OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel de Tormo

Miquel de Tormo fou Prior de Sant Pere de Besalú i el 63è President de la Generalitat de Catalunya (1553-1554), elegit a mitjan trienni per a substituir al seu oncle, Joan de Tormo, mort prematurament.

## Biografia

Va participar en les Corts de Montsó (1553).

### Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Sant Feliu Fest

Sant Feliu Fest és un festival de música independent i do it yourself organitzat per l'Atzavara Club a Sant Feliu de Guíxols d'ençà l'any 1997, anomenat al començament Sant Feliu Hardcore Fest atesa la seva relació amb la música hardcore punk i les seves variants: hardcore melòdic, post-hardcore, screamo, grindcore o math rock. El 2004 va perdre l'etiqueta exclusiva de hardcore en obrir-se a altres estils com l'indie pop.
A partir de l'any 1999, a cada edició es va distribuir una fanzín que s'editava per a l'ocasió anomenat Green Onions que contenia informació sobre tots els grups que hi actuaven i altres notícies relacionades amb el festival i l'Atzavara Club.
Al festival hi han actuat grups internacionals com Randy, The Blood Brothers, Celeste, Unsane, Lungfish, The Ocean Planes Mistaken For Stars, Arkangel, Kepone o The Van Pelt, entre d'altres; així com grups locals com Zeidun, Standstill, No More Lies, Aina, Lisabö, Xmilk, Hurricäde, Hopeful, Based on a Lie o The Unfinished Sympathy.

## Referències

* ↑ «Sant Feliu Fest celebra 20 anys amb sis dies de concerts». El Punt Avui, 12-08-2014.
* ↑ «L'Atzavara obre la seu nova a Sant Feliu de Guíxols». El Punt Avui, 08-08-2002.
* ↑ «El Sant Feliu Fest celebra els 25 anys d'Atzavara, entitat clau de l'escena "underground"». TV Costa Brava, 13-09-2019.
* ↑ «L'Atzavara, el petit secret de la Costa Brava». Público, 12-09-2019.
* ↑ Picón, Sergio. «Sant Feliu Fest 2003 – Campo de Fútbol St. Feliu (Sant Feliu de Guixols)». Muzikalia, 13-08-2003.
* ↑ Puig, Elm. «Los monjes y la música (poco) ortodoxa en el Sant Feliu Fest 2009». La Vanguardia, 17-08-2009.
# Jaume Aymà i Mayol

Jaume Aymà i Mayol (Barcelona, 10 de gener de 1911 - Sant Cugat del Vallès, 15 de maig de 1989) fou un editor i publicista català.
El 1925, amb 14 anys, col·laborava a L'Esquella de la Torratxa, La Campana de Gràcia, Diari de Mataró i La Publicitat, i des del 1927 treballava a una empresa de teixits. Durant la Segona República Espanyola fou professor de català a l'Extensió d'Ensenyament Tècnic, als cursos populars de la Generalitat de Catalunya i als Estudis Universitaris Obrers de la Universitat Autònoma de Barcelona. També fou membre de la junta directiva del Col·legi Oficial de Professors de Català i col·laborà a La Publicitat, Meridià i Revista de Catalunya.
Després de la guerra civil espanyola fou depurat i es quedà sense feina. El 1944 va fundar amb el seu pare, Jaume Aymà i Ayala, l'editorial Aymà, amb la qual va publicar obres en català de Joan Oliver i Xavier Benguerel i va promoure el Premi Joanot Martorell. Des del 1967 dirigí les Edicions Andorra, on publicà obres d'autors exiliats. El 1984 va rebre la Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ «Jaume Aymà i Mayol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jaume Aymà i Mayol, editor
# Jesús Bonals i Codina

