OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crumble

El crumble és un pastís de fruites típic irlandès. Literalment el nom de crumble vol dir ensorrar o destruir, ja que es fa esmollant farina amb mantega molt freda i queden molles que després es gratinen en el forn juntament amb alguna peça de fruita. Són unes postres senzilles, econòmiques i saludables que es poden menjar fredes o calentes com a guarnició d'un iogurt o mousse.

## Origen

El seu origen es remunta a Anglaterra durant la Segona Guerra Mundial, a causa del racionament d'aliments, especialment l'any 1945 que es va conèixer com l'any de la fam. Es controlava la distribució de mercaderia i s'assignava a la població una quantitat concreta de productes bàsics: sucre, arròs, te, farina, oli, pa, verdures. Tot estava limitat. Evidentment les penúries eren més acusades entre els més necessitats, mentre que els més poderosos sabien treure sempre profit de les situacions més complexes. És fàcil imaginar-se com devia ser l'alimentació a l'època: brous amb algun os, pa, patates, cereals i algunes fruites, eren el dia a dia. A partir d'aquests aliments es va crear aquest pastís que els mantenia amb forces.

## Recepta

Per fer les diferents variacions de crumble només necessitarem la nostra peça de fruita preferida, tallar-la i després afegir-hi, si volem, canella, vainilla, iogurt, algun licor… Tot seguit ho afegirem a un recipient resistent a la calor i seguidament s'hi afegeix una massa de farina, fruita seca trossejada, sucre, sal i mantega molt freda.

## Ingredients
### Per a la base
#### Ingredients

* 4 peces de fruita (préssecs, pomes...majoritàriament es busquen gustos àcids) i en el cas de fruites més petites 500 g
* 50 g de mantega (molt freda)
* 1 raig de rom
* Un pessic de sal

#### Preparació

1) Tallar la fruita i la mantega en cubs
2) Escalfar el forn a 200 °C
3) Ajuntar tots els ingredients en un recipient resistent a la calor.
4) Fornagem uns 15 minuts fins que la peça de fruita estigui tendre o caramelitzada.

### Per el crumble
#### Ingredients

* 100 g de fruits secs trossejats
* 100 g de farina (a vegades es substitueix la farina per galeta trossejada)
* 50 g de sucre
* 100 g de mantega molt freda
* Pots afegir-hi 3 cullerades de rom o amaretto

#### Preparació

Afegir la massa al recipient on hi ha la fruita repartint-la de manera que no es vegi la part inferior.

## Tipus de crumble

* Crumble de poma caramelitzada
* Crumble de pinya
* Crumble de maduixes
* Crumble de móres
* Crumble de préssec
* Crumble de pera

## Referències

* ↑ Fearnley-Whittingstall, Hugh. «Simply the best». The Guardian, 18-10-2008. [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ Preston, Matt. Matt Preston's 100 Best Recipes. Plum, 2012. ISBN 1743283393.

## Enllaços externs

* Qué es y cómo se hace un crumble (castellà)
* Apple and blackberry crumble (anglès)
* «Homemade Apple Crumble Recipe».
# Comelles (Calders)

Comelles és una masia del municipi de Calders (Moianès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular, situada en una petita coma, prop el riu Calders. Uns murs tanquen la masia, la lliça (amb corrals i magatzems adossats). La porta d'entrada, de mig punt, adovellada, dona pas a l'entrada, enllosada, amb quatre portes que condueixen al forn, el graner, l'estable, i el celler (avui encara en funcionament, ja que a la masia continuen fent vi). El primer pis és habitat i el segon són golfes. Els murs que tanquem la masia són de principis del s.XIX. el 1959 s'hi afegeixen altres cossos: galliners, corts... La casa, interiorment, no ha sofert reformes des de fa anys; les modificacions afecten més a la part exterior, tal com és la construcció de galliners i corrals. Construcció en pedra; parets mitjaneres en tàpia.

## Història

Aquest mas el trobem en documentació del fons de Sant Benet de Bages el 1112 quan Guillem Bernat i Adalendis, la seva muller, cedeixen als monjos les vinyes del mas Comelles, entre d'altres. L'edificació primitiva no correspon a l'actual cos residencial, sinó que, segurament, aquella es troba formant part d'una quadra que hi ha a la part dreta de la casa. Conserva encara les tines pel vi, la premsa (que encara es fan funcionar), dues piques d'oli (una d'elles amb la data de 1721), les bases de dues premses són de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Comelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Taxodiàcies

Les taxodiàcies (Taxodiaceae) són una antiga família de coníferes avui en desús.

