OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yang Huanyi

Yang Huanyi (en xinès simplificat: 阳焕宜; en xinès tradicional: 陽煥宜; en pinyin: Yáng Huànyí) (190? — Pumei, Xina, 20 de setembre de 2004) és considerada l'última persona que va utilitzar un sistema particular d'escriptura del xinès, exclusivament utilitzat per les dones, anomenat nüshu.
Yang Huanyi era de l'ètnia Yao. Va néixer a Jiangyong, a la província de Hunan. Abans de casar-se, i seguint la tradició local, va ser instruïda en l'ús del nüshu, un sistema d'escriptura que probablement va ser creat al segle xvi. El nüshu s'utilitzava per expressar desitjos de casament a les filles per part de les seves mares i també per comunicar-se en secret entre dones, amagant-ho als seus marits.
El 1994, Yang Huanyi va esdevenir l'última dona coneixedora d'aquest sistema d'escriptura. Les seves filles i nétes ja no van aprendre aquest sistema d'escriptura tradicional. Malgrat això, Yang va intentar preservar el nüshu i va recopilar diversos materials que el feien servir, com ara, cartes, poemes i articles. Yang Huanyi va participar en la Conferència de les Nacions Unides sobre les Dones a Pequín el 1995, on va lliurar als acadèmics de la Universitat de Tsinghua els materials que havia recopilat. Aquests acadèmics els van investigar i es va publicar un llibre el 2004. També es va establir un museu dedicat al nüshu a Jiangyong el 2002.
Yang Huanyi va morir amb més de 95 anys (ella mateixa donava el 1909 com el seu any de naixement, mentre que els habitants del seu poble deien que va néixer l'any 1906).

## Referències

* ↑ «:: Xinhuanet - English ::», 24-09-2004. Arxivat de l'original el 2012-11-04. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «Yang Huanyi; Last Speaker of a Secret Women's Language» (en anglès americà), 28-09-2004. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «China's Mother Tongue Is Dying». [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «Yang Huanyi, l'últim descendent natural del misteriós "Nüshu"», 25-12-2017. Arxivat de l'original el 2017-12-25. [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «CCTV.com-民俗频道-民俗频道». [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «神秘"女书"最后一位自然传人阳焕宜去世» (en xinès). 163.com, 23-09-2004 [Consulta: 24 abril 2012].
# Agutí

L'agutí (Dasyprocta leporina) és una espècie de rosegador histricomorf de la família Dasyproctidae pròpia de Sud-amèrica. Habita en els boscos de Veneçuela, Guyana, la Guaiana Francesa i el Brasil. Ha estat introduït en les Antilles. Al Brasil se'n diu cutia (IPA: ku'tʃia).

## Característiques

Pesa entre 3 i 6 kg. Mesuren 42 a 62 cm de llargada amb una cua de 2 cm. El seu pèl és castany a ataronjat. Les potes anteriors tenen quatre dits, les posteriors tres.

## Referències

* ↑ «Cutias voltam à natureza no Parque Nacional da Tijuca». Instituto Chico Mendes de Conservação da Biodiversidade, 23-07-2018.
* ↑ Woods, C.A.; Kilpatrick, C. W.. «Dasyprocta leporina». A: Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (eds.). Mammal Species of the World. 3a edició. Baltimore: Universitat Johns Hopkins, 2005, p. 1538-1600. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Gardner, Alfred L.; Patton, James L. Mammals of South America, Volume 2: Rodents (en anglès). University of Chicago Press, 2007, p. 733-762 (748-752). ISBN 978-0-226-16957-6.
* ↑ Emmons, L.; Reid, F. «Dasyprocta leporina» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2016: e.T89497102A22197762, 10-06-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-2.rlts.t89497102a22197762.en.
# L'ombra del vampir

L'ombra del vampir (en l'anglès original: Shadow of the Vampire) és una pel·lícula de terror dirigida per E. Elias Merhige el 2000, escrita per Steven A. Katz, amb Willem Dafoe, John Malkovich i Udo Kier. Ha estat doblada al català.
L'ombra del vampir és un relat que es basa en el rodatge de la pel·lícula Nosferatu, Eine Symphonie des Grauens de F. W. Murnau. Es basa en la llegenda segons la qual l'actor principal de la pel·lícula, Max Schreck, seria realment un vampir. Aquesta llegenda també indica que Schreck hauria mort durant el rodatge de la pel·lícula i que va ser substituït pel mateix Murnau per a les escenes finals. Aquests rumors han alimentat el carisma del personatge. L'actor Max Schreck, però, va morir el 26 de novembre de 1936 a Múnic, Alemanya.
La pel·lícula fa servir tècniques de rodatge específiques de les pel·lícules mudes, com els subtítols, o escenes rodades en blanc i negre.

