OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Goliard

El goliard era aquella persona que havia deixat de ser monjo. Es dedicava a cantar i recitar poemes en llatí i en llengües vulgars. A Beuren (un monestir d'Alemanya), es van trobar poemes goliards escrits al bon beure i al bon menjar. L'obra més coneguda n'és el Carmina Burana.
El nom goliard s'explica a vegades com a derivat de gola, a la qual tant de culte retien, i d'altres com a derivat de Golías, nom del gegant filisteu Goliath segons la Bíblia Vulgata i que apareix com a símbol del mal i sinònim del dimoni. La primera referència a la gens Goliae apareix al Seduli Escot (segle ix), aplicada a lladres d'ovelles. Al segle x, Walter, arquebisbe de Sens, escriu contra la "família de Golias". Més tard, Goliardi i vagantes s'usen indistintament per descriure clergues i estudiants de mala vida, tot i que també hi contribueixen eclesiàstics de sòlida formació i bons costums.
Aquest terme despectiu amb què fou distingit un tipus especial de religiós s'aplicava a uns frares mendicants que vivien d'almoina. Realment, havien penjat els hàbits i erraven tot portant pel món una vida llicenciosa. En les seves cançons, en lloança del vi, del bon menjar i de l'amor, empraven un llatí macarrònic amb el qual, ensems que imitaven els cants religiosos, es mofaven de les coses més bones i, en general, del que formava la cultura oficial.
Els goliards van formar la primera contracultura del seu temps, és a dir, la cultura underground (avant-la-lettre) del seu temps, tant pel que es refereix a llurs creacions com a llur estil de vida: la vagància.
Una imatge molt gràfica, il·lustrativa del perfil humà d'aquests personatges tan pintorescs, ens és donada pels frares mendicants Varlaam i Mikhail, que apareixen en el segon acte de l'òpera de Modest Mússorgski Borís Godunov.
El goliard no era inculte. Dotat d'una formació humanística apresa al convent, posseeix també la tècnica musical i la ciència de la modulació, però tira per la borda tota la càrrega teològica per llançar-se a vagar pel món, conservant-ne, però, l'hàbit.
Clerici vagante és el nom amb què es distingiren aquests agents de la propagació de la cultura, i ells foren els primers que independitzaren la música de les funcions litúrgiques.
L'obra dels goliards es concreta principalment en uns gèneres de regust a la vegada erudit i popularista. El seu màxim exponent és el Carmina Burana, amb text dels goliards i en el qual aquests són els protagonistes. A Catalunya, la mostra de poesia goliarda en català és el Cançoner de Ripoll, que data del segle xii.

## Referències

* ↑ Taruskin, Richard. The Oxford History of Western Music: Music in the Early Twentieth Century (en anglès). Oxford University Press, 2009, p.756. ISBN Oxford University Press.
* ↑ ARIAS, Ricardo. La poesía de los Goliardos. Edit. Gredos. Madrid, 1970. pàg. 9

## Bibliografia

* Manuel Valls i Gorina, Per comprendre la música, Edicions Destino.
# Louise Garibaldi

Louise Garibaldi (Gènova, 1884 - Gènova, 1917) va ser una mezzosoprano italiana.

## Biografia

Els cognoms dels seus pares van ser objecte d'una anècdota memorable: quan Louise Garibaldi va ser contractada per a una temporada d'òpera al "Gran Teatro di Trieste", un policia austríac li va ordenar que prengués el cognom de la seva mare, ja que el nom del seu pare, que es deia Giuseppe Garibaldi exactament com l'heroi de Niça, hauria causat preocupació a la ciutat en l'època dels Habsburg. Però com que la seva mare era filla d'un tal Giuseppe Mazzini, el policia va canviar d'opinió, ja que creia que el record de Giuseppe Mazzini era encara pitjor que el de Garibaldi.
Va obtenir un gran èxit a Sud-amèrica: al Teatre Solís de Montevideo va interpretar Brangania a Tristan und Isolde dirigida per Arturo Toscanini, mentre que al Teatre Colón de Buenos Aires va ser Maddalena a Rigoletto i Ulrica a Un ballo in maschera. Va destacar en Norma al Teatre Comunale de Bolonya després de Virginia Guerrini, i el 1913 va cantar a l'estrena mundial al "Teatro alla Scala" en el paper de Stella a Parisina de Pietro Mascagni. Al Teatre Costanzi de Roma va aparèixer a Rigoletto en un espectacle reservat a les famílies dels caiguts a la guerra d'Àfrica.