## Taxonomia

La família Taxodiaceae comprenia 10 gèneres:
* Athrotaxis
* Cryptomeria
* Cunninghamia
* †Cunninghamites
* Glyptostrobus
* Metasequoia
* Sciadopitys
* Sequoia
* Sequoiadendron
* Taiwania
* Taxodium
Aquests gèneres són avui situats a la família Cupressaceae, amb l'excepció de Sciadopitys que té la seva pròpia família (Sciadopityaceae).
Els gèneres de l'antiga família Taxodiaceae s'agrupen en les següents subfamílies dins la més gran que ésr Cupressaceae:
* Athrotaxidoideae Quinn (Athrotaxis)
* Cunninghamioideae (Sieb. & Zucc.) Quinn (Cunninghamia)
* Sequoioideae (Luerss.) Quinn (Sequoia, Sequoiadendron, i Metasequoia)
* Taiwanioideae (Hayata) Quinn (Taiwania)
* Taxodioideae Endl. ex K. Koch (Taxodium, Glyptostrobus, i Cryptomeria)

## Evolució

En la història de la Terra les Taxodiaceae havien estat molt esteses. Es coneixen des del Juràssic i es poden trobar fòssils del Terciari.
Fins al Plistocè mitjà també ocupaven el nord-oest de la regió mediterrània incloent els Països Catalans

## Referències

* ↑ «Cupressaceae (Cypress family) description». [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ «Sciadopityaceae, Sciadopitys verticillata (Japanese umbrella pine, コウヤマキ) description». [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ Pollen records and climatic cycles in the North Mediterranean region since 2.7 Ma JEAN-PIERRE SUC & SPERANTA-MARIA POPESCU Laboratoire Paléo Environnements et PaléobioSphère (UMR 5125 CNRS), Université Claude Bernard – Lyon 1, 27–43 boulevard du 11 Novembre, 69622Villeurbanne Cedex France.

## Enllaços externs

* Gymnosperm Database - Cupressaceae
* Gymnosperm Database - Sciadopityaceae
# Helicòpter armat

Un helicòpter armat, o helicòpter artillat, és un helicòpter militar modificat amb armes per atacar a objectius terrestres. Els helicòpters armats es diferencien dels helicòpters d'atac en què els helicòpters armats es van dissenyar anteriorment per a altres usos, com utilitaris, de transport i de reconeixement, entre d'altres. Les muntures d'armes són modificacions, en lloc de part del disseny de l'helicòpter. El propòsit de la modificació a la configuració d'helicòpter armat pot ser la conveniència durant la batalla, la falta de fons militars per desenvolupar o adquirir helicòpters d'atac o la necessitat de mantenir aquests helicòpters per a missions en les quals no són necessàries les armes. Els helicòpters navals solen ser helicòpters armats, en aquest cas amb míssils antivaixell i armament antisubmarí, especialitzats per operar des de vaixells de guerra.

## Vegeu també

* Helicòpter d'atac
* Helicòpter de reconeixement militar

## Bibliografia

* Drendel, Lou. Gunslingers in Action . Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc, 1974. ISBN 0-89747-013-3.
* Drendel, Lou. Huey . Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc, 1983. ISBN 0-89747-145-8.
* Lundh, Lennart. Sikorsky H-34: An Illustrated History . Atglen, PA: Shiffer Military/Aviation History, 1998. ISBN 0-7643-0522-0
* Mesko, Jim. Airmobile: The Helicopter War in Vietnam . Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc, 1984. ISBN 0-89747-159-8.
* Mutza, Wayne. H-13 Sioux Mini In Action . Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc, 1995. ISBN 0-89747-345-0.
* Mutza, Wayne. Walk Around: AH-1 Cobra . Carrollton, TX: Squadron/Signal Publications, Inc, 2002. ISBN 0-89747-438-4.
* Rottman, Gordon. Viet Cong and NVA Tunnels and Fortifications of the Vietnam War . Oxford, UK: Osprey Publishing, 2006. ISBN 1-84603-003-X.

