OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monty Alexander

Monty Alexander (Montgomery Bernand Alexander, Kingston, Jamaica, 6 de juny de 1944 és un pianista de jazz, que també toca la melòdica. La seva manera de tocar té una forta influència de la música del Carib i del swing. Entre les seves principals influències es troben els músics de la talla d'Art Tatum, Oscar Peterson, Wynton Kelly i Ahmad Jamal, entre d'altres.

## Biografia

Alexander va descobrir el piano a l'edat de cinc anys, i va començar a fer classes de música clàssica quan en tenia sis. Als catorze anys ja tocava en clubs nocturns de Jamaica amb la seva banda Monty and the Cyclones. A finals de la dècada de 1950, aconseguí una gran notorietat a Jamaica a pesar de la seva curta edat. En aquests anys va viatjar als Estats Units i va tocar per primera vegada amb l'orquestra d'Art Money. Al cap de poc ja acompanyava a cantants destacats i músics de primera categoria com Dizzy Gillespie, Toots Thielemans, Duke Ellington, Quincy Jones, Frank Sinatra o Jimmy Smith. Amb Milt Jackson va establir una amistat entranyable que va durar fins a la mort del vibrafonista, fundador del The Modern Jazz Quartet, el 1999.
El seu estil destaca per la fusió entre les arrels jamaicanes i el jazz clàssic estatunidenc. Les seves influències més notòries són Oscar Peterson, Gene Harris i Nat King Cole.
La seva publicació més popular fou com pianista en el disc Unforgettable, de Natalie Cole, al qual es rendeix homenatge al cantant Nat King Cole i que va estar primer a la llista d'èxits de Billboard el 1991.

## Discografia destacada

| Any | Títol | Segell |
| 1967 | Zing! | BASF |
| 1971 | Here Comes the Sun | Black Saint |
| 1974 | Now Is the Time | Pausa |
| 1978 | Jamento: The Monty Alexander 7 | Pablo/OJC |
| 1979 | Monty Alexander in Tokyo | Pablo |
| 1980 | Ivory & Steel | Concord Jazz |
| 1980 | So What? | Black & Blue |
| 1982 | Triple Treat, Vol. 1 | Concord Jazz |
| 1987 | Triple Treat, Vol. 2 | Concord Jazz |
| 1987 | Triple Treat, Vol. 3 | Concord Jazz |
| 1992 | Caribbean Circle | Verve |
| 1996 | Echoes of Jilly's | Concord Jazz |
| 2000 | Monty Meets Sly & Robbie | Telarc |

## Referències

* ↑ «Monty Alexander» (en suec). ne.se. [Consulta: 11 novembre 2019].

## Enllaços externs

* The Official Monty Website - Lloc oficial de Monty Alexander.
* Discografia de Monty Alexander a Telarc Arxivat 2007-03-11 a Wayback Machine.
* Discografia de Monty Alexander a Verve
# Muralles de Benicarló

Les muralles de Benicarló, a la comarca del Baix Maestrat (País Valencià), són unes poques restes del recinte emmurat, catalogat de manera genèrica com a Bé d'Interès Cultural, amb el codi: 12.03.027-010.

## Història

Es considera l'origen de Benicarló en la alquería àrab de “Beni-Gal” o “Bani Gazlun”, dependent de Peníscola. Les tropes cristianes reconqueriren aquesta zona abans de 1236, ja que en aquesta data Fernando Pérez de Pina li atorgava a l'assentament carta de poblament a fur de Saragossa. La zona era coneguda com a “Beni Castlo” i seguia sota dependència del castell de Peníscola, ja que fins a 1522 no va aconseguir categoria de vila.
Se sap que l'any 1564 la població estava emmurallada, ja que existeixen documents, un gravat que acompanya un text de Martín de Viciana d'aquest any, que així ho testifiquen.
És per això que es considera que es tracta d'un recinte emmurallat de fundació cristiana després de la reconquesta de la zona.
Segons informa el mateix ajuntament de la població les muralles van ser derrocades en 1707, ja que van deixar de tenir utilitat defensiva i limitaven el creixement de la població, quedant tan sols les restes que es van ser utilitzant com a parets de les construccions d'habitatges que en elles s'adossaven.