## Referències

* ↑ Art i treball. Revista mensual il·lustrada, n. 1, Memòries, gener de 1906, p. 548.
* ↑ Gleanings, a Popular Illustration, vol. 53, Treves, 1917, pàg. 431.
* ↑ Stracciari 2015, pàg. 239.
* ↑ Stracciari 2015, pàg. 258.
* ↑ Giovanni Gavazzeni, Bellini, Norma , Pendragon, 2008, p. 58, ISBN 9788883426445.
* ↑ (anglès) Roger Flury, Pietro Mascagni , Greenwood Press, 2001, pàg. 131, ISBN 9780313296628
* ↑ Crònica artística , al Diari Oficial de la República Italiana. Primera part , 1911, pàg. 7750.

## Bibliografia

* Riccardo Stracciari i Luigi Stracciari, Art Paths in the Melodrama of the Early Twentieth Century, Gangemi, 2015, ISBN 9788849296730.
# Antonio Mira-Perceval Pastor

Antonio Mira-Perceval Pastor (Alacant, 1955) és un auditor de comptes valencià, que va ser president de la Diputació d'Alacant (1991-1995) sotssecretari general del PSPV entre 1997 i 1999. En l'actualitat és membre del Consell de la Sindicatura de Comptes de la Comunitat Valenciana i professor honorari de la Universitat d'Alacant d'Història del Pensament Econòmic.

## Biografia

Estudià en l'IES Jorge Juan d'Alacant i es va graduar en el Miraleste High School a Califòrnia (EUA) i de tornada al País Valencià, va començar la seua formació universitària en l'Escola d'Empresarials d'Alacant i es va llicenciar en Ciències Econòmiques i Empresarials per la Universitat de València. En 1979 va obtenir plaça mitjançant oposició a funcionari de la AEAT com a sotsinspector d'Hisenda en la Delegació d'aquest Ministeri en la província d'Alacant.
En les eleccions municipals de 1983 resultà elegit regidor a Alacant i diputat provincial pel PSPV. El 5 d’agost d’eixe mateix any va néixer la seua filla artista Perceval Graells. El 16 de març de 1985 va néixer el seu fill Antonio Mira-Perceval Graells. Fou vicepresident de la Diputació i diputat d'Hisenda entre 1983 i 1991, sota la presidència d'Antonio Fernández Valenzuela, a qui substituí en renunciar el 1991, abans de les eleccions. Revalidà la majoria a la Diputació a les eleccions de 1991 i desenvolupà el Pla Estratègic Provincial per al finançament dels municipis amb el qual es creà l'organisme Suma Gestió Tributària. També recolzà l'expansió del Campus de la Universitat d'Alacant i signà un acord amb l'Editorial Planeta per donar prestigi als Premi Azorín de novel·la.
El 1995 perd la majoria a la corporació provincial davant el PP i Mira-Perceval passa a liderar l'oposició al govern de Julio de España. El 1997 s'incorpora a l'equip que dirigeix el PSPV i que lidera Joan Romero com a sotssecretari general. La crisi interna del partit fa dimitir Romero i crear una gestora on també està Antonio Mira-Perceval i que portarà a Joan Ignasi Pla a la secretaria general del PSPV l'any 2000. Poc abans deixà l'acta de regidor a Alacant i de diputat provincial i s'incorpora com a professor associat de Teoria Econòmica en la Universitat d'Alacant. També treballà per a l'empresa Gestión Tributaria Territorial SA fins que el 2004 és nomenat síndic a la Sindicatura de Comptes del País Valencià.