## Enllaços externs

* Assault Helicopters Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine. (anglès)
# Gat egipci de Gayer-Anderson

El Gat egipci Gayer-Anderson és una estàtua egípcia antiga d'un gat, que data de finals del Baix imperi d'Egipte (al voltant del 664–332 abans de la nostra era). És fet de bronze, amb adorns d'or.

## Estil i detalls

L'escultura és coneguda com a Gat Gayer-Anderson pel comandant anglés Robert Grenville Gayer-Anderson, que, juntament amb Mary Stout Shaw, la va donar al Museu Britànic. L'estatueta és una representació de la dea gata Bastet. Llueix joies i un amulet de l'ull d'Horus. Les arracades d'anella i l'anell de nas s'hi afegiren molt posteriorment. Té un escarabeu al cap i un altre al pit. L'estàtua té 42 cm d'alt i 13 cm d'amplada. Una còpia de l'estàtua es troba al Museu Gayer-Anderson del Caire.

## Construcció

L'estàtua presenta problemes de conservació. Les radiografies fetes a l'escultura revelen que hi ha escletxes al centre del cos, i només un sistema intern de reforç impedeix que el cap caiga. Les reparacions, les feu el comandant Gayer-Anderson, un col·leccionista d'antiguitats, en la dècada dels 1930. Quan va comprar la peça, la superfície era "coberta amb un recobriment pesat de verdet cristal·lí i escates cruixents de pàtina vermella" que acuradament en va retirar.
L'escultura fou elaborada pel mètode de la cera perduda, en què un model de cera es cobreix amb argila i es cou en un forn fins que la cera es fonga, i el motlle buit s'ompli amb metall fos. En aquest cas el metall emprat tenia un 85% de coure, 13% d'estany, 2% d'arsènic amb un 0,2% de traces de plom. Les restes de les agulles internes que sostenien el nucli de cera encara es veuen en radiografies. Els artesans metal·lúrgics antics eren capaços de crear una gamma de tons en la fosa del bronze i les ratlles a la cua es deuen al metall amb una variant en la composició. És també molt probable que els ulls originals fossen incrustats en pedra o vidre pintat.

## Referències

* ↑ «The Gayer-Anderson Cat» (en anglés). British Museum. [Consulta: 28 febrer 2018].
* ↑ Oakes, Lorna, and Lucia Gahlin. Ancient Egypt: An Illustrated Reference to the Myths, Religions, Pyramids and Temples of the Land of the Pharaohs. (p. 229) Barnes & Noble, September 2003. ISBN 978-0-7607-4943-2.
* ↑ «Ancient Egypt and Archaeology Web Site - Ancient Egypt - Gayer-Anderson Museum, Cairo». [Consulta: 7 setembre 2024].
* ↑ Foxcroft, Louise. The Irish Pasha. Unbound, 2016. Arxivat 2016-03-24 a Wayback Machine.
# Maria Corominas i Piulats

Maria Corominas i Piulats (Solsona, 11 de març de 1961) és una Doctora en ciències de la comunicació, presidenta de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'Institut d'Estudis Catalans des de gener de 2016. És llicenciada i doctora en ciències de la informació per la UAB. Va ser sotsdirectora de l'InCom-UAB (1999–2005), presidenta de la Societat Catalana de Comunicació, filial de l'IEC (2006–2009), i cap de l'Àrea d'Estudis i Recerca del Consell de l'Audiovisual de Catalunya (2007–2013).

