OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eduardo Cruz Sánchez

Eduardo Cruz Sánchez (Alcobendas, Madrid, 27 de febrer de 1985) és un cantant i compositor espanyol, germà menor de les actrius Penélope Cruz i Mónica Cruz.

## Biografia

Eduardo Cruz va néixer en Alcobendas, Madrid (Espanya), en 1985. El seu interès per la música va començar a una edat molt primerenca i va començar a compondre als 14 anys. Al principi de la seva carrera, el nom d'Eduardo es va associar amb èxit amb l'escena del pop hispà, però no prendria molt temps perquè ell trobés el seu veritable amor i fer una transició artística i creativa en la música electrònica i el cinema. En 2011, Eduardo participa en el seu primer projecte cinematogràfic en compondre un tango que estableix el to de la relació dels dos personatges principals de la pel·lícula Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides, dirigida psr Rob Marshall. En 2012, es compositor de la banda sonora de la película Venuto al mondo, dirigida per Sergio Castellitto. En 2015 participa com a compositor en la pel·lícula Ma ma, dirigida por Julio Medem. Ha tingut algunes incursions en el món de la publicitat en compondre música per a les campanyes comercials de marques internacionals com Lancome, L'Oréal, Liverpool, Epson, Agent Provocateur i Nintendo, entre d'altres.

## Bandes sonores

* Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides (2011) (participa com a col·laborador)
* Venuto al mondo (2012) (compositor)
* Ma ma (2015) (participa com a col·laborador)
* En los márgenes (2022) (autor de la cançó principal amb Rozalén)

## Vida personal

És germà de les actrius Penélope Cruz i Mónica Cruz. Al març de 2011 va iniciar una relació amb l'actriu Eva Longoria. La relació va acabar en 2012. L'any 2018 va començar una relació amb l'actriu i model argentina Eva de Dominici. El 6 d'octubre de 2019 es van convertir en pares per primera vegada d'un nen al qual van anomenar Caire Cruz, nascut en una clínica de Los Angeles, Califòrnia.

## Discografia

* Cosas que contar (2006)

## Nominacions i premis

Als XXXVII Premis Goya fou nominat a la Millor cançó original juntament amb Rozalén per En los márgenes.

## Referències

* ↑ Penélope Cruz se vuelca con su hermano Eduardo en los Goya: "Soy como su segunda madre", 20 Minutos, 12 de febrer de 2023
* ↑ Eva Longoria y Eduardo Cruz, ¿fin del amor?, El País, 9 de març de 2012
* ↑ «Eva De Dominici fue mamá junto a Eduardo Cruz: dio a luz a Cairo en una clínica privada de Los Ángeles». Ciudad.com.ar.
* ↑ «Cosas Que Contar: Eduardo Cruz». Paris Match, juin 2006.
* ↑ Penélope y Eduardo Cruz: “Hemos llorado mucho haciendo ‘En los márgenes”, EL País, 19 de gener de 2023
# El Santo de la espada

El Santo de la espada és una pel·lícula argentina històrica-èpica de 1970 dirigida per Leopoldo Torre Nilsson i protagonitzada per Alfredo Alcón, Evangelina Salazar, Lautaro Murúa i Héctor Alterio, entre d'altres.
El guió va ser escrit per Beatriz Guido i Luis Pico Estrada, i basat en la novel·la homònima de Ricardo Rojas. Es va estrenar el 25 de març de 1970 al cinema Gran Rex de la ciutat de Mendoza.
Els exteriors es van rodar a la província de Mendoza. La pel·lícula va tenir el títol alternatiu Estirpe de raza.

## Sinopsi

Es relata la vida del general José de San Martín, heroi nacional de l'Argentina, Xile i el Perú, des de la seva arribada a Buenos Aires en 1812 (On coneix María de los Remedios de Escalada i s'hi casa el 1812. El 1816 tenen una filla a la que nomenaren Mercedes Tomasa de San Martín y Escalada) fins al seu exili definitiu de l'Argentina. Es mostren en la pel·lícula les batalles més destacades del procés d'independència de l'Argentina, Xile i el Perú de la corona espanyola.