## Descripció

Les restes que poden observar-se en l'actualitat es localitzen fonamentalment en el nucli urbà antic, en concret entre els carrers Ferreres Bretó, Sant Francesc, Olivella, entre d'altres.
Segons els documents existents es pot afirmar que es tractava d'un recinte quadrat, que conformava el que es coneixia com a “volta al mur”, volta al mur, que coincideix amb els carrers en les quals en l'actualitat es poden apreciar les poques restes que d'aquestes muralles queden.
El recinte emmurallat estava articulat, com solia fer-se en les poblacions emmurallades després de la seva reconquesta, mitjançant dos eixos perpendiculars que en aquest cas eren els carrers Major i la de Sant Joan.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=402&lang=ca. Data de consulta: 19 setembre 2023.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/brl/Detalles_brl.asp?
* 1 2 3 4 http://www.castilloscomunidadvalenciana.com/bmaes5.htm Arxivat 2016-02-01 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana.
* ↑ https://www.ajuntamentdebenicarlo.org/r2h/files/8854.pdf Arxivat 2012-07-01 a Wayback Machine.
# Museo de la Solidaridad Salvador Allende

El Museo de la Solidaridad Salvador Allende (MSSA) és un museu xilè d'art contemporani, situat a Santiago de Xile, administrat per la fundació Arte y Solidaridad, integrada pel ministeri d'Educació, el de Cultura, Arts i Patrimoni, i la Fundació Salvador Allende.
La iniciativa de crear aquest museu sorgí el 1971 del crític d'art espanyol José María Moreno Galván, que durant una trobada d'intel·lectuals tinguda a Santiago, anomenada Operación Verdad, proposà la creació d'un museu d'art en suport del govern de la Unidad Popular. Després de l'aprovació del projecte per Salvador Allende, es formà el Comité Internacional de Solidaritat Artística amb Xile (CISAC), entitat que reuní intel·lectuals nacionals i internacionals com ara el brasiler Mário Pedrosa i l'italià Carlo Levi. Allende feu una crida als artistes del món mitjançant una carta oberta, i com a resultat de la gestió del CISAC, prompte començaren d'arribar obres de diferents parts del món, fins a un total de sis-centes cinquanta peces artístiques (entre pintures, gravats, escultures, dibuixos, tapissos i fotografies) entre el 1972 i e 1973. Artistes com ara Joan Miró, Roberto Matta, Lygia Clark i Frank Stella enviaren les seues aportacions en aquest període. El Museu de la Solidaritat, com s'anomenà llavors, fou inaugurat oficialment el 17 de maig de 1972 pel president Allende amb una exposició en el Museu d'Art Contemporani de la Universitat de Xile. Per la seua repercussió, aquesta iniciativa fou qualificada com «el projecte cultural més ambiciós del govern de Salvador Allende».
Després del Colp d'Estat de l'11 de setembre de 1973, el museu es va tancar, els seus gestors s'exiliaren i es perdé la pista d'una part de les peces de la col·lecció. Algunes foren guardades en el Museu d'Art Contemporani de Santiago, mentre que unes altres arribaren al Museu Nacional de Belles Arts. A partir del 1975, un grup d'artistes i gestors —entre els quals Miria Contreras, José Balmes, Pedro Miras i Carmen Waugh— conformaren des del seu exili a Cuba, Espanya i França l'anomenat Museu Internacional de la Resistència Salvador Allende. Amb aquest nom es continuà convocant els artistes a la donació d'obres per donar suport a la resistència xilena, organitzant per tot arreu d'Europa exposicions en què es denunciaren les violacions dels drets humans a Xile.
En tornar la democràcia, el museu s'institucionalitzà oficialment l'any 1991, gestionat per la Fundació Salvador Allende, amb el seu nom actual. D'aleshores ençà, les seues col·leccions d'ambdós períodes s'han estat reunint, alhora que s'hi sumaven noves donacions d'artistes com ara Yoko Ono i Alfredo Jaar, entre d'altres.
L'any 2004, el museu traslladà la seua seu al palau Heiremans, en el barri República de la ciutat de Santiago, que havia estat centre de detenció de la Central Nacional d'Informacions durant el règim d'Augusto Pinochet.