## Biografia

Es va llicenciar en Ciències de la Informació el 1984 a la Universitat Autònoma de Barcelona i es va doctorar el 1989 amb una tesi que analitzava la relació entre política lingüística i política de mitjans de comunicació a cinc països d'Europa (Bèlgica, Suïssa, França, el Regne Unit i Espanya), especialment centrada en ràdio i televisió. Abans de doctorar-se, el 1986 ja va participar activament a l'àrea de mitjans de comunicació i noves tecnologies del II Congrés Internacional de la Llengua Catalana, celebrat a Perpinyà. Des de llavors, el seu camp de recerca ha continuat sent l'espai català de comunicació, analitzant aspectes de la llengua (especialment la llengua catalana), l'organització dels mitjans i la transformació digital dels mateixos.
Entre les seves publicacions destaquen La televisió a Catalunya (1988, amb Montse Llinés), El català als mitjans de comunicació a Catalunya (premsa, ràdio, televisió, Internet, indústries culturals) i l'Informe de la comunicació a Catalunya 2001-2002 i 2003-2004.
A nivell docent, ha sigut vicedegana de la UAB i ha dirigit durant vuit anys l'Institut de la Comunicació de la universitat. Des de març de 2007, és cap de l'Àrea d'Estudis, Recerca i Publicacions del Consell de l'Audiovisual de Catalunya, àrea que aplega la recerca pròpia, la coordinació de recerques externes i les publicacions, que inclouen la revista Quaderns del CAC. És sòcia de la Societat Catalana de Comunicació de l'IEC des de 1989, i n'és la Presidenta des de març de 2006.
Des de l'any 2008 forma part de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Referències

* ↑ «La investigadora de l'InCom-UAB Maria Corominas Piulats, elegida nova presidenta de la Secció de Filosofia i Ciències Socials de l'IEC». UAB, 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-17. [Consulta: 2 juny 2016].
* ↑ «Maria Corominas i Piulats». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 3 Moragas i Spà, Miquel de «Maria Corominas». Ple de l'IEC, 2008.
* ↑ «Maria Corominas Piulats». UAB. Portal de recerca. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Una jornada analiza la regulación y la supervisión del sector audiovisual». La Vanguardia, 05-12-2014 [Consulta: 5 desembre 2023].
* ↑ «Maria Corominas i Piulats». Publicacions a l'IEC. [Consulta: 7 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Debat i conclusions - 'Els mitjans de comunicació al servei de la democràcia: present i futur
# Joan Baseia

Joan Baseia, o Joan Basea (Mataró, segle xvii - ?) fou un compositor, organista (1680-1695) i mestre de capella (1671-1676, 1678-1680), de la catedral de Vic (1679).
Les primeres notícies que es tenen sobre Baseia el situen com a organista de la catedral de Vic, càrrec que va ocupar des de l'octubre de 1679. El mateix any formà part del tribunal per a la plaça d'organista de Santa Maria del Mar de Barcelona, que guanyà Gabriel Manalt. El 1680, en tenir els càrrecs d'organista i de mestre de capella a la catedral de Vic, Baseia optà pel primer, i Francesc Soler va ocupar el càrrec del segon. La darrera notícia sobre la seva vida data del setembre del 1687, en ocasió de la candidatura que presentà al càrrec d'organista de Santa Maria del Mar, empresa en la qual no reeixí.

## Obra

Es coneixen sis obres de Joan Baseia: una missa a nou veus, dos villancets i un tono i dues gaytillas per a orgue. Les peces per a orgue, els tientos, destaquen dins del repertori espanyol per a tecla del s. XVII. El seu contrapunt brillant i la seva construcció hàbil recorden a una variació de canzona infusionada amb figuracions espanyols. Dos dels tientos estan escrites amb registre dividit, amb un gaitillo a la mà dreta, la tercera dels tiento està escrita per a tecla sense divisions de registre.

## Referències

* ↑ «Joan Baseia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Joan Baseia». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Baseya, Joan» (en anglès). DOI: 10.1093/gmo/9781561592630.001.0001/omo-9781561592630-e-0000002202?rskey=lrcqyw&result=1. [Consulta: 5 novembre 2023].

## Bibliografia

* ANGLÈS, Higini. Antología de organistas españoles del siglo XVII por Higinio Anglés. Barcelona: Diputación Provincial, Biblioteca Central, 1965-1968.
* ANGLÈS, Higini. Els organistes i la música d’orgue a Catalunya en els segles XVIIè i XVIIIè. En: Revista catalana de música. 1923. Vol. 1, nº 29.
# Vicenta Peset Almela

Vicenta Peset Almela (Borriana, la Plana Alta, 1899 - Castelló de la Plana, 1989) fou una pintora valenciana.

