) - Mediterranean Blue (2012) - The Black Russian (2013)

### Teatre

| Any | Títol |
| 1992 | María Antonia |
| 1997 | La importancia de llamarse Ernesto |
| 2002 | Amor salvaje |

### Discografia

| Àlbum | Llançament |
| Tu Deseo | 2008 |

## Premis i Nominacions
### Premis ACE

| Any | Categoria | Telenovela | Resultat |
| 2005 | Millor Actor de Televisió Escènica | El cuerpo del deseo | Guanyador |
| 1999 | Millor Actor de Televisió Escènica | La mujer de mi vida | Guanyador |
| 1996 | Primer actor | Acapulco, cuerpo y alma | Nominat |

### Premis Orquídea de l'Associació Orquídea USA

| Any | Categoria | Telenovela | Resultat |
| 2005 | Millor Actor Internacional | El cuerpo del deseo | Guanyador |

### Altres premis obtinguts

La seva interpretació de Salvador Cerinza en El cuerpo del deseo fou reconeguda per la revista provinent dels Estats Units FAMA.
# Irene Alba Abad

Irene Alba i Abad (Madrid, 29 de setembre de 1867 - Barcelona, 14 d'octubre de 1930) va ser una actriu espanyola.
Filla de l'actor Pascual Alba i d'Irene Abad i germana de l'actriu Leocadia i de José Alba, va debutar als escenaris a l'edat d'onze anys. Els seus començaments es troben en l'anomenat gènere chico, treballant amb assiduïtat al Teatro Apolo de Madrid. Destaquen El año pasado por agua (1889), El arca de Noé (1890), El chaleco blanco (1890) i, sobretot, el seu paper de Casta en l'estrena de la cèlebre sarsuela La verbena de la Paloma (1894); en aquesta representació va coincidir amb el seu pare, amb la seva germana i amb qui dos anys més tard es convertiria en el seu marit, Manuel Caba Martínez.
Després d'una etapa a Buenos Aires al costat del seu espòs, en la qual interpreta, entre d'altres, La casa del placer, El chiripá rojo i Gabino el mayoral, va tornar a Espanya el 1902.
En anys successius aniria abandonant el género chico i estrenaria obres com La zahorí, Genio y figura (1910), El orgullo de Albacete, La casa de la Troya, Las de Caín, Mi papá, La primera conquista, El centenario, La venganza de don Mendo, El reino de Dios, Los chatos o Los caciques.
El 1921 va formar companyia amb l'actor Juan Bonafé, fins al 1929. Posteriorment, es va ajuntar professionalment amb Joaquín García León. Es trobava treballant a Barcelona quan es va agreujar el seu estat de salut i va morir al cap de pocs dies. La van enterrar al Cementiri de Montjuïc.
És mare dels actors Irene (1899-1957), Manuel (1900-1925), Julia (1902-1988) i Josefa Caba Alba (1905-1930) i àvia dels actors Irene, Julia i Emilio Gutiérrez Caba.

## Referències

* ↑ Blanco y Negro. «Un siglo de teatro en una sola familia de actores». ABC, 26-03-1960. [Consulta: 5 agost 2017].
* ↑ Blanco y Negro. «Cuatro generaciones de actores: los Caba Alba». ABC, 22-06-1974. [Consulta: 5 agost 2017].
# Pseudomonas savastanoi

Pseudomonas savastanoi és un bacteri gram negatiu patogen de les plantes. Havia estat considerat un patovar de Pseudomonas syringae, però els estudis d'ADN el mostren com una nova espècie. Rep el nom per un treballador anomenat Savastano.
Els símptomes inclouen la formació d'agalles en els arbres infectats, la formació de tumors és induïda per l'àcid indoleacètic biosintetitzat pel bacteri d'una forma similar a com ho fa Agrobacterium tumefaciens. La malaltia de més importància econòmica causada per aquest bacteri és l'anomenada tuberculosi de l'olivera, també anomenada ronya o berruga de l'olivera, que forma agalles a les branques d'entre dos i tres anys. Els danys principals són l'afectació del nervi central de fulles i cercles en els fruits, que poden exudar sucs. Comporta a més una pèrdua general de vigor de l'arbre.