Jesús Bonals i Codina (Balsareny 1943) novel·lista i traductor català, més conegut amb el pseudònim Raimon Esplugafreda en l'àmbit de la literatura juvenil. El 2015 s'ha estrenat com a novel·lista per a adults i signant com a Jesús Bonals.
És llicenciat en Ciències Físiques i ha treballat de professor de matemàtiques de secundària. Paral·lelament ha estat vicedegà i actualment tresorer del Col·legi Oficial de Doctors i Llicenciats de Catalunya i és secretari general del Consejo General de Colegios Oficiales de Doctores y Licenciados en Filosofía y Letras y en Ciencias de l'Estat espanyol. S'estrenà com a escriptor l'any 1981 sota el pseudònim de Raimon Esplugafreda, amb la novel·la juvenil Hem nedat a l'estany amb lluna plena, que va ser traduïda al castellà. Més endavant va publicar dues novel·les juvenils més : Potser aquesta nit a Cala Roja (1983), que va reescriure i tornà a publicà el 1994 amb el títol Uns ulls plens de mar, i el 1988 publicà Viatge a l'interior d'un gra d'arena. El 2015 publica la seva primer novel·la per a adults Concert per a la mà esquerra.

## Obra
### Novel·la juvenil

Tota la novel·la juvenil ha sigut publicada sota el pseudònim de Raimon Esplugafreda.
* Hem nedat a l'estany amb lluna plena. Barcelona: Laia, 1981 (reeditat nombroses vegades i traduït al castellà).
* Potser aquesta nit a Cala Roja. Barcelona: Laia, 1983.
* Viatge a l'interior d'un gra d'arena. Barcelona: Laia, 1988.
* Uns Ulls plens de mar. Barcelona. Columna: Enciclopèdia Catalana, 1994.

### Novel·la

* Concert per a la mà esquerra. Andorra la Vella: Andorra, 2015

## Referències

* 1 2 Diccionari de la Literatura Catalana. Enciclopèdia Catalana, 2008, p. 1.242. ISBN 9788441218239.
* ↑ «Anticànons : el fill del passador.». [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ «Qui és qui. Índex d'autors: Bonals i Codina, Jesús.». [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ «Bonals debuta en la novel·la amb un relat de passadors.». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 22 setembre 2015].
# Jèssica Pulla

Jèssica Pulla (Valls, 1998) és una drag-queen catalana, interpretada per Joan Gabàs, coneguda per ser un dels primers transformistes en fer espectacles en català i inspirar-se en icones culturals com Núria Feliu, Guillermina Mota, les Teresines, Helena Garcia Melero o el Tomàtic del Super3.
El seu interès pel gènere drag va néixer arran del programa de televisió Drag race, i essent estudiant a l'Aula Municipals de Teatre de Lleida va ser on va crear el personatge. Les seves primeres aparicions van ser a les Jornades del Jovent Dissident d'Arenys de Mar i al Sarao Drag de la Sala Apolo de Barcelona.
Jèssica Pulla es caracteritza per emprar referents catalans així com un clar posicionament polític en els seus espectacles, i per apostar per la descentralització dels espectacles drag fora de Barcelona, participant en shows per tot el territori català. A més, també es desmarca de l'estereotip de drag-queen hiperfeminitzada que es mostra en programes com Drag race.

## Referències

* 1 2 Lleonart, Arnau. «Soc la nova Ferrusola amb cames de Borràs, però no sóc corrupta”». Vilaweb, 12-05-2023. [Consulta: 22 abril 2024].
* 1 2 «Les identitats dissidents també existeixen fora de les grans ciutats», 04-07-2023. [Consulta: 22 abril 2024].
# Jōe

Jōe o Jo-e (浄衣) (de vegades traduït del japonès com «drap pur») és una indumentària japonesa per persones que assisteixen a cerimònies i activitats religioses, normalment relacionades amb el budisme i el xintoisme.
El jōe és essencialment un kariginu blanc, un vestit de caça tradicional usat pels nobles durant el període Heian. La peça sol ser de color blanc o groc i està feta de lli o de seda, en funció del seu tipus i ús.
No només els sacerdots budistes i xintoistes utilitzen el jōe en rituals, sinó també els laics (com per exemple, quan participen en pelegrinacions com la pelegrinació de Shikoku).
El sacerdot xinto que porta el jōe està vestit amb un barret anomenat tate-eboshi, una túnica exterior anomenada jōe pròpiament dit, una roba exterior anomenada jōe no sodegukuri no o, una indumentària anomenada hitoe, pantalons globus anomenats sashinuki o nubakama, i una faixa anomenada jōe no ate-obi. Pot portar un bastó ritual anomenat haraegushi (祓串) o un altre anomenat shaku (笏) (com el de la fotografia).