## Biografia

Vicenta Peset Almela va nàixer a Borriana l'any 1899. Filla d'Alberto, secretari del Jutjat d'aquella localitat, i de Dolores, era la penúltima dels cinc fills. Va aprendre a pintar al col·legi de la Consolació pels anys 1916-18 i va ser alumna del pintor Lluís Blesa, el qual organitzava tertúlies culturals on assistia Vicenta.
La seua primera exposició a Castelló va ser el 1927 organitzada per l'Ateneu amb motiu del monument a Francisco Ribalta, obra de Juan Bautista Adsuara amb ubicació a l'Ateneu d'aquesta població, al Museu Provincial i al Casino Antic. Es conserva el catàleg amb les seues obres: Retrato (oli, amb el número 147) i Huertanica (oli, amb el número 148).
Posseïa també una formació musical, tocava el piano, per la qual cosa va tenir amistat amb Abel Mus Sanahuja, violinista, fundador i director del conservatori local fins al 1934. Altres intel·lectuals del cercle d'amics de Vicenta foren el metge i escriptor Francisco Cantó Blasco, membre de la Reial Acadèmia de Medicina de València i de l'Institut Mèdic Valencià, que també va ser president de Lo Rat Penat i col·laborador de la Societat Castellonenca de Cultura. També la famosa cantant i soprano Lucrècia Bori, que va tenir relació amb la família de Vicenta, quan va intervenir en la confecció de gran part de l'aixovar d'aquesta artista.
La seua família havia fugit a França per motius ideològics durant la Guerra Civil. Quan es va casar, es va traslladar a Madrid i més tard a Barcelona, per motius professionals del seu marit, que era magistrat de l'Audiència de Barcelona, on va continuar rebent classes de pintura. A Barcelona va formar part de l'Agrupació d'Aquarel·listes de Catalunya, des del 1970 al 1985, on va exposar anualment, a més d'altres col·laboracions per al Cercle Artístic de Sant Lluc de Barcelona, i va establir el seu estudi a la Rambla de Catalunya.
Encara que no va viure de la pintura, rebia encàrrecs i va vendre algunes obres. Es va relacionar amb pintors com Ceferino Olivé o Guillem Fresquet, entre d'altres. Després quedar vídua va tornar a Castelló l'any 1984, on va morir, cinc anys més tard.

## Obra

Entre les seues obres podem destacar el Retrat d'un xiquet dormit, en format oval, que conserva la seua neboda María Dolores Peset juntament amb dibuixos de l'època d'alumna de Blesa i altres de quan va fer estudis de pintura a la ciutat de València.
Va exposar amb pintors de la talla de Joaquim Agrassot, Ignasi Pinazo, Joaquín Sorolla o Joan Baptista Porcar Ripollés, el qual va mostrar una alta valoració de l'obra pictòrica de Vicenta. Va practicar sobretot l'oli, l'aquarel·la i el dibuix, i representava diversos temes com paisatges, retrats i bodegons, quasi sempre copiats del natural amb una tècnica realista influenciada per l'impressionisme en una primera etapa i per l'estil naïf a la dècada dels 70.

## Referències

* 1 2 3 4 «Vicenta Peset Almela». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Monografies Mèdiques

Monografies Mèdiques és una publicació mensual que recull articles sobre medicina. Inicialment fou creada per Jaume Aiguader i Miró el desembre de 1926, amb la finalitat de fer apologia de les publicacions mèdiques en català, i es va publicar fins a desembre de 1936. El 1969 es va a tornar a publicar novament per la nova generació de metges encapçalada, entre d'altres, per Oriol Casassas i Simó, i des del 1976 se n'encarrega de la publicació l'Acadèmia de Ciències Mèdiques de Catalunya i Balears, amb els objectius de contribuir a un millor progrés i difusió de les ciències mèdiques i ajudar a la normalització lingüística en les publicacions en català.

## Referències

* 1 2 «Monografies Mèdiques». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Publicacions de l'ACMCB
# Tectònica