## Argument

La història comença a Alemanya, el 1922, al començament del rodatge de Nosferatu . F. W. Murnau marxa a Txecoslovàquia a filmar les escenes principals del seu film. Els actors i l'equip tècnic es troben al castell on interpretaran les escenes amb Nosferatu. També hi troben el misteriós actor Max Schreck. Comença el rodatge i passen coses estranyes al plató. L'equip de Murnau no se sent segur i tots temen la presència de Max Schreck.

## Repartiment

* John Malkovich: F. W. Murnau
* Willem Dafoe: Max Schreck/ el comte Orlok (Nosferatu)
* Udo Kier: Albin Grau, productor, decorador i vestuari.
* Catherine McCormack: Greta Schroeder, que interpreta el paper d'Ellen Hutter.
* Eddie Izzard: Gustav von Wangenheim, que fa el paper de Thomas Hutter.
* John Aden Gilet: Henrick Galeen, el guionista.
* Cary Elwes: Fritz Wagner, el fotògraf

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2001. Oscar al millor actor secundari per Willem Dafoe
* 2001. Oscar al millor maquillatge per Ann Buchanan i Amber Sibley
* 2001. Globus d'Or al millor actor secundari per Willem Dafoe

## Referències

* ↑ esadir.cat. L'ombra del vampir. esadir.cat.
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Son of 'Nosferatu,' With a Real-Life Monster» (en anglès). The New York Times.

## Enllaços externs

* Shadow of the vampire a IMDb
* Max Schreck, biografia a cineartistes.com
# Schinus polygamus

Schinus polygamus és una espècie de planta de la família de les Anacardiàcies.

## Hàbitat

És endèmic de l'Argentina, Brasil, Xile, el Paraguai, el Perú i l'Uruguai.

## Descripció

Arbre petit o arbust perennifoli d'1 a 4 m d'alçada i 2,5 m de diàmetre, ramificat gairebé des de la base. Té un tronc de color cendrós, tortuós, amb les branques terminals que es transformen en espines (acaben en una espina). Fulles simples, alternes, subcoriàcies, lanceolades a oblongues. Inflorescències axil·lars. Flors grogues, de 4 a 5 mm de diàmetre, 4-5 sèpals i pètals (masculines amb 10 estams, 5 majors que els restants, les femenines amb estaminodis i 3 estils). El fruit és una drupa globosa, de 3 a 5 m de diàmetre, violàcia fosca a negra blavosa.

## Cultiu i usos

És una planta de creixement ràpid que es multiplica molt bé per llavors, podent arribar fins als 15 dm d'alçada en tres anys. És una espècie molt resistent i rústica. També és una planta medicinal.

## Referències

* ↑ «Schinus polygamus a EOL» (en anglès). [Consulta: 17 juliol 2014].

## Bibliografia

* USDA, ARS, National Genetic Resources Program. GRIN. National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland. Schinus polygama Arxivat 2012-10-25 a Wayback Machine. (24 dic 2007).
* Barkley, F.A. 1944. Schinus L. Brittonia 5(2): 160–198.
* Barkley, F.A. 1957. A study of Schinus L. Lilloa 28: 5–110.
* Brako, L. & J. L. Zarucchi. (editors) 1993. Catalogue of the Flowering Plants and Gymnosperms of Peru. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 45: i–xl, 1–1286.
* Foster, R. C. 1958. A catalogue of the ferns and flowering plants of Bolivia. Contr. Gray Herb. 184: 1–223. View in Biodiversity Heritage Library
* Macbride, J. F. 1951. Anacardiaceae, Flora of Peru. Publ. Field Mus. Nat. Hist., Bot. Ser. 13(3A/1): 238-258.
* Serrano, M. & J. Terán. 1998 [2000]. Identific. Esp. Veg. Chuquisaca 1–129. PLAFOR, Intercooperación, Fundación Ceibo, Sucre.