## Referències

* ↑ Gardan; Shafik, H; Belouin, S; Broch, R; Grimont, F; Grimont, PA; etal «DNA relatedness among the pathovars of Pseudomonas syringae and description of Pseudomonas tremae sp. nov. and Pseudomonas cannabina sp. nov. (ex Sutic and Dowson 1959)». Int J Syst Bacteriol, 49, 2, 4-1999, pàg. 469–78. DOI: 10.1099/00207713-49-2-469. PMID: 10319466.
* ↑ George M. Garrity: Bergey's Manual of Systematic Bacteriology. 2. Auflage. Springer, New York, 2005, Volume 2: The Proteobacteria, Part B: The Gammaproteobacteria
* ↑ Joseph M. Ogawa,Harley English: Diseases of temperate zone tree fruit and nut crops
* ↑ Hosni T, et al. 2011. Sharing of quorum-sensing signals and role of interspecies communities in a bacterial plant disease. ISME J. doi:10.1038/ismej.2011.65
* ↑ Yamada, T; Lee, PD; Kosuge, T «Insertion sequence elements of Pseudomonas savastanoi: Nucleotide sequence and homology with Agrobacterium tumefaciens transfer DNA». Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 83, 21, 1986, pàg. 8263–7. DOI: 10.1073/pnas.83.21.8263. PMC: 386908. PMID: 16593778.
* ↑ «Alteracions de l'olivera». Joanjo Duatis i Enrique Pedret. [Consulta: 10 gener 2021].

## Enllaços externs

* Type strain of Pseudomonas savastanoi at BacDive - the Bacterial Diversity Metadatabase
# Soto del Real

Soto del Real és un municipi de la Comunitat de Madrid que limita a l'est amb el de Miraflores de la Sierra, al sud amb Colmenar Viejo, a l'oest amb Manzanares el Real i al nord amb Rascafría.

## Història

Va tenir el seu origen després de la Reconquesta, moment que va ser poblada per pastors segovians. No obstant això, dels segles x i xi s'han trobat ja indicis de l'existència concreta del poble, com restes d'habitatge i ceràmica. La llegenda diu que els pastors de temps llunyans van construir unes barraques en la part baixa de la Sierra de Guadarrama, dintre de l'actual terme de Soto del Real, en un lloc anomenat Casas Quemadas.
Durant el segle xiii va tenir lloc el famós litigi sostingut entre els concejos de Madrid i Segòvia causat pel domini de les terres situades entre la Vila de Madrid i la serra, on es trobaven, entre d'altres, Chozas de la Sierra, Colmenar Viejo i Porquerizas (Miraflores de la Sierra). En 1389, el rei Joan I de Castella la va incorporar al Real de Manzanares, compensant amb això a la família dels Mendoza per la pèrdua de Torija. El 31 de desembre de 1568, Felip II concedeix a Chozas de la Sierra l'exempció del Real de Manzanares amb tots els atributs i signes de poder, «forca i ganivet, picota, presó i cep». Ja el 1596, Chozas era un dels punts fonamentals del camí que unia les viles de Manzanares i Guadalajara.
La denominació actual data de 1959, moment que se sotmet a votació popular el canvi del nom. Les opcions eren tres: Soto del Real, Albareda de la Sierra o mantenir el nom històric. Els dos noms de la vila es reflecteixen en l'actual escut d'armes. El primer terme del nom actual, Soto, fa referència als nombrosos arbres i sotos que envolten al poble, i el segon, del Real, al·ludeix al Real de Manzanares, al qual va pertànyer.

## Vegeu també

* Estació de Manzanares-Soto del Real

## Enllaços externs

* Ajuntament de Soto del Real
* Parròquia Immaculada Concepció Arxivat 2008-03-21 a Wayback Machine.
* Notícies de Soto, Los Verdes de Soto del Real Arxivat 2009-03-02 a Wayback Machine.
# Irene Andres-Suárez

Irene Andrés-Suárez (León, 17 de juliol de 1948) és una hispanista espanyola.