## Referències

* ↑ «El socialista Mira-Perceval dimite del cargo de concejal» (en espanyol). El País, 03-12-1999. [Consulta: 15 gener 2016].
Càrrecs públics :
| Precedit per: Antoni Fernández Valenzuela | President de la Diputació d'Alacant 1991 - 1995 | Succeït per: Julio de España Moya |
# Gongxianosaure

El gongxianosaure (Gongxianosaurus, 'llangardaix de Gongxian') és un gènere de dinosaure que va viure al Juràssic inferior, entre fa 200 i fa 191 milions d'anys, en el Sinemurià i el Pliensbaquià. Era un sauròpode o prosauròpode de la Xina. De gran mida, podia arribar a fer uns 14 metres de longitud.
L'espècie tipus, G. shibeiensis, va ser descrita per He, Wang, Lui, Zhou, Lui, Cai i Dai l'any 1998 a partir de restes trobades al membre Dongyuemiao de la formació de Ziliujing, al comtat de Gongxian, al sud de Sichuan, Xina.

## Referències

* He Xinlu, Wang Changsheng, Liu Shangzhong, Zhou Fengyun, Liu Tuqiang, Cai Kaiji, and Dai Bing 1998. A new sauropod dinosaur from the early Jurassic in Gongxian County, south Sichuan, Acta Geologica Sichuan 18(1), 1-7.
Gèneres de sauropodomorfs :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Bromur de sodi

El bromur de sodi és una sal de fórmula NaBr molt emprada com a anticonvulsiu i sedant durant el segle xix i fins a principis del segle xx. Aquestes propietats són degudes a l'anió bromur. És un sòlid blanc d'elevat punt de fusió. S'empra com a font d'anions bromur.

## Reactivitat

* El bromur de sodi s'empra en síntesi orgànica com a reactiu nucleòfil per transformar els compostos organoclorats en compostos organobromats.
    NaBr + RCl → RBr + NaCl
* El bromur de sodi s'empra com a font de l'element brom, Br₂, fent bombollejar clor, Cl₂, dins d'una dissolució de NaBr.
* El NaBr també és una font de bromur d'hidrogen, HBr, fent-lo reaccionar amb un àcid fort no volàtil, com l'àcid fosfòric:
    NaBr + H₃PO₄ → HBr + NaH₂PO₄
* Seguidament el bromur d'hidrogen obtingut, HBr, pot oxidar-se a brom, Br₂, emprant diòxid de manganès, MnO₂, o àcid sulfúric concentrat, H₂SO₄.

## Aplicacions
### Reactiu de síntesi

* Halogenació de derivats de la resorcina
* Preparació de trans-1,2-bromocarboxilats
* Apertura regioselectiva d'oxirans catalitzada per bromur de sodi
* Emprat en sistema trifàsic per a bromació/oxidació
* Mètode per a preparació de bromurs d'alquil primaris a partir dels corresponents cloro derivats
* Emprat en un mètode per a la α-bromació de dimetilacetals

### Medicina

* Com a hipnòtic, anticonvulsiu, i sedant.

## Referències

* ↑ S. Baek, Bull. Korean Chem. Soc ., 9, 13 (1988)
* ↑ M. Srebnik, Synth. Commun., 19, 197 (1989)
* ↑ J. Igbal et al., Synth. Commun., 19, 641 (1989)
* ↑ J. Correia, J. Org. Chem., 57, 4555 (1992)
* ↑ Synth. Commun., 14, 1313 (1984)
* ↑ Gazz. Chim. Ital., 123, 629 (1993)

## Bibliografia

* LIDE D.R. (Ed.) Handbook of Chemistry and Physics. CRC Press. 77th Ed. (1996-1997) New York

## Enllaços externs

* PANREAC
* SCIENCELAB Arxivat 2008-10-23 a Wayback Machine.
# Ángel Falquina Bartolomé

Ángel Falquina Bartolomé (Sevilla, 1909 - Madrid, 1992) fou un crític de cinema, guionista, historiador i actor ocasional espanyol. Va treballar a les revistes cinematogràfiques La Pantalla, Cámara, Radiocinema, Cinestudio, La Estafeta Literaria, i Cine Informe, entre d'altres. També fou membre fundador del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics, organisme en el que va col·laborar.
Alhora va participar en la indústria cinematogràfica com a guionista (Tres eran tres, 1955), ajudant de producció, ajudant de direcció i com a actor. Va debutar amb un petit paper a El doncel de la reina d'Eusebio Fernández Ardavín i El santuario no se rinde (1949) d'Arturo Ruiz Castillo. El 1960 va fer d'Alonso Quijano al curtmetratge Aventuras de Don Quijote d'Eduardo García Maroto.