## Repartiment

* Alfredo Alcón … José de San Martín
* Evangelina Salazar … Remedios Escalada de San Martín
* Lautaro Murúa … Bernardo O'Higgins
* Ana María Picchio … Mulata Jesús
* Héctor Alterio … Simón Bolívar
* Héctor Pellegrini … Eusebio Soto
* Alfredo Iglesias … Manuel Belgrano
* Mario Casado
* Walter Soubrié
* Fernando Lewiz
* Onofre Lovero
* Miguel Bermúdez
* Juan Carlos Lamas
* Diego Varzi
* Aldo Barbero
* Eduardo Pavlovsky
* Leonor Benedetto
* Eduardo Humberto Nóbili
* Rodolfo Brindisi
* Luis Manuel de la Cuesta
* Carlos Lucini
* Miguel Herrera
* Marcelo Miró
* Hugo Arana
* Ramón Cas
* Carlos Davis
* Rubén Green
* José Slavin
* Leonor Manso
* Alejo Patricio López Lecube
* Mercedes Sosa
* Carlos Pavic

## Recepció crítica

La Gaceta va opinar:
| « | ”En un nivell escolar... la pel·lícula mor aquí, recordant com en una sèrie de dispositives, els esdeveniments que vam aprendre de memòria en qualsevol text primari.” | » |
revista Gente vs dit:
| « | ”...no ens va agradar. Dubtem que pugui agradar-li a algú. Però... calia fer-la.” | » |
Manrupe y Portela escriuen:
| « | ”Costosa biografia rigorosament vigilada pels mecanismes de control durant el seu rodatge, representa un gir històric de Torre Nilsson cap al comercial. Èxit de boletería però tractament dramàtic no gaire diferent de títols similars dels ’40 i ’50. Producte més de les circumstàncies que del seu director.” | » |

## Bibliografra

* Manrupe, Raúl. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2001.

## Referències

* ↑ «"El santo de la espada" en el MUNT».
* 1 2 3 Manrupe i Portela, p.522.

## Enllaços externs

* El Santo de la espada Cinenacional.com
* El Santo de la espada a YouTube
# El abrazo partido

El abrazo partido és una comèdia dramàtica argentina de l'any 2004 coproduïda per l'Argentina, Espanya, França i Itàlia, dirigida per Daniel Burman i protagonitzada per Daniel Hendler, Adriana Aizemberg i Jorge D'Elía entre d'altres. La pel·lícula se centra en Ariel Makaroff, net de refugiats polonesos de l'era de l'Holocaust, que es troba en una complexa cerca de la seva identitat personal i cultural. Va ser la candidata oficial per a representar a l'Argentina als Premis Oscar de 2004 com millor pel·lícula de llengua extragera, encara que finalment no va ser nominada.

## Argument

Ariel (Daniel Hendler) és un jove argentí, d'orígens jueu-polonesos. La seva mare regenta “Creaciones Elías”, una petita botiga de roba interior en una galeria comercial. El seu pare els va abandonar quan Ariel era petit, i se'n va anar a Israel. Ariel desitja emigrar a Europa, per al que necessita un passaport polonès. La seva àvia recorda amb horror la Polònia de la que va haver de fugir per a escapar del genocidi contra els jueus durant la Segona Guerra Mundial.
La pel·lícula gira entorn de la falta d'oportunitats a l'Argentina i la percepció d'Europa com un lloc on progressar, les peculiaritats de la comunitat jueva, i el particular microcosmos de la galeria comercial en la qual es desenvolupa la major part de la pel·lícula.

## Repartiment

* Daniel Hendler (Ariel)
* Sergio Boris (Joseph)
* Adriana Aizemberg (Sonia)
* Jorge D'Elía (Elías)
* Rosita Londner (Àvia d'Ariel)
* Diego Korol (Mitelman)
* Silvina Bosco (Rita)
* Melina Petriella (Estela)
* Isaac Fain (Osvaldo)
* Aitilio Pozzobon (Saligani)
* Luciana Dulitzky (Filla dels Saligani)
* Juan Minujín

## Taquilla

La reeixida pel·lícula de Daniel Burman va recaptar al final del seu recorregut comercial, dins del país, un total de 165.482 espectadors. Va ser sens dubte una de les pel·lícules argentines més vistes del 2004.