## Enllaços externs

* Schinus polygamus a Árboles Ornamentales
# Sant Vicenç de Calders

Sant Vicenç de Calders és una entitat de població al municipi del Vendrell. El poble va ser municipi independent fins a la dècada de 1940 i és a 3,4 km al sud-oest del Vendrell. Té poc més d'un centenar d'habitants.

## Descripció

És dalt d'un turó, de 100 m d'altitud, amb un nucli de cases del segle xviii entorn de la plaça Major i prop de l'església de Sant Vicenç, documentada al segle xi i reconstruïda al segle xviii. La seva situació permet unes esplèndides vistes sobre el seu barri marítim de Coma-ruga.
El 1946 Sant Vicenç va ser annexat al El Vendrell,juntament amb els nuclis de la costa d' El Francàs, Coma-ruga i el barri ferroviari sorgit vora l'estació. El 1983 l'Ajuntament del Vendrell va aprovar un pla urbanístic que limitava l'edificabilitat amb l'objectiu de garantir la protecció paisatgística del nucli històric de la població
A finals del segle xix van arribar a la població les línies de ferrocarril de Martorell a Tarragona (via Vilafranca), i de Barcelona-Vilanova-Valls. Aquestes dues línies s'unien a 3 km de Sant Vicenç on posteriorment va sorgir el barri de l'Estació, al voltant de l'estació de Sant Vicenç de Calders, avui contigu a Coma-ruga després del seu creixement urbanístic.
Cal destacar la Colònia Ferroviària de Sant Vicenç de Calders com a nucli d'edificacions que es va crear el 1901 i que van servir d'allotjament personal ferroviari i les seves famílies: el qual comprèn 6 pavellons amb 72 habitatges, i que el 2024 s'ha avisat del seu perill d'enderrocament.

## Referències

* ↑ «Sant Vicenç de Calders». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Església Parroquial de Sant Vicenç de Calders» (en català). Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Sant Vicenç de Calders, nucli antic». poblesdecatalunya.cat. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «el Francàs». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «el Vendrell Baix Penedès» (en català) p. 1065. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Cabré, Tate «Sant Vicenç de Calders lucha por sobrevivir». La Vanguardia, 15-11-1997.
* ↑ Sabaté Fontova, Nuria. «En perill el patrimoni de la colònia ferroviària de Sant Vicenç de Calders, únic a Catalunya» (en català). 3cat.cat, 27-11-2024. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Michel-Charles Le Cène

Michel-Charles Le Cène (Honfleur, cap a 1684- Amsterdam, 29 d'abril de 1743) fou un impressor i editor d'origen francès establert a Holanda. Era el gendre d'Estienne Roger, que el 1695 ja figurava en les llistes del gremi d'impressors, relligadors i llibreters.

## Publicacions Le Cène

Le Cène procedia d'una família d'hugonots que van fugir de França després de la revocació de l'Edicte de Nantes (Edicte de Fontainebleau) i es van instal·lar a Holanda. En 1716 es va casar amb Françoise Roger (1694-1723), una de les filles del famós editor Estienne Roger, també un hugonot d'origen normand i va treballar en la companyia del seu sogre. Més tard, l'any 1720, es va establir pel seu compte com a impressor i editor. Estienne Roger i els seus successors (la seva filla Jeanne i el seu ajudant Gerrit Drinkman) van morir entre els anys 1722-1723 en un interval de pocs mesos. Le Cène va fer-se càrrec l'empresa i començà a publicar sota el nom «Estienne Roger & Le Cène» moltes reedicions d'obres publicades prèviament per Roger. Pel que fa a les noves publicacions, es van fer sota el seu propi nom, «Le Cène».
La major part de l'activitat d'edició i d'impressió, tant de Roger com de Le Cène, era l'edició musical. Durant els, aproximadament, vint anys que va dirigir la seva empresa, Le Cène va publicar un centenar de noves partitures, que compren entre d'altres, obres de Vivaldi, Geminiani, Händel, Quantz, Tartini, Telemann, Locatelli (un músic italià establert a Amsterdam i que era amic seu). La cura i el gust aportat a l'edició de les partitures (tant les d'ell com les de Roger) foren molt apreciades per tot Europa. És significatiu que Vivaldi abandonés els impressors venecians de les seves dues primeres obres publicades (Dotze trio sonates op. 1 i Dotze sonates op. 2) –Giuseppe Sala i Antonio Bortoli– i confiar l'edició de la resta de les seves obres a Roger i als seus successors. Els acords comercials aconseguits a Anglaterra, Alemanya, França i als Països Baixos van assegurar una àmplia difusió de les seves edicions.
Després de la mort de Le Cène l'any 1743, l'empresa tingué continuïtat amb el llibreter E.-J. de la Coste, que no va fer res més que publicar un catàleg de les obres editades per Roger i Le Cène i revendre l'empresa l'any 1746 a Antoine Chareau, un ancià col·laborador de Le Cène. Dos anys més tard, l'editorial va tancar definitivament.