## Llibres

* El mundo del celuloide (1946)
* La risa y la sonrisa en la pantalla (1947)
* Diccionario del cine (1970) amb Jean Mitry
* El cine español en premias 1941-1972 (1974)
* Treinta años de cine (1945-1975) (1975)

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics.

| Any | Categoria | Labor | Resultat |
| 1966 | Premi especial per la seva labor al CEC | - | Guanyador |
| 1969 | Labor literària | Treballs a La Estafeta Literaria i Cinestudio | Guanyador |
| 1973 | Labor literària | Síntesis histórica del cine español | Guanyador |

## Referències

* ↑ Ángel Falquina, rafaelutreramacias.es
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1966». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 27 març 2019].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1969». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 2 març 2019].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1973». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 2 març 2019].
# Bréjaude

La brejauda en occità és la sopa més emblemàtica de la cuina llemosina, a Occitània, feta principalment a base de col, i també pot fer-se amb poma i cansalada. El seu nom ve de brejar (forma nord-occitana de "bregar"), esmicolar la cansalada, que fon amb la resta de la sopa, on hi resta la cotna o brejon.
És una sopa que, com passa a la cuina menorquina es menja amb pa. Per servir-la cal primer omplir els plats amb abundants llesques de pa, llavors es reparteix primer el brou, de manera que el pa el xucli bé i s'infli, i finalment es distribueixen per sobre les verdures. Se sol tirar una mica de pebre negre molt a la fi. Com ocorre amb altres sopes occitanes de pagès, per exemple la garbura gascona, la tradició diu que una cullera hauria d'aguantar-se verticalment si es punxa a la sopa.
Tradicionalment se serveix en recipients de terrissa bombats i amb la boca una mica estreta. Es menja ben calenta, a taula, dempeus o en un banc al portal de casa. Se sol acabar fent chabrol, és a dir, afegint una mica de vi i bebent el que queda com si el recipient fos un got. Alguns consideran important menjar el brou (amb el pa) a part de les verdures, com fem a l'escudella i carn d'olla de la cuina catalana.
La brejauda tradicional es coïa en una marmita de ferro d'uns 4-5 litres de capacitat, que penjava sobre el foc del cantou, i la cansalada es fon prèviament en una paella gran, també de ferro, anomenada pelhon ("paelló")."

## Bibliografia

* La cuina del país dels càtars: Cultura i plats d'Occitània, de Gascunya a Provenca. Jaume Fàbrega. 2003. Cossetània Edicions. ISBN 84-96035-80-8.
* Bréjaude et clafoutis: Le cahier d'une gourmande en Limousin (suite). Souvenirs contés, recettes et receptas, histoire et coutumes. Régine Rossi-Lagorce i Marie-France Houdart, Maiade Éditions, ISBN 2-916512-01-2 (occità) (francès)
* La société rurale traditionnelle en Limousin: ethnographie et folklore du Haut-Limousin et de la Basse-Marche, Volum I. Albert Goursaud. 1976. Editorial G.-P. Maisonneuve et Larose. ISBN 2-7068-0611-7 (francès)

## Enllaços externs

* Foto

## Referències

* ↑ "la sopa típica llemosina és la bréjaude", a Limousin: le guide vert, Michelin, 2008, ISBN 978-2-06-711746-4 (francès)
* 1 2 3 Limousin, Encyclopédie Bonneton, any 2000, ISBN 2-86253-267-3
* ↑ La société rurale traditionnelle en Limousin, volum I, pàgs. 111-112
* ↑ Bréjaude et clafoutis: Le cahier d'une gourmande en Limousin (suite). Souvenirs contés, recettes et receptas, histoire et coutumes. Régine Rossi-Lagorce i Marie-France Houdart, Maiade Éditions, ISBN 2-916512-01-2 (occità) (francès)
* ↑ La société rurale traditionnelle en Limousin, volum I, pàg. 86
# Aran TV

Aran TV és un canal de televisió local en occità que emet a la Vall d'Aran. Es tracta d'una televisió per Internet que retransmet també per la TDT a través de la freqüència de Lleida Televisió. El canal va començar a emetre el novembre del 2010 sota el nom de Hèm TV, després d'un acord entre el Conselh Generau d'Aran i el departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Actualment emet espais de deu minuts de durada a través de Lleida Televisió dos cops al dia de dilluns a divendres i un cop al dia els caps de setmana. La graella del canal compta amb espais informatius i amb l'edició aranesa del concurs lingüístic Pica Lletres, a més de debats puntuals.