## Premis

Entre altres premis, va rebre el premi a la millor pel·lícula i al millor director a la Mostra de Cinema Llatinoamericà de Catalunya i l'Ós de plata al millor actor i el gran premi del Jurat al 54è Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Referències

* ↑ «American Cinematheque». Arxivat de l'original el 3 de març de 2016. [Consulta: 22 novembre 2011]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ El abrazo partido a Fotogramas
* ↑ 'El abrazo partido', el retrato de un mundo encerrado en sí mismo, espinof.com
* ↑ "El abrazo partido" y su huella en el universo de las clásicas galerías de Once, La Nación, 15 de maig de 2014
* ↑ El film 'El abrazo partido' gana el premio de la Mostra de Cine Latinoamericano de Lleida al mejor largometraje, Europa Press, 2 de març de 2004
* ↑ «PRIZES & HONOURS 2004». berlinale.de. Arxivat de l'original el 15 octubre 2013. [Consulta: 10 juny 2014].
* ↑ «Awards & Announcement». berlinale.de. Arxivat de l'original el 16 maig 2013. [Consulta: 10 juny 2014].

## Enllaços externs

* El abrazo partido en cinenacional.com
# Toribio Reoyo Barbadillo

Toribio Reoyo Barbadillo (segle xix - Barcelona, 31 de desembre de 1918) fou un obrer tipògraf, sindicalista de la UGT i militant del PSOE.

## Biografia

El 1872 era membre de l'Asociación del Arte de Imprimir de Madrid i el 1876 es va establir a Barcelona, on va intervenir en la fundació de la Societat Tipogràfica de Barcelona l'agost de 1879, de la qual fou elegit president el 1882-1883. El 1887 també va dirigir breument el periòdic El Obrero i com a dirigent de l'Ateneu Obrer de Barcelona va ser president amb Antonio García Quejido de la comissió organitzadora del congrés fundacional de la UGT celebrat a Barcelona l'agost de 1888, al qual assistí representant la Federació Tipogràfica Espanyola i formant part de la ponència que redactà els estatuts. Arran d'aquest congrés trencà amb Josep Pàmias, qui es va decantar pel socialisme possibilista.
Quan l'agost de 1897 Antonio García Quejido va tornar a Madrid, va ser elegit secretari del Comitè de la UGT, càrrec que ocupà fins a setembre de 1899. També va ser secretari de la citada Federació Tipogràfica del 1897 al 1899. En qualitat de secretari del Comitè de la UGT va inaugurar les sessions del 6è congrés de la UGT celebrat a Madrid del 13 al 15 de setembre de 1899. També fou director de La República Social (1896-1898), editat a Mataró.
Com a màxim dirigent del socialisme a Catalunya, fou candidat del PSOE per la província de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1891, 1893, 1896 i 1901 i per Palma a les eleccions generals espanyoles de 1898, 1899 i 1901, i no fou escollit en cap d'elles. Des del 1903 el seu lideratge en el socialisme català es va veure disputat per Josep Comaposada, qui havia fundat aquell any la Federació Socialista Catalana. Els seus darrers anys fou director de La Revista Fabril i caixista a La Publicidad, d'on fou acomiadat uns anys abans de morir en no considerar-se rendible el seu treball.

## Enllaços externs

* «Toribio Reoyo Barbadillo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Toribio Reoyo als arxius de la Fundació Pablo Iglesias.
# Elena Asins

Elena Asins (castellà: Elena Asíns) (Madrid, 2 de març de 1940 - Azpirotz, 14 de desembre de 2015) nom artístic d'Elena Asins Rodríguez va ser una artista plàstica que conreava particularment la pintura i l'escultura. També era escriptora, conferenciant i crítica d'art espanyola. Va basar el seu llenguatge plàstic en el càlcul sistemàtic a força d'ordinadors. Va ser una de les primeres artistes que van utilitzar a Espanya la tecnologia com a aliada de l'art.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola de Belles arts de París i a les universitats de Stuttgart (Alemanya), Complutense de Madrid i Nova York. Elena Asins va iniciar la seva carrera col·laborant amb el grup Castilla 63, fundat el 1963 per Miguel Pinto. Després va estudiar al Centre de Càlcul de la Universitat de Madrid, on va coincidir amb José María Yturralde i altres artistes molt joves en un seminari dedicat a la generació de formes plàstiques a través de computadores. Molt important va ser també en la seva carrera el pas per la Universitat de Stuttgart, on es va interessar en els fonaments de la semiòtica.
El 1988 va obtenir el primer premi en Zeitscrift für Kunst und Intervinguin a Karlsruhe (Alemanya). La seva obra es troba en museus i col·leccions privades i públiques, com el Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia, el Museu d'Art Abstracte de Conca, el Museu de Belles arts d'Àlaba, l'Institut Valencià d'Art Modern, Fundació Banesto i el Museu de Belles arts de Bilbao, entre altres. En 2006 el Consell de Ministres d'Espanya la va guardonar amb la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles arts.
Elena Asins va treballar durant molts anys en una casa vella rehabilitada per ella mateixa en la localitat navarresa d'Azpíroz, on va crear la majoria de les seves obres que poden veure's ara en els museus. En 2006 va rebre la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles arts del Govern d'Espanya i en 2011 el Premi Nacional d'Arts Plàstiques.