## Referències
### Altres fonts

* (anglès) Samuel F. Pogue et Rudolf A. Rasch, Art. «Roger, Estienne», dans The New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2a edició per Stanley Sadie, Londres; Nova York 2001.
# Platyrrhinus guianensis

Platyrrhinus guianensis és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. Viu a Guyana i Surinam. És un ratpenat de petites dimensions, amb una llargada total de 54–59 mm, la llargada de l'avantbraç de 38-40 mm, els peus de 10–12 mm, les orelles de 16–17 mm i un pes de fins a 15 g. S'alimenta de fruita. Com que fou descoberta fa poc, encara no se n'ha avaluat l'estat de conservació.

## Referències

* ↑ Velazco, P. M.; Lim, B. K. 2014. «A new species of broad-nosed bat Platyrrhinus Saussure, 1860 (Chiroptera: Phyllostomidae) from the Guianan Shield». Zootaxa, 3.796: 175-193
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Armand Jacquey

Armand Jacquey (Montlluís, Conflent, 15 de novembre del 1834 - Lo Mont de Marsan, Gascunya, 1 de desembre de 1921), Armand Victor de noms de fonts, fou un general i polític francès.
Fill d'un militar destinat a Montlluís, es graduà a Saint-Cyr el 1854. Fou destinat al 33è RI, regiment d'infanteria (tinent el 1860, capità el 1866, capità adjunt major el 1867); el 90è regiment d'infanteria de línia (1867; capità ajudant major, a le Mans el 1871); 9è regiment de línia (cap de batalló, 1875); 2n regiment de tiradors algerians (cap de batalló, a Mostaganem el 1876); 64è RI (tinent coronel, 1883); 18è RI (1883); 34è RI (1885); 70è RI (coronel, 1887); 43è RI (1888); 63a brigada d'infanteria (general de brigada, 1892); 71a brigada d'infanteria (Lo Mont, 1894). Feu campanya a l'Àfrica (1869-1870 i 1876-1881), participà en la guerra francoprussiana (1870-1871) a l'exèrcit del Loira; i formà part de les columnes mòbils que reprimien insurreccions a l'Algèria colonial (presa de Ben Amara el 1876, 1882, 1883). Quan es retirà, el 1894, s'establí a lo Mont de Marsan, lloc del seu darrer destí.
Entre 1898 i 1910 va ser diputat al parlament francès pel departament de les Landes en representació dels republicans nacionalistes francesos. A la Cambra formà part de la comissió d'economies administratives i s'ocupà especialment dels problemes de reclutament a l'exèrcit. Després de l'etapa legislativa, tornà definitivament el 1910 a lo Mont, on és enterrat. Un medalló d'Eloi Ducom en recorda la figura al cementiri local.
Fou distingit amb els graus de cavaller (1871), oficial (1881) i comandant (1894) de la Legió d'Honor.

## Referències

* ↑ Jean Jolly (dir.), Dictionnaire des parlementaires français, Presses universitaires de France
* 1 2 «Expedient d'Armand Jacquey, al web de la Legió d'Honor» (en francès). [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Biografia d'Armand Jacquey, al web "Histoire sociale des Landes"» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-02-11. [Consulta: 1r febrer 2015].
# Suu

Susana Ventura (Barcelona, 14 de gener del 2000), coneguda artísticament amb el monònim de Suu, és una cantautora catalana que es va popularitzar en un primer moment a la xarxa social Instagram amb cançons com "Lligar no és lo teu". Amb 18 anys, l'any 2018 va llançar l'àlbum Natural, i va rebre el premi Enderrock a millor artista revelació. Aquell any va actuar en diferents festivals com el Clownia o el Canet Rock. El gener de 2020 va treure Ventura, el seu segon àlbum. Té vuit cançons en castellà i una en català, "Tant de bo", que va ser la cançó de l'estiu de TV3. L'abril de 2022 va publicar el seu tercer disc "Karaoke", tot fent una referència a l'entreteniment en grup on es canta sobre una musica enregistrada i que es va fer popular els anys 80 i 90.
L'any 2020, durant la pandèmia de la COVID-19, va publicar el seu primer llibre de poemes i microrelats, Fauna o amor.