## Referències

* ↑ «Aran TV». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Arranca el primer canal de televisión en aranés en fase de pruebas» (en castellà). 20minutos.es, 05-11-2010 [Consulta: 12 octubre 2015].
* ↑ «Aran TV estrena la nova temporada del 'Pica Lletres'». La Xarxa, 30-03-2015 [Consulta: 12 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Aran TV Arxivat 2013-06-28 at Archive.is
# Ángel Vian Ortuño

Ángel Vian Ortuño (Madrid, 7 de maig de 1914 - Madrid, juliol de 1999)va ser un químic i catedràtic espanyol, rector de la Universitat Complutense de Madrid entre 1976 i 1981, el primer escollit democràticament.
Doctor en Ciències Químiques i en Química Industrial, en 1949 va obtenir la càtedra de Química Tècnica a la Universitat de Salamanca i en 1955 la càtedra de Química Industrial, Economia i Projectes a la Universitat de Madrid. Va ser autor d'obres com Elementos de Ingeniería Química (1952), junt amb Joaquín Ocón, El pronóstico económico en Química Industrial (1958) o Introducción a la Química Industrial (1976), entre d'altres.

## Referències

* 1 2 Varios autores, 2002, p. 3.
* ↑ Laín Entralgo 1999 ; Varios autores 2002, p. xiii.
* ↑ «Ángel Vián Ortuño». ABC, 21-07-1999, pàg. 60.
* ↑ Varios Autores, 2002, p. xvi.
* ↑ Laín Entralgo, 1999.
* ↑ López Mateos 2000, p. 4 ; Ramos Ruiz 2009, p. 91.
* ↑ Toca 2006, p. 276 ; López Mateos 2000, p. 6; Varios autores 2002, pp. 3-6.
* ↑ López Mateos, 2000, p. 5.
* ↑ Soler, 1953, p. 197.
* ↑ López Mateos, 2000, p. 6.
* ↑ López Mateos, 2000, p. 7.

## Bibliografia

* Laín Entralgo, Pedro «Ángel Vián Ortuño, ex rector de la Complutense». El País, 22-07-1999.
* López Mateos, Federico «En Memoria de D. Ángel Vian Ortuño. Don Ángel Vian Ortuño, Profesor y Maestro». Anales de la Real Academia Nacional de Farmacia. Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia, 66, 2000, pàg. 1-32. Arxivat de l'original el 2015-05-18. ISSN: 1697-4271 [Consulta: 10 febrer 2018]. Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
* Ramos Ruiz, Isabel. Profesores, alumnos y saberes en la universidad de Salamanca en el rectorado de D. Antonio Tovar (1951-1956). Universidad de Salamanca, 2009. ISBN 9788478003457.
* Soler, A. «A. Vian y J. Ocón.—Elementos de ingeniería química (operaciones básicas).—Editorial Aguilar, S. A. de ediciones. Madrid, 1952. 596 págs.». Anales de la Universidad de Murcia. Universidad de Murcia, Servicio de Publicaciones, 11, 1953, pàg. 197. ISSN: 0365-7973.
* Toca, Ángel ««Dos profesiones para un solo cometido» la introducción de la ingeniería química en España durante el primer franquismo». Dynamis: Acta hispanica ad medicinae scientiarumque historiam illustrandam, 26, 2006, pàg. 253-285. ISSN: 0211-9536.
* Varios autores. Rector y humanista: homenaje a Ángel Vian Ortuño. Editorial Complutense, 2002. ISBN 9788474913866.
# Kerimberdi