## Referències

* ↑ «Fallece Elena Asins, «madre» del conceptual español». Diario ABC, 14 diciembre 2015 [Consulta: 15 diciembre 2015].
* ↑ «Fundido en blanco y negro: muere Elena Asins, pionera del arte conceptual», diciembre 2015. [Consulta: 1r novembre 2019].
* ↑ Maderuelo, Javier «Elena Asins y lo conceptual» (en español). , 15 diciembre 2015 [Consulta: 1r novembre 2019].
* ↑ «Asins, Elena - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en basc). [Consulta: 10 enero 2020].
* ↑ «Elena Asins - Freijo Gallery». [Consulta: 10 enero 2020].
* ↑ interactivaclic.com. «Ediciones La Bahía - ELENA» (en español). [Consulta: 10 enero 2020].
* ↑ «Elena Asins, Premio Nacional de Artes Plásticas».elmundo.es,18-10-2011[Consulta: 18 octubre 2011].

## Vegeu també

* Art òptic
* Art cinètic
* Poesia concreta
# Elena Santonja

María Elena Santonja Esquivias (Madrid, 29 de maig de 1932 - Madrid, 17 d'octubre de 2016) va ser una presentadora espanyola de televisió, pintora i actriu ocasional.

## Biografia

Era besneta del famós pintor madrileny Eduardo Rosales y Gallina. Ja en els primers anys de Televisió Espanyola es va situar enfront de les càmeres per presentar programes com Entre nosotras (1958).
Tanmateix, la fama no li arribaria fins als anys 80, quan va dirigir i va presentar el programa Con las manos en la masa, que es va mantenir en pantalla des de 1984 fins a 1991, i en el qual, setmana rere setmana, presentava una recepta de cuina acompanyada en cada ocasió d'un personatge popular: Gonzalo Torrente Ballester, Rosa Chacel, Carlos Berlanga, Joaquín Sabina, Alaska, Víctor Manuel, Ana Belén, Pedro Almodóvar, María Luisa Ponte, Amparo Rivelles, Sara Montiel, Fernando Fernán Gómez i Mònica Randall, entre d'altres. Es tracta d'una fórmula repetida la dècada següent per pràcticament totes les cadenes de televisió.
També va fer aparicions esporàdiques en pel·lícules com El verdugo (1963) de Luis García Berlanga, Crimen de doble filo (1965) de José Luis Borau o el migmetratge Total (1985) de José Luis Cuerda que va realitzar per a Televisió Espanyola.
Germana de qui va ser integrant del duo musical Vainica Doble, Carmen Santonja (1934-2000), Elena estigué casada amb el director i guionista de cinema i televisió Jaime de Armiñán. Tingué tres fills, Álvaro, Eduardo i Carmen.

## Obres

* Paso a paso por la cocina de Elena (Redacció, Elena Santonja, Álvaro Lión-Depetre i Carmen Beamonte de Cominges) (1987). Receptari
* 24 setas de Madrid (Amb Manuel Elexpuru) (1987)
* Diccionario de cocina (1997)
* Las recetas de mis amigos (1998). Receptari

## Referències

* ↑ Bolaños, Vicky. «Elena Santonja: "Mi vida ahora es la pintura y cocinar cada día"» (en castellà). RTVE, 09-08-2012. [Consulta: 25 març 2021].