## Discografia
### Àlbums

* Natural (Halley Records, 2018)
* Ventura (Halley Records, 2020)
* Karaoke (Halley Records, 2022)

### Senzills

* Un trago de ti (2020) (amb Vicco)

## Referències

* ↑ «Entrevistem la Suu», 30-12-2018. [Consulta: 16 gener 2020].
* 1 2 3 4 «El local - Suu - El Petit de Cal Eril». TV3. [Consulta: 18 febrer 2022].
* ↑ «Suu: «Aquest any he acomplert quasi tot el que volia fer a la vida»». Enderrock, 14-01-2019. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ «Un 2020 valent amb Suu, portada de la revista Enderrock de gener». Enderrock, 02-01-2020. [Consulta: 16 gener 2020].
* ↑ Esteban de la Fuente, Luna. «Un recorrido por la carrera musical de Suu en CaixaForum Tarragona» (en castellà). Why Not Magazine, 05-02-2023. [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Adrià Salas, Suu y Cesk Freixas, primeros autores de la colección Contraveu» (en castellà). La Vanguardia, 13-02-2020. [Consulta: 4 maig 2025].
# Itinga

Itinga és un municipi brasiler en l'interior de l'estat de Minas Gerais. Amb una població de 15 104 habitants (estimació del IBGE de 2016) en una àrea de 1 640,657 km², es localitza a la regió mitjana de Jequitinhonha en el nordeste de Minas Gerais. Localitzada en una regió de relleus, on és influenciada per un clima humit i calent en l'estiu, sec i fred en l'hivern.

## Significat del nom

Itinga és un terme d'origen tupi que significa "aigua blanca", a través de la unió dels termes 'y ("aigua") i ting ("blanc").

## Geografia

La seva població estimada en 2015 era de 15 059 habitants.

## Clima

* El seu clima va del semiàrid a l'humit, amb total pluviométrico anual compresos entre 600mm i 1600mm, distribuïts irregularment al llarg de l'any. Les pluges es concentren en el període d'octubre a març, sent el trimestre desembre/febrer responsable per més del 50% de la pluja total. Amb poca variació, la temperatura mitjana anual queda al voltant de 21 °C a 35 °C. El mes més calent és febrer i el més fred juny. La umidade relativa de l'aire varia del 60% i el 80%.

## Demografia

En 2010, la població de Itinga va ser contada en 14. 407 habitants amb una estimativa en 2016 de 15. 104 habitants. Segons el cens, hi ha 7.352 homes i 7.055 dones.

## Religió

En la ciutat, existeixen moltes manifestacions religioses presents en la ciutat. Segons el cens, hi ha 12.476 catòlics i 1.582 evangélicos.
# Llista Marco Pannella