## Enllaços externs

* Termes bàsics del xintoisme (amb il·lustracions) (anglès)
* Roba cerimonial xintoista (amb il·lustracions) (anglès)
# La Jornada

La Jornada és un diari mexicà de circulació nacional, publicat diàriament a la Ciutat de Mèxic. Héctor Aguilar Camín, Miguel Ángel Granados Chapa, Carmen Lira Saade, Humberto Musacchio i Carlos Payán Velver el van fundar el 19 de setembre de 1984. És un diari amb format tabloide, de 32 pàgines. Ocupa el quart lloc nacional en tiratge, i el tercer a la Ciutat de Mèxic. El seu primer director general va ser Carlos Payán. Més endavant, va ser nomenat director fundador i succeït en el càrrec per Carmen Lira.

## Història

La Jornada va tenir els seus orígens en un grup de periodistes que per limitacions a la llibertat de premsa van deixar el projecte del diari Uno más Uno, i que abans havien abandonat el diari Excélsior, després del boicot del govern de Luis Echeverría Álvarez.
Des d'aleshores, s'ha caracteritzat per les crítiques cap al govern federal, el suport a les causes de l'esquerra política i una línia editorial progressista, contrastant amb diaris mexicans de dreta com El Universal o Reforma. En ocasions, La Jornada ha revelat informació relacionada amb la corrupció i conductes qüestionables del govern federal i l'empresariat. El diari ha estat crític amb els governs del Partit Revolucionari Institucional i del Partit Acció Nacional, i amb la política econòmica neoliberal de les darreres dècades, qualificada com a negativa per la majoria dels seus columnistes.
En el pla internacional, és crític amb els successius governs estatunidencs, els seus aliats, les empreses transnacionals i les oligarquies, oposant-se a la globalització. Una altra constant editorial és l'atenció i el seguiment de les causes ambientals, indígenes i de gènere.
La versió en línia va aparèixer el 1995 i permet l'accés lliure a tots els continguts, inclosos els fitxers. Des de la seva aparició, el seu lloc web s'allotja mitjançant contracte comercial a la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic. Compta amb una sèrie de diaris regionals als estats de Veracruz, Puebla, Tlaxcala, Morelos, San Luis Potosí, Guerrero, Zacatecas i Aguascalientes. Entre el seus col·laboradors s'hi compten: Leonardo García Tsao, Luis González de Alba, Carlos Monsiváis, Elena Poniatowska i Vicente Rojo.

## Referències

* ↑ La Jornada. «La Jornada 25 Aniversario, (primera edición) Así será La Jornada» (en español). [Consulta: 26 octubre 2012].
* ↑ Arce Barceló, Esther. Análisis del periódico mexicano "La Jornada". Un modelo de comunicación alternativa en la era de la globalización (Tesi) (en castellà). Universidad de Murcia, 2011.
# Riera d'en Malla