## Referències

* ↑ «Las últimas obras perdidas del Museo de la Solidaridad». Culto, 31-03-2018 [Consulta: 20 novembre 2019].
* ↑ «Inauguración en Madrid del Museo Salvador Allende». El País, 13-09-1977. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del museu
# Museu Nacional d'Etnografia de Nampula

El Museu Nacional d'Etnografia de Nampula (en portuguès: Museu Nacional de Etnografia de Nampula) és l'únic museu nacional de Moçambic que no està localitzat a Maputo.
Va ser inaugurat el 23 d'agost de 1956 pel general Craveiro Lopes amb el nom de "Museu Comandante Eugénio Ferreira de Almeida", en un edifici que va ser projecte de l'arquitecte Mário Oliveira.
El principal impulsor del museu va ser l'etnògraf Soares de Castro, que aconseguí mobilitzar als governants locals per a la realització del projecte.
En la fase colonial el museu tenia seccions, d'història, arqueologia i numismàtica, entre d'altres. En 1993 va ser transformat en museu nacional amb una vocació especialment etnogràfica.

## Col·lecció

El museu té una vasta col·lecció d'artefactes i objectes que representen la vida quotidiana i la cultura del nord de Moçambic, com a armes de caça, xarxes de pesca, un petit dhow, instruments musicals, art maconde etc.

## Referències

* ↑ Museu Nacional de Etnologia
* ↑ Nampula: Busca-se nova imagem para Museu de Etnologia

## Vegeu també

* Casa Amarela
* Museu d'Història Natural de Moçambic

## Enllaços externs

* Museu Álvaro de Castro al web del Patrimoni d'Influència Portuguesa, de la Fundació Calouste Gulbenkian
# Doctor Dropo

Doctor Dropo és un cantautor valencià.
Ha colaborat, entre d'altres, amb Carles Enguix, Toni de L’Hostal i Borja Penalba. Va ser member fundador del grup de rock valencià Dropo on va publicar els treballs Si fots un crit i La velleta centenària.

## Discografia en solitari

* Ningú no vol ser poeta (2001, autoeditat, amb el pseudònim Pedrotxe)
* Entraran a ta casa (2005, autoeditat)
* Psicòtrops (2009, Cambra Records)
* Sempre que estaves sola (2018, Microscopi)

## Referències

* ↑ Frechina, Josep Vicent. La cançó en valencià. Dels repertoris tradicionals als gèneres moderns. València: Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2011. ISBN 9788448255084.
* ↑ Rubio, Antonio i, San Juan, Hèctor. Del Sud. El País Valencià al ritme dels Obrint Pas. Barcelona: Mina, 2007. ISBN 9788496499751.
* ↑ «Viasona». [Consulta: 9 setembre 2021].
* ↑ «Viasona».
* ↑ «Enderrock». [Consulta: 18 març 2022].
# Marc Aureli Olimpi Nemesià

Marc Aureli Olimpi Nemesià (en llatí Marcus Aurelius Olimpius Nemesianus) va ser un poeta romà. Se l'anomena poeta Carthaginiensis, o Aurelius Carthaginiensis. Vivia al temps de l'emperador Marc Aureli Car (283).
Va guanyar tots els premis en un concurs (omnibus coronis illustratus emicuit). Flavi Vopisc parla de les seves obres sobre pesca, cacera i activitat aquàtiques: ἁλιευτικά, κυνηλετικά, ναυτικά que no es conserven excepte un fragment de la Cynegetica. Se li atribueixen també De Aucupio, i Laudes Herculis.
De l'obra Cinegètic, que s'inspira parcialment de l'obra del mateix nom de Xenofont, es van conservar 325 versos: una introducció, l'estudi dels gossos tradicionals, la descripció dels cavalls i la quarta part a les eines de la caça.