Llista Marco Pannella (Associació Política Nacional – Llista Marco Pannella) fou un partit polític fundat el 3 de febrer de 1992 pel cap radical Marco Pannella després de la transformació del Partit Radical en el Partit Radical Transnacional que no podia presentar el seu símbol a les eleccions polítiques. El seu programa es basava, com el de l'antic PR, en l'ús del referèndum abrogatiu, força criticat des del primer moment.
Es presentà a les eleccions legislatives italianes de 1992, però només obtingué 485.339 vots (1,2%) i sis diputats (Pannella, Emma Bonino, Marco Taradash, Elio Vito, Roberto Cicciomesse, Pio Rapaganà) Gianni Elsner abandonà el grup poc després. Alhora, entrà en crisi quan el Partit Federalista Europeu donà suport al candidatura presidencial d'Oscar Luigi Scalfaro, qualificat per Pannella com a ‘’Pertini catòlic’’. A les eleccions administratives de 1993 presentà candidats propis a Roma, on contribuí a l'elecció de Francesco Rutelli.
A les eleccions legislatives italianes de 1994 canvià el nom pel de Llista Pannella-Riformatori, donà suport al Pol de les Llibertats i va obtenir el 3,5% a la Cambra dels Diputats. Va obtenir sis escons dins les llistes del Pol (Bonino, Taradash, Lorenzo Strik Lievers, Giuseppe Calderisi, Paolo Vigevano, Elio Vito), mentre que Pannella, enfrontat en la seva circumscripció a Gianfranco Fini, no sortí escollit. Al Senat foren escollits Francesca Scopelliti i Enzo Tortora a Llombardia, així com Sergio Stanzani. A les europees de 1994 només dos eurodiputats, Pannella i Bonnino. Emma Bonino fou nomenada comissari europeu, i el descontentament de Pannella del centredreta provocà el trencament del partit, ja que Vito, Taradash, Calderisi i Scopelliti ingressaren a Forza Italia, reduint la llista Pannella a tres diputats.
A les eleccions regionals italianes de 1995 es presentà en solitari i va perdre molts vots. A les legislatives de 1996 es presentà com a Llista Pannella-Sgarbi (Vittorio Sgarbi, de FI, crític d'art), però només va obtenir un senador (Pietro Milio). El 3 de juliol de 1997 patí l'escissió del Moviment del Club Pannella-Reformadors.
A les eleccions europees de 1999 va assolir 7 eurodiputats (8,5%), màxim històric, gràcies al ganxo del nom d'Emma Bonino. Però a les legislatives de 2001 (2,24%) restà fora de la Cambra i del Senat. A les eleccions europees de 2004 va assolir només 2 escons.

## Resultats electorals

°com a Lista Antiproibizionista
# Macrocranion

Macrocranion és un gènere extint d'eulipotifles de la família dels amfilemúrids que visqueren a Europa i Nord-amèrica durant l'Eocè. Se n'han trobat fòssils excepcionals al jaciment de Messel (Alemanya). Les espècies de Macrocranion sovint s'han descrit com a depredadors que es movien pel sòl del bosc. La seva mida era similar a la d'un esquirol petit, però amb les extremitats més llargues.
El gènere és representat per dues espècies al jaciment de Messel.
M. tupaiodon tenia el pelatge llanós, sense espines. Encara que possiblement era omnívor, les restes fòssils indiquen que l'espècimen havia menjat peix poc abans de morir. Aquest petit animal tenia una llargada d'aproximadament 15 cm, amb potes posteriors llargues que li permetien moure's a alta velocitat.
M. tenerum feia 5 cm de llargada. Aquesta espècie també tenia les potes llargues per a moure's ràpidament, però el seu pelatge tenia espines protectores. Tanmateix, les potes llargues no li haurien permès enrotllar-se en forma de bola per a defensar-se. Les restes estomacals fossilitzades indiquen que la dieta de M. tenerum incloïa formigues, així que podria haver estat un insectívor.
Les espècies més antigues són M. vandebroeki, de la transició Paleocè-Eocè del nord d'Europa, i M. junnei del Wasatchià (Eocè inferior) de Wyoming.

## Referències

* ↑ Rose, K. D. The beginning of the age of mammals (en anglès). Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 080189221X.
* ↑ Maier, W. «Macrocranion tupaiodon Weitzel, 1949, - ein igelartiger Insektivor aus dem Eozän von Messel und seine Beziehungen zum Ursprung der Primaten» (en anglès). Journal of Zoological Systematics and Evolutionary Research, 15, 4, 1977, pàg. 311–318. DOI: 10.1111/j.1439-0469.1977.tb00544.x.
* ↑ Maier, Wolfgang. «Macrocranion tupaiodon, an adapisoricid (?) Insectivore from the Eocene of ‘Grube Messel' (Western Germany)» (en anglès). Paläontologische Zeitschrift, 53, 1-2, 1979, pàg. 38-62. DOI: 10.1007/BF02987787.
* ↑ Smith, T.; Bloch, J. I.; Strait, S. G.; Gingerich, P. D. «New species of Macrocranion (Mammalia, Lipotyphla) from the earliest Eocene of North America and its biogeographic implications» (en anglès). Contributions from the Museum of Paleontology, University of Michigan, 30, 2002, pàg. 373–384.