La Riera d'en Malla era un curs d'aigua que es formava a l'actual plaça de Gal·la Placídia de Barcelona, en el lloc anomenat Creu Trencada, amb l'aiguabarreig de les rieres de Sant Gervasi i de Cassoles. Aquí les dues rieres formaven una gran esplanada i es bifurcaven en la riera d'en Malla, que recollia el cabal principal, i la riera de Sant Miquel, que baixava pel carrer homònim, continuant pel passeig de Gràcia. El nom de Malla venia d'una gran finca situada a la part més alta de l'actual Rambla de Catalunya.
La riera d'en Malla creuava obliquament la Travessera de Gràcia, fins a la cantonada dels carrers de Balmes i de la Granada del Penedès, arribant a la Diagonal entre els carrers de Balmes i Via Augusta, seguint entre el carrer de Balmes i la Rambla de Catalunya. Quan arribava al carrer d'Aragó recollia les aigües de la riera de Bellesguard-Mandri, arribant a la plaça de Catalunya i seguint per la Rambla fins a desembocar al mar.
Al segle XIV, un cop fou construïda la muralla que tancava el Raval, la riera d'en Malla es va desviar cap al fossat.
El 15 de setembre de 1862 la riera d'en Malla es va desbordar provocant una gran inundació de la ciutat. Van morir gairebé 1.000 persones, i va causar grans danys, entre ells al Liceu, que s'estava reconstruint de l'incendi que havia patit l'any anterior. La causa del desastre, a més del temporal caigut, va ser que el 1854 s'havien enderrocat les muralles de la ciutat, i encara no s'havia desviat la riera. L'escriptor Hans Christian Andersen, que aquell dia estava hostatjat a l'hotel Orient de la Rambla, va ser-ne testimoni i ho va descriure en un escrit.
El 1865 la riera es va desviar definitivament cap al Bogatell per a fer-la desembocar a la platja del Poblenou. Aquest desviament es produïa una mica abans d'arribar a la plaça Catalunya girant a l'esquerra pel carrer de Casp.

## Referències

* 1 2 3 Travesset i Queraltó, Magí «La xarxa hidrogràfica del Pla de Barcelona entre la riera de Magòria i la riera d’Horta». Finestrelles, Núm. 6, 1994, pàg. 57-69.
* 1 2 Arisa, Pep «La riera de Cassoles». El Jardí de Sant Gervasi i Sarrià, 08-09-2016.
* 1 2 La Riera d'en Malla
* ↑ «Història de Barcelona: així va ser la gran inundació de 1862». La Rambla, 05-02-2018.
* ↑ «La gran inundación mortal de la Rambla narrada por el autor de 'El patito feo'». La Vanguardia, 11-10-2022.
* ↑ «Projectes de col·lectors i desviament de la riera d'en Malla». Ajuntament de Barcelona, 1865.
# Forn de pa

Un forn de pa o fleca és un lloc on es cou i ven el pa així com determinats productes de pastisseria com panets, croissants, magdalenes, carquinyolis, pastes seques entre d'altres. Les persones que hi treballen són els forners. En molts forns de pa se serveixen també cafès i tes perquè els clients en puguin gaudir juntament amb els productes que hi venen.

## Forns de pa moderns

Actualment hi ha forns de pa en diversos entorns:
* Grans fàbriques que produeixen pa i productes relacionats, transportats després a nombrosos punts de vendes en una regió donada. Aquests inclouen normalment supermercats, botigues de conveniència i similars. En aquestes instal·lacions els forners es dediquen principalment al control de qualitat, duent-se a terme mecànicament el gruix del treball.
* Petites fleques independents , principalment negocis familiars. Solen especialitzar-se en tipus particulars de productes, com la massa mare.
* Cadenes de botigues . En els últims anys s'ha produït un auge de les cadenes de botigues (franquícies) que venen pa. Els forners d'aquests establiments fornegen segons un llibre de receptes preestablert. Això pot frustrar a alguns d'ells, si bé els receptaris solen estar ben fundats i ser populars entre els compradors.

## Forns de pa antics

Tot i que la història del pa comença a l'any 8.000 a.C quan es realitza el procés de passar de ser nòmades a sedentaris, els forns de pa tenen una història més recent. Els forns de pa han estat presents en totes les civilitzacions d'arreu del món: des dels sumeris fins a l'Antic Egipte o fins i tot Amèrica o Àsia.
El forn de pa ha anat evolucionant fins al que coneixem avui en dia. Començant amb els sumeris com un simple forat on enterraven la massa de cereals amb cendres i brases de foc fins a arribar a l'antic Egipte on es va començar a utilitzar els forns com els coneixem en l'actualitat.
Avui en dia, el forn de pa de Catalunya més antic i en funcionament que es té informació és el Forn Cal Mosso Arxivat 2019-07-15 a Wayback Machine. de Vilassar de Dalt. L'any 2018 va ser premiat amb el Premi Nacional a la Iniciativa Comercial de la Generalitat de Catalunya, un premi que va recompensar els més de 180 anys d'història del forn de pa català.