## Edicions i traduccions

* Wight, J; Duff, Arnold M. (traductors). Nemesianus (en llatí i anglès). volum 2 de Loeb Classical Library's Minor Latin Poets, 1934-35, p. 541-515.
* Delatour, M.S. (traductor). Poésies De M. Aurelius Olymius Némésien Suivies d'une Idylle de J. Fracastor, sur les Chiens de chasse (en francès). Europeana.

## Referències

* ↑ Ramsay, William. «Nemesia'nus, M. Aure'lius Oly'mpius». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.
* ↑ «Marc Aureli Olimpi Nemesià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Xenofont; Gràcia i Mur, Guillem (traductor). Cinegètic (en llati, català). Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2002, p. 46-58. ISBN 9472250016.
# Mouly Surya

Mouly Surya (Jakarta, 10 de setembre de 1980) és una directora de cinema i guionista indonèsia.
Començant la seva carrera com a ajudant de direcció i guionista en produccions cinematogràfiques locals, Surya va assolir protagonisme el 2008 pel seu debut com a directora en el thriller psicològic Fiksi., que li va valer el premi Citra a la millor direcció. Va guanyar un segon premi a la millor direcció als 38ns premis Citra per a Marlina Si Pembunuh dalam Empat Babak deu anys després de guanyar-ne el primer. És la primera dona directora que guanya el premi.

## Referències

* ↑ Devy Octafiani. «Mouly Surya: Film Adalah Hidup Saya» (en indonesi), 24-08-2017. Arxivat de l'original el 2021-02-12. [Consulta: 12 febrer 2021].
* 1 2 Senin, 10 Desember 2018 16:30 Penulis: Galuh Esti Nugraini. «Ulang Sejarah di FFI 2018, Mouly Surya Ngaku Deja Vu - Berat Bawa Piala Citra» (en indonesi). KapanLagi.com. [Consulta: 1r febrer 2021].
# Mària Sànchez Ledesma

Mària Sànchez Ledesma (Barcelona, 8 d'abril de 1963 - Barcelona, 16 de març de 2023) va ser una periodista catalana.
Des de la dècada del 1990 i durant 35 anys va treballar als serveis informatius de RTVE Catalunya. El 1997 va ser la creadora i directora del primer programa de televisió de l'estat espanyol dedicat al medi ambient, El escarabajo verde, que en aquell moment presentava Pere Ortín, i que el març del 2023 acumulava 450 episodis.
Des de mitjans de la dècada del 2000 es va especialitzar en informació social i municipal de l'Ajuntament de Barcelona, per tant va cobrir la informació de cinc alcaldes, essent la cara visible de L'informatiu de TVE. El 2016 va rebre la medalla al reconeixement a la trajectòria professional de la Guàrdia Urbana de Barcelona. El 2024, va passar a donar nom a la Biblioteca Zona Nord.
Va escriure la novel·la La República que vam viure, una obra ambientada en el 1931, que ressegueix amb tretze testimonis el moment en què el president Francesc Macià va proclamar la República Catalana. Aquest llibre el va escriure amb el seu marit, Manel Lucas. Era mare de dos fills adolescents, Marcel i Marina.
Va morir la matinada del 16 de març del 2023 de càncer de tiroides. Companys de professió i representants polítics a través de múltiples missatges de condol van destacar que era un referent periodístic i personal.

## Referències

* 1 2 Losada, Alba. «Mor la periodista Mària Sànchez, especialitzada en informació de Barcelona», 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* 1 2 Redacció. «Dol a TVE: mor la Mària, periodista dels informatius», 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Catalunya, RTVE. «Mor la periodista i companya de RTVE a Catalunya Mària Sànchez», 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ «RTVE està de dol per la mort de Mària Sánchez» (en castellà), 16-03-2023. [Consulta: 17 març 2023].
* ↑ «Qui eren les sis dones que donen nou nom a sis biblioteques de la xarxa?». Ajuntament de Barcelona, març 2024. Arxivat de l'original el 17 de març 2024. [Consulta: 18 març 2024].
* ↑ Telecinco, Redacción/Informativos. «Muere Mària Sànchez, periodista de TVE, a los 59 años: ha fallecido a consecuencia de un cáncer» (en castellà), 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Blanchar, Clara. «Muere Mària Sánchez, la periodista que lanzaba la pregunta buena» (en castellà), 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Subirana, Jordi. «Mària Sánchez, la periodista a la que todos echaremos de menos» (en castellà). [Consulta: 17 març 2023].
* ↑ «Muere Mària Sànchez, la directora del primer programa sobre medio ambiente de RTVE» (en castellà), 16-03-2023. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Gorman, David. «Commoció per la mort de Mària Sànchez, referent de RTVE Catalunya | Principal.cat». [Consulta: 16 març 2023].
# Natividad Barroso