## Enllaços externs

* Con las manos en la masa en A la carta de RTVE.es
* Entrevista a Elena Santonja publicada el 8 d'agost de 2012
# Ema (pel·lícula)

Ema és una pel·lícula xilena de 2019, del director xilè Pablo Larraín, amb un guió escrit per ell mateix, al costat de Guillermo Calderón i Alejandro Moreno. És la primera pel·lícula del director des de les seves premiades Jackie i Neruda en 2016 i, segons havia avançat el portal especialitzat IndieWire, rodada íntegrament a Xile. És protagonitzada per Mariana di Girolamo i Gael García Bernal, qui per tercera vegada s'uneix al director, juntament amb els xilens Santiago Cabrera i Paola Giannini, entre d'altres.La seva estrena mundial va tenir lloc al Festival Internacional de Cinema de Venècia, on va ser seleccionada per a competir pel Lleó d'Or 2019, premi principal de la Mostra. Immediatament després serà presentada fora de competició a Toronto, al TIFF 2019, en el que constituirà la seva estrena a Amèrica del Nord. Després d'estar a Amèrica del Nord arribarà una altra vegada a Europa, Espanya i Londres són els pròxims destins de la pel·lícula.

## Argument

Un dolorós procés d'adopció vist des del punt de vista dels pares qüestiona la idea que es té sobre la família com a tal. Desenvolupada al Valparaíso actual, en un ambient on els protagonistes són persones lligades al món de la dansa. En aquest entorn és que Ema intenta reconstruir la seva vida després que un terrible succés ha aconseguit desestabilitzar la seva família i el seu matrimoni.

## Repartiment

* Mariana di Girolamo com Ema.
* Gael García Bernal com Gastón.
* Santiago Cabrera com Aníbal.
* Paola Giannini com Raquel.
* Giannina Fruttero
* Eduardo Paxeco
* Mariana Loyola
* Catalina Saavedra com Marcela.
* Antonia Giesen
* Josefina Fiebelkorn
* Paula Luchsinger
* Paula Hofmann
* Susana Hidalgo
* Claudio Arredondo
* Amparo Noguera com la directora de col·legi.
* Diego Muñoz
* Emilio Edwards
* Claudia Cabezas
* Paula Zúñiga
* Trinidad González
* Cristian Suarez com Polo, fill adoptiu d' Ema i Gastón.

## Crítica especialitzada

Al lloc de recopilacions crítiques Rotten Tomatoes, Ema té una valoració positiva que aconsegueix al 91%, basada en 69 ressenyes, amb una puntuació de 7,38/10, i un consens crític que resumeix: "Bellament filmada i poderosament actuada, Ema li atorga un gir completament distintiu a la seva història de trauma emocional i autodescobriment". A Metacritic manté una puntuació de 72 sobre 100, basat en 12 crítiques, indicant "crítiques generalment favorables".

## Referències

* ↑ «Pablo Larraín Is Shooting a New Movie With Gael García Bernal in Chile — Exclusive» (en anglès). IndieWire, 05-08-2018. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «Pablo Larraín competirá en Venecia con película protagonizada por Gael García y Mariana di Girolamo». T13, 25-07-2019. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «Còpia arxivada». La Nación, 25-07-2019. Arxivat de l'original el 2020-01-04. [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ «Ema (2019)» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 11 maig 2020].
* ↑ «Ema reviews» (en anglès). Metacritic. [Consulta: 24 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Tràiler oficial a YouTube
# Pau de Praga (1635)

La Pau de Praga del 30 de maig de 1635 va ser un tractat entre l'Emperador del Sacre Imperi Romanogermànic, Ferran II, i la majoria dels estats protestants de l'Imperi.
Aquest tractat va portar eficaçment al final de la intervenció sueca a la Guerra dels Trenta Anys (1618 - 1648) després de la victòria imperial a la batalla de Nördlingen el 1634, però la guerra va continuar a causa de la continuada intervenció en territori alemany d'Espanya, Suècia, i, des de meitats de 1635, França.
Les negociacions cap a l'acord van ser instigades per l'elector de Saxònia, Joan Jordi I. Com era un príncep luterà no va decidir ser un aliat de l'Emperador fins a la intervenció sueca del 1630. Els anys de lluites, el fracàs de la revolta protestant (començada a Bohèmia), la incapacitat de tornar a imposar el catolicisme per força, i l'anhel de terminar la intervenció de potències estrangeres en els assumptes alemanys, tot combinat va portar Ferran II a la taula amb un grau de bona voluntat per a fer concessions als prínceps luterans.
Un annex al tractat, compren l'acord particular entre l'emperador i l'elector de Saxònia que va rebre les dues Lusàcia que els Habsburg havien empenyorat per pagar l'esforç de guerra i no van poder reemborsar el préstec. No li era autoritzat integrar ambdós feus al regne saxó, quedava una unió personal. Es va comprometre a mantenir eternament els convents de Marienstern i Marienthal, no introduir el luteranisme com a religió d'Estat i a preservar l'statu quo ante bellum de 1618 a les parròquies. El que va tenir com a efecte que fins a la desconfessionalització ambdues religions van coexistir, una excepció en una època quan tot el poble havia d'adherir a la religió del seu sobirà.