Kerimberdi fou kan de l'Horda d'Or, fill de Toktamix, i germà i successor de Jalal al-Din Khan mort assassinat en mig d'una batalla el 1412. Von Hammer diu que a Jalal al-Din el va assassinar Kerimberdi, però la majoria de fonts coincideixen que fou un tercer germà de nom Kibak.
Se suposa que havia estat refugiat a Moscou i estava molt ben disposat envers Basili I, que havia anat a l'Horda (poc abans de la pujada de Kerimberdi al tron) i al que va rebre generosament i li va prometre no donar suport als prínceps de Súzdal-Nijni Nóvgorod ni a Vitautes de Lituània. A l'Horda, Basili es va trobar amb el seu rival Ivan de Tver que també fou ben rebut pel kan; Ivan es va comprometre a no molestar al gran principat de Moscou; Basili I sembla que va renovar després de força temps, el pagament del tribut anual a l'Horda, pagament que es va mantenir la resta del seu regnat. Les relacions amb Lituània en canvi es van tensar. Un germà, Jehud al-Din havia lluitat amb Vitautes contra els Cavallers Teutònics a Prússia. Vitautes en revenja va nomenar un kan en oposició anomenat Betsa Pulad que fou investit de manera solemne a Vilna, però quan va entrar en territori de l'Horda fou capturat i decapitat per Kerimberdi (1413).
L'abril del 1413 va enviar una ambaixada a Hongria oferint al rei Segimon l'aliança del kan.
El 1414 Kerimberdi fou assassinat pel seu germà Jabbarberdi (Jarimferdei), protegit de Vitautes, que es va proclamar kan, però un altre germà, Kibak Khan, es va proclamar tanmateix. Kerimberdi va deixar algunes monedes que no porten dates, encunyades a Astracan i Nova Sarai.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Josep Ernest García i García

Josep Ernest Garcia i Garcia (Alacant, 1948) és un sociòleg valencià.
Durant la seva etapa estudiantil fou un activista destacat, i el 1971 ingressà en el PCE. Durant la transició democràtica participà en la fundació del PCPV i en fou escollit secretari general, i també fou redactor de Verdad i director de Cal Dir, i responsable dels comitès universitaris. Fou membre del comitè central del PCE i en fou primer apartat (junt a altres dirigents renovadors com Emèrit Bono i Pilar Brabo), i finalment expulsat el setembre de 1980 per haver donat suport públicament a la incorporació en Euskadiko Ezkerra del sector del PCE-EPK (Partit Comunista d'Euskadi) encapçalat per Roberto Lertxundi Barañano.
Aleshores es crea el Col·lectiu per a la Renovació de l'Esquerra del País Valencià, germen del que seria l'Agrupament d'Esquerra del País Valencià, partit que formà part del procés constituent d'Unitat del Poble Valencià (UPV), del qual va ser candidat a les eleccions generals espanyoles de 1986. En l'actualitat es troba vinculat al moviment ecologista.
És professor de sociologia a la Universitat de València. I va estar director del Departament de Sociologia i Antropologia Social, d'aquesta universitat, i primer degà de la seua Facultat de Ciències Socials, constituïda el 1998. És un membre destacat de l'Estructura de Recerca Interdisciplinar en Sostenibilitat (ERISOST) de la Universitat de València.

## Obres

* Les cendres de maig que va obtindre el Premi Joan Fuster d'assaig de 1983 amb Emèrit Bono i Martínez
* El trampolí fàustic: ciència, mite i poder en el desenvolupament sostenible (1995)
* València, l'Albufera, l'horta: medi ambient i conflicte social (1997)
* Relaciones laborales y medio ambiente (1997)
* La sostenibilidad del desarrollo: el caso valenciano (1998)
* Medio ambiente y sociedad (2004)
* Ecología e igualdad: Hacia una relectura de la teoría sociológica en un planeta que se ha quedado pequeño (2021)

## Referències

* 1 2 «Pla ficha a Brusca, Lapiedra y Ernest Garcia para el programa de agricultura y medio ambiente» (en castellà). Levante-EMV, 08-02-2007. [Consulta: 13 juliol 2013].
* ↑ El calvario de Carrillo y las purgas comunistas article a Diario 16 del 2 de gener de 1982 (castellà)
* ↑ Teixir revoltes. El Bloc d'Estudiants Agermanats Universitat de València, 05/05/2014 - 428 pàgines
* ↑ "Nadie sabe cómo parar la máquina del desarrollo sin dar paso al caos" entrevista a ValenciaPlaza del 31 de març de 2012 (castellà)