## Referències

* ↑ Josephine Croser, Nigel Croser. The Bakery. WINGS. ISBN 9781741201178 [Consulta: 20 juny 2011]. (anglès)

## Vegeu també

* Màquina de fer pa
* Flequer
# Slesvig

Slesvig (baix alemany: Sleswig, alemany: Schleswig, danès: Slesvig, frisó: Schlaswik, neerlandès: Sleeswijk) és una ciutat lliure (sense districte) a l'estat de Slesvig-Holstein a Alemanya, amb 24.015 habitants, una baixada de 822 habitants respecte a 2005. Té una minoria de parla danesa protegida. Està situada al fons d'un llarg braç de mar del Bàltic, l'Schlei, o en baix alemany Slie, que va donar-li el nom: Slesvig = 'vic del Slie'. És la capital administrativa del districte de Slesvig-Flensburg.

## Història

La història de la ciutat de Slesvig s'associa amb la seva situació geogràfica: al fons del braç de mar Slie, a l'indret en què la distància per via terrestre entre el mar del Nord i el mar Bàltic era el més curt, un avantatge a l'inici de l'edat mitjana, quan hi havia poques carreteres practicables i les vies aquàtiques tenien un paper preponderant. Al nord de la ciutat, es trobava una colònia vikinga anomenada Haithabu o Haddeby, a la cruïlla de l'Ossenpadd de Wedel cap a Viborg (Dinamarca) i de la ruta d'Hollingstedt cap al Schlei.
La ciutat vikinga de Haithabu al marge occidental del llac Haddebyer Noor, a uns cinc quilòmetres al sud del futur Slesvig, va ser el centre comercial més important entre la fi del segle viii i l'any 1064. Aleshores, Sliastorp (= Slesvig) només era un petit assentament secundari. Ja al 850, s'hi documenta una església, fundada probablement per Anscari de Bremen. Enric I va combatre els vikings i va sotmetre Haithabu. El 948, Otó I del Sacre Imperi romanogermànic va fundar la diòcesi d'Haithabu. El 1050, la ciutat va ser parcialment assolada durant una batalla entre Esvend II de Dinamarca i Harald III de Noruega. El 1066, els eslaus occidentals van saquejar Haithabu. La població i la diòcesi van traslladar-se vers el poble de Sliastorp i van abandonar Haithabu per sempre.
Des d'aleshores, Slesvig va desenvolupar-se com a ciutat. El primer esment escrit d'una catedral data del 1134. Els bisbes van construir un castell en una illa al Schlei, les restes del qual es troben sota l'actual castell de Gottorp. El 1268, el bisbe va haver de cedir la seva residència al duc de Slesvig. El 1340 passà als Schauenburg, comtes d'Holstein. Slesvig va cedir el seu paper de centre comercial interregional a la ciutat de Lübeck en plena expansió.
El 1460, al regne de Cristià I de Dinamarca, després del tractat de Ribe, la ciutat passà a la corona danesa fins al 1864, quan Prússia va annexionar-la després de la Guerra dels ducats.

## Monuments i llocs d'interès

* La catedral vista des de l'Slie
* L'illa de les gavines o Möweninsel a l'Slie davant de la ciutat
* Cort superior de l'estat de Slesvig-Holstein
* Castell Gottorp
* El nucli històric

## Referències

* ↑ Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein am 31.03.2010 Arxivat 2012-03-06 a Wayback Machine., (Població als municipis de Slesvig-Holstein), Oficina d'estatistica de Slesvig-Holstein, in: Statistische Berichte, edició 9 de setembre 2010
* ↑ Harald Rossa, Geschichte der Stadt Schleswig Arxivat 2011-06-08 a Wayback Machine., Suite101 Arxivat 2011-07-12 a Wayback Machine., 12 de març 2008 (traducció: La història de la ciutat de Slesvig)
# Camí del Mig i masies