## Referències

* ↑ Drioux, Claude Joseph. Compendio de la historia moderna: desde la toma de Constantinopla hasta la caída de Napoleón : para el uso de los establecimientos de segunda enseñanza (en castellà). Librería de Rosa y Bouret, 1856, p. 244– [Consulta: 10 juliol 2011].
* ↑ Wedgwood, Cecily V. The Thirty Year's War (en anglès). New York Review Books Classics, p. 375. ISBN 1590171462.
* ↑ «Pau de Praga (1635)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Nicolas Hope, German and Scandinavian Protestantism: 1700 - 1918 (anglès) (sèrie History of the Christian Church), Oxford University Press, 1999, pàgina 61, ISBN 9780198269946 (en català: El protestantisme alemany i escandinau: 1700-1918, sèrie: Història de l'Església Cristiana)
# Feria de Valladolid

La Feria de Valladolid (també Feria de muestras de Valladolid) és un consorci les activitats del qual són l'organització i desenvolupament de fires, congressos i esdeveniments. La temàtica dels certàmens inclou els més diversos àmbits de l'economia: turisme d'interior, mobilitat sostenible, arquitectura, caça i pesca, restauració del patrimoni, noves tecnologies, alimentació i maquinària agrícola, entre d'altres. En 2009 es van celebrar 21 certàmens. La composició actual del consorci, que es va constituir en 1963, és la següent: Junta de Castella i Lleó, Ajuntament de Valladolid, Diputació de Valladolid i Cambra de Comerç i Indústria de Valladolid. Els òrgans de govern de la Institució Firal són el Ple del Consorci i el Comitè Executiu.

## Recinte

La Feria de Valladolid compta amb un recinte firal urbà integrat per quatre pavellons coberts, un Centre de Congressos i espais a l'aire lliure. La superfície total suma 100.000 metres quadrats, dels quals 60.686 corresponen a zones expositives. Les instal·lacions congressuals disposen de 13 espais entre els quals s'inclouen dos auditoris, amb aforaments de 612 i 328 places, sales polivalents i pavellons capaços d'albergar fins a 10 000 persones.
Durant l'any 2020 i a causa de la crisi sanitària pel COVID-19 el pavelló 4 es va habilitar com a hospital de campanya.

## Fires

El calendari de salons celebrats en la Fira de Valladolid inclou esdeveniments d'organització pròpia, fires externes i certàmens promoguts en col·laboració amb altres entitats i empreses. El Salón del Vehículo y Combustible Alternativos, Intur, Manten-er, Labora, Arpa, Encuentro TIC’s, Admira, Semana Ibérica de Caza y Pesca, Fimascota, Creativa, Stock, De Boda, Feriauto, Fimascota, Sivall, Iberwine, Alimentaria, Feria de Muestras y Agraria són algunes de les convocatòries que es duen a terme en el calendari de la Fira de Valladolid.

## Accessos

* La línia d'AVE Valladolid - Madrid ha reduït a 55 minuts el temps de viatge entre les dues ciutats.
* L'aeroport es troba a deu quilòmetres del recinte firal, en el terme de Villanubla. L'accés es realitza a través de la carretera  N-601 .
* Des de qualsevol de les autovies i carreteres que conflueixen a la ciutat és possible prendre l'anell interior de circumval·lació des del qual s'accedeix al recinte firal.
* Autobús; Les línies d'AUVASA 3, 4, 5, 6, 8, 24, CA, C2, B2, B3 i f6 tenen parada a la vora del recinte firal o a les proximitats.
* Taxis; Parada de taxi en la façana principal.

## Referències

* ↑ Feria de Valladolid - Institución Ferial de Castilla y León, afe.es
* ↑ El hospital de la Feria de Valladolid añadirá desde el lunes 200 camas para casos moderados de Covid-19, El Norte de Castilla, 20 de març de 2020

## Enllaços externs

* Web oficial de Feria de Valladolid
* Notícies sobre Feria de Valladolid a El Norte de Castilla
* Notícies sobre Feria de Valladolid a Diario de Valladolid