## Biografia

Irene Andrés-Suárez es va llicenciar en Filologia Hispànica a la Universitat d'Oviedo en 1974. Es va doctorar en la mateixa disciplina a la Universitat de Ginebra en 1982, amb la tesi dirigida per Luis López Molina i titulada Los cuentos de Ignacio Aldecoa. Consideraciones teóricas sobre el cuento literario, que posteriorment va publicar com a llibre en 1986.
Andres-Suárez és catedràtica de Literatura a la Universitat de Neuchâtel (Suïssa), on dirigeix el Centre de Recerca de Narrativa Espanyola i organitza des de 1993 el Grand Séminaire, un col·loqui internacional sobre els escriptors espanyols contemporanis. És especialista en literatura espanyola contemporània i li ha dedicat nombrosos articles i diversos llibres, entre d'altres, la tesi ja esmentada, La novela y el cuento frente a frente (1995) i La inmigración en la literatura española contemporánea (2002). Ha estat pionera en l'estudi del microrelat& espanyol, gènere al qual ha dedicat més d'una vintena de treballs i un congrés internacional, les actes del qual es van publicar sota el títol La era de la brevedad. El microrrelato hispánico (2008).

## Referències

* ↑ Irene Andres-Suárez docplayer.es PDF Consulta 4 de març del 2017
* ↑ Irene Andres-Suárez - Fichas - Autores Fundación para la Difusión de la Lengua y la Cultura Española Consulta 5 de març del 2017
# Ra'anan Alexandrowicz

Ra’anan Alexandrowicz (hebreu: רַעֲנָן אָלֶכְּסַנְדְּרוֹבִיץ׳‎‎; Jerusalem, 29 d’agost de 1969) és un guionista i director de cinema israelià.

## Biografia

De 1991 a 1996 Alexandrowicz va estudiar cinema a l'Escola de Cinema i Televisió de Jerusalem Sam Spiegel. Inicialment va dirigir diverses produccions de video musical i diversos documentals. El 2003 va dirigir el seu primer llargmetratge James' journey to Jerusalem.
El 26 de setembre de 2005, l'equip de filmació i els activistes per la pau israelians van ser atacats per residents del lloc avançat de l'assentament Chawat Maʿon. Ra'anan Alexandrowicz va ser colpejat per un colon armat amb un rifle d'assalt M-16. Parts de l'equip de pel·lícula va ser robat.

## Filmografia

* 1996 – Rak B'Mikrim Bodedim
* 1998 – Ansar 3
* 1999 – The far side of the tracks
* 1999 – Martin, Documental
* 2001 – The Inner Tour
* 2003 – Massa'ot James Be'eretz Hakodesh
* 2011 – The Law in These Parts, documental, guardonat amb el Millor Documental Estranger al Festival de Cinema de Sundance
* 2019 – The Viewing Booth, pel·lícula documental, projectada al 70è Festival Internacional de Cinema de Berlín 2020 al Fòrum

## Premis

* Rak B'Mikrim Bodedim: Menció especial del Concurs Internacional de Curtmetratges del Festival Internacional de Cinema Jove, Torí.
* Martin: 1999 Premi Wolgin al Festival de Cinema de Jerusalem com a millor pel·lícula documental israeliana.
* Inner Tour: 2001 participació al Forum 2001 al Berlinale; 2001 Menció d'honor a la millor pel·lícula documental al Festival Internacional de Cinema de Vancouver.
* Massa'ot James Be'eretz Hakodesh: nominació 2003 al Premi de l'Acadèmia de Cinema d'Israel al millor director i al millor guió; 2003 Crystal Heart Award al Festival de Cinema de Heartland; 2003 FIPRESCI Prize i Films from the South Award al Oslo Films from the South Festival; 2003: Palmera d'Or a la XXIV edició de la Mostra de València

## Referències

* ↑ «Jahresbericht 2006». amnesty international, Sektion der Bundesrepublik Deutschland e.V. Arxivat de l'original el 2007-10-10. [Consulta: 2 octubre 2019].
* ↑ Edkins, Jenny. Trauma and the Memory of Politics. Cambridge University Press, 2003-07-31. DOI 10.1017/cbo9780511840470. ISBN 978-0-521-82696-9.
* ↑ Steir-Livny, Liat. Remaking Holocaust Memory. Syracuse University Press, 2019-04-18. DOI 10.2307/j.ctvkwnmrh. ISBN 978-0-8156-5478-0.
* ↑ [http://www.israelnetz.com/themen/nachrichten/artikel-nachrichten/datum////sundance-festival-israelischer-film-ausgezeichnet/?tx_ttnews%5BbackPid%5D=10&cHash=c8507b201a%5BEnllaç+no+actiu%5D israelnetz.com
* ↑ «Arsenal: The Viewing Booth».
* ↑ La película israelí «James´s Journey to Jerusalem», Palmera de Oro de la Mostra, ABC, 23 d'octubre de 2003