Nativitat Barroso García (Santa Cruz de Tenerife, 1937) és una investigadora de l'etnofolklore, escriptora, assagista i poeta veneçolana oriünda de les Illes Canàries que viu a Barquisimeto, a l'estat Lara de Veneçuela. Llicenciada en Lletres per la Universitat Central de Veneçuela (UCV) va fer un postgrau en etnomusicologia a la Fundació d'Etnomusicologia i Folklore i estudis de postgrau de Literatura Comparada a la UCV. És cofundadora de l'Associació d'Escriptors de l'Estat Lara (ASELE) i professora universitària amb una gran varietat d'interessos científics i humanístics que van des de la literatura i la lingüística fins a l'antropologia i l'etnologia.
El 1982 va crear un programa d'animació a la lectura denominat La hora de la resonancia, que va ser dissenyat específicament per a desenvolupar l'interès cap a la lectura en veïnats socialment deprimits de Barquisimeto, capital de l'estat Lara i va obtenir notables èxits reconeguts per la International Reading Association (ara International Literacy Association). Articulista de diverses revistes veneçolanes de cultura com la Revista Nacional de Cultura i del reconegut diari de Barquisimeto El Impulso, ha estat ponent i organitzadora de jornades, trobades, congressos i debats relacionats amb les seves àrees de recerca acadèmiques i propulsora de l'art i la cultura en seva regió veneçolana d'adopció, l'Estat Lara, el que li va valer, l'abril de 1999, el Botón al Mérito «Ciudad de Barquisimeto» en la seva única classe. Aquest guardó reconeix la trajectòria de persones i institucions que hagin fet notables contribucions culturals, socials i esportives a aquesta província veneçolana. El 2007 va rebre el Premi de Literatura Roberto Montesinos de l'Estat Lara i també va ser nomenada «Patrimoni Cultural» per l'estat veneçolà. El 2019 la 14a Fira Internacional del Llibre de Veneçuela, capítol de Lara, li va retre un homenatge.

## Obra literària

* Cuatro ensayos desde los Crepúsculos (Caracas, Monte Ávila Editores, col·lecció Las formas del fuego, 2004)
* Prosas Inconscientes (Asela, 2005)
* Eros y Sociedad (Ateneo Ciudad de Barquisimeto, 2007)

## Antologies

* De esta manera. Muestra poética de Lara (1987.)
* Imaginar la distancia. Poesia larense del siglo XX (2000).
* Imagen poética de Barquisimeto (2002).
* La fiesta de los Saragozas del Estado Lara (2003).
* Floricanto: 58 poetas larenses (2006).
* III Antología de Poesía del Estado Mérida (2008).
* Our voice / Nuestras voces / Notre vo del Pen Club International (2005).
* Conjugando las voces l'editorial Novel Art de Córdoba, Argentina.
* Nuevas voces (CELARG, 2008) Caracas.
* Narradores por la tarde (Casa Nacional de les Lletres "Andrés Bello", 2008) Caracas.
* Ressenyada en la tercera edició del diccionari Quiénes escriben en Venezuela. Siglos XVIII al XXI (Caracas, Alfadil, 2006).

## Referències

* ↑ López, Ana Berta. «Anagrafías - Natividad Barroso» (en castellà). Ciudad Letralia. [Consulta: 6 abril 2024].
* 1 2 3 4 «Natividad Barroso García es homenajeada en 14.ª Filven Lara» (en castellà). Gobierno Bolivariano de Venezuela - Ministerio del Poder Popular para la Cultura, 18-06-2019. [Consulta: 6 abril 2024].
# Museu d'Història de la Joguina

El Museu d'Història de la Joguina se situa al bell mig del municipi de Sant Feliu de Guíxols i disposa d'un fons de més de 6.500 peces, col·lecció de Tomàs Pla, datades entre els anys 1870-1980, la major part de fabricació espanyola.
Va obrir les portes l'11 d'agost de l'any 2000, ubicat en un edifici d'estil noucentista català.