La tectònica (del grec τέκτων/tektōn, i del llatí vulgar tectonicus, que significa 'construcció') s'ocupa de l'orogènesi i el desenvolupament tectònic dels cratons i els terranes tectònics, així com els terratrèmols i cinturons volcànics que afecten directament a bona part de la població mundial. Els estudis tectònics són també importants per a la comprensió dels patrons d'erosió en la geomorfologia i com guies per al geologia econòmica a la indústria del petroli i altres menes de minerals. La tectònica és una especialitat de la geologia que estudia les estructures geològiques produïdes per deformació de l'escorça terrestre, les quals les roques adquireixen després d'haver-se format, així com els processos que les originen.
La forma del relleu terrestre depèn en bona part de les estructures geològiques, és a dir, de com estiguin disposats els materials que la componen. Les estructures de les formacions rocoses són de dues classes:
* Estructures originals. Són les estructures que es formen al mateix temps que la roca, pels mateixos processos petrogenètics que formen les roques. Per exemple, en les roques sedimentàries l'estructura original típica és en forma d'estrats, generalment paral·lels de vegades creuats, en les roques volcàniques són les colades i cons, en les roques intrusives són els plutons i dics.
* Estructures deformades. Són estructures alterades per l'aplicació natural de forces dirigides (esforços) sobre formacions rocoses preexistents. Les deformacions corresponents alteren la disposició prèvia dels materials, que podia al seu torn ser una estructura de tipus original o ser ja el resultat d'alguna deformació anterior.
D'acord amb aquests conceptes la tectònica és una part de la geologia estructural, aquella que se centra en les estructures de deformació, sense situar en el seu centre les estructures de tipus original. A la pràctica tectònica i geologia estructural són sovint tractades com sinònimes.

## Enllaços externs

* Volcans de la Terre − articles (francès)
* PALEOMAP Project (anglès)
* Tectonic Forces by Robert Maurer (anglès)
# Hemimorfita

L'hemimorfita és un mineral de la classe dels silicats. Va rebre el seu nom l'any 1853 per Adolph Kenngott en al·lusió a la forma forma hemimòrfica dels seus cristalls. L'hemimorfita també és coneguda amb els noms de calamina o wagita, entre d'altres.

## Característiques

L'hemimorfita és un silicat de zinc hidratat. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. El seu hàbit pot presentar cristalls llargs disposats en crostes radiades, normalment blanques, però és freqüent trobar-ne en crostes massives de tonalitats verd o blau intens. Aquesta inusual forma de cristal·lització fa que els cristalls acabin en cares desiguals. Industrialment s'extreu en les mines com a mena del zinc, sent de gran rendibilitat econòmica la seva explotació, ja que conté més d'un 54% d'aquest metall.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hemimorfita pertany a «09.BD: Estructures de sorosilicats (dímers); grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació tetraèdrica [4] o major» juntament amb els següents minerals: bertrandita, junitoïta, axinita-(Fe), axinita-(Mg), axinita-(Mn), tinzenita, vistepita, boralsilita i werdingita.

## Formació i jaciments

Es troba formant filons i llits en roques calcàries estratificades, a la zona d'oxidació de sulfurs de zinc i de plom, associada a smithsonita, cerussita, anglesita, rosasita, hidrozincita, crisocol·la, calcita, auricalcita, galena i esfalerita.
S'han trobat bells cristalls en mines de Chihuahua (Mèxic), Bèlgica, Àustria, Gran Bretanya, Algèria i els Estats Units. A Espanya és freqüent trobar hemimorfita a la conca minera del zinc d'Astúries i Cantàbria. A Catalunya s'ha trobat hemimorfita a la pedrera Berta de Sant Cugat del Vallès, al Vallès Occidental (Barcelona). En general, abunda en tots els jaciments de zinc, plom i plata del món.

## Referències

* ↑ «Hemimorphite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 12 agost 2014].
# 1195
## Esdeveniments

Països Catalans
* El comte de Foix ataca la Seu d'Urgell
* 19 de juliol, prop de Ciudad Real: Batalla d'Alarcos entre les tropes del Regne de Castella d'Alfons VIII de Castella i les de l'Imperi almohade comandades per Abu Yahya ibn Abi Hafs amb derrota cristiana.
Resta del món
* Lieja, Principat de Lieja, redescoberta del carbó com combustible per les monjos de l'abadia de Val-Dieu i inici d'una indústria d'extracció que va perdurar fins al tancament de la darrera mina a Blegny el 1980

## Naixements

Països Catalans
Resta del món

## Necrològiques

Països Catalans
Resta del món
* 2 d'agost: Enric el Lleó, Duc de Saxònia i Baviera (n. 1129)

## Referències

* ↑ «Cronologia de fets històrics». xtec.cat. [Consulta: 13 novembre 2018].