El Camí del Mig i masies és una obra de Premià de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'unan llista de masies que apareix a la fitxa 29 del POUM (pàg. 141):
A. Masia
B. Masia can Colomer
C. Masia Esteve
D. Masia can Faya
E. Masia cal Amell
F. Masia Horta Boteta

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Camí del Mig i masies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 març 2019].
# France Culture

France Culture és una cadena de ràdio pública de França creada en 1963 i que forma part del grup Radio France. Té la seu en París i està dirigit per la periodista i escriptora Sandrine Treiner des de 2015.

## Temàtiques

La ràdio està enfocada en tres grans blocs, d'una banda, els debats i exposicions de temes de l'actualitat política, econòmica, social i mediambiental. D'altra banda, la difusió de la història nacional i internacional, la ciència i la filosofia. Finalment, abasten les cultura des d'obres de teatre, literatura, cinema, fotografia, música, disseny i gastronomia entre d'altres. Igual que les altres ràdios públiques del mateix grup, France Culture tampoc disposa d'anuncis per part de tercers.
D'altra banda, la ràdio també disposa d'una publicació escrita que tracta els mateixos continguts, anomenada « Papiers » i editat per « Exils».

## Difusió

A més de la freqüència modulada, France Culture emet tots els seus programes en directe a través d'internet, a més de tenir un arxiu en forma de podcasts tots els seus programes. Les principals freqüències en les capitals de regions són:
Freqüències de Frances Culture (capitals de regió) :
| Freqüència | Capital | Regió |
| 88.8 / 94.1 | Lió | Alvèrnia-Roine-Alps |
| 93,7 | Dijon | Borgonya-Franc Comtat |
| 98,3 | Rennes | Bretanya |
| 95,8 | Orleans | Centre - Vall del Loira |
| 97,6 | Ajaccio | Còrsega |
| 87,7 | Estrasburg | Gran Est |
| 98,0 | Lilla | Nord-Pas-de-Calais |
| 93,5 | París | Illa de França |
| 94,0 | Ruan | Normandia |
| 97,7 | Bordeus | Nova Aquitània |
| 95,7 / 96,3 | Tolosa de Llenguadoc | Regió d'Occitània |
| 94,2 | Nantes | País del Loira |
| 99,0 | Marsella | Provença-Alps-Costa Blava |
| 104,0 | Andorra | Principat d'Andorra |

## Directors de l'emissora

* Agathe Mella (1973-1975)
* Yves Jaigu (1975-1984)
* Jean-Marie Borzeix (1984-1997)
* Patrice Gélinet (1997-1999)
* Laure Adler (1999-2005)
* David Kessler (2005-2008)
* Bruno Patino (2008-2010)
* Olivier Poivre d'Arvor (2010-2015)
* Sandrine Treiner (2015 - 2019)

## Referències

* ↑ «FRANCE CULTURE TURNS 50» (en anglès), 26-05-2016. [Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ Delcambre, Alexis «Sandrine Treiner devient directrice de France Culture» (en francès). , 25-08-2015 [Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «Papiers» (en francès). [Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «Fréquence : les fréquences radios de Radio France» (en francès). [Consulta: 12 juny 2019].
* ↑ «Stations de radio à Andorre-la-Vieille». [Consulta: 10 octubre 2020].

## Bibliografia

* Hervé Glévarec, France-Culture à l'œuvre. Dynamique des professions et mise en forme radiophonique, éd. CNRS, 2001 ISBN 978-2-271058-43-0.
* Jeanneney, Jean-Noël. Concordance des temps. Dialogues radiophoniques. París: Nouveau Monde, 2005, p. 688. ISBN 2847364765.
* Jean Lebrun, Le journalisme en chantier, Éditions Bleu Autour, 2008 ISBN 978-2-35848-000-0.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Buscador de freqüèncird oficial