## Exposició

S'hi poden veure exposades més de 1.500 joguines de les cases Payá, Rico, Juguetes i Estuches Borràs i Mariquita Pérez, entre d'altres. A més, hi ha una maqueta de tren de 14 m² en la que es pot fer un recorregut pel "Carrer del Terror".

## Referències

* ↑ «Patrimoni de Guíxols». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 29 maig 2014].
* ↑ «Publicació Museus i Col·leccions del Baix Empordà». Consell Comarcal del Baix Empordà, 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-20. [Consulta: 15 novembre 2016].
* ↑ «Museu d'història de la Joguina». web. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 31 maig 2014].

## Enllaços externs

* Turisme Baix Empordà - Museus
* Museu d'Història de la Joguina - Lloc web oficial
# Éowyn

N'Éowyn és un personatge fictici de l'univers de J.R.R. Tolkien, la Terra Mitjana. També és coneguda com la Dama Escudera de Ròhan, la Dama Blanca de Ròhan, i més tard pel seu títol de Senyora d'Ithílien.
Era filla de n'Éomund i na Théodwyn, i a través d'ella neboda del rei Théoden. El seu germà era el Tercer Mariscal de la Marca: Éomer. Va ser una dona molt bella, alta, i esvelta, amb els cabells rossos. Era idealista i coratjosa.
El seu nom és en anglès antic, com tots els noms dels ròhirrims, i significa "amant dels cavalls" (Eoh="cavall").

## Biografia
### Abans de la descoberta de l'Anell

N'Éowyn, de la casa de n'Éorl, era neboda del rei Théoden de Ròhan. De ben jove, els seus pares van morir i ella i el seu germà Éomer van ser adoptats pel seu tiet.
Quan el rei envellí i va començar a caure sota la influència d'en Sàruman a través dels mals consells d'en Llenguadeserp, n'Éowyn es va trobar en una situació d'impotència veient que no podia fer res per evitar la situació. Això va fer que es tornés una persona solitària i introvertida.

### El Senyor dels Anells

Quan Gàndalf, Àragorn, Légolas i Guimli arribaren al palau de Meduseld i van alliberar en Théoden, la seva esperança va renéixer i de seguida es va enamorar de n'Àragorn. El seu amor, però, no va ser correspost, i desitjant d'obtenir glòria en la batalla es va disfressar d'home i va cavalcar entre els ròhirrims (fent-se conèixer com a Celatelm). També va portar d'amagat Meriadoc Brandiboc amb ella fins a la batalla dels Camps de Pélennor.
Durant la batalla, va lluitar al costat del rei, i quan aquest va caure davant del Rei Bruixot, el Senyor dels Nazgûl, va saltar a defensar-lo. El Rei Bruixot va vantar-se de què "cap home viu em pot vèncer", i aleshores Éowyn es va treure el casc i revelant els seus llargs cabells rossos va declarar: "jo no sóc un home viu. Estàs veient una dona".
Amb l'ajut de Merry, va aconseguir matar el Rei Bruixot, acomplint la proesa més gran que l'Oest va aconseguir en la batalla. Va quedar, però, greument ferida i enverinada per l'alè negre dels Nazgûl.
Va ser duta a les cases de curació on n'Àragorn va aturar la malaltia. Durant la seva convalescència, va conèixer Fàramir, i ell li va fer veure que l'amor amb Àragorn era impossible i es va casar amb ell.

### Després de la caiguda d'en Sàuron

Un cop l'Anell va ser destruït, el rei Elèssar va concedir a la parella el Principat d'Ithílien, i n'Éowyn va passar a ser la Senyora d'Ithílien. El seu germà Éomer va esdevenir el rei de Ròhan.
Ella i en Fàramir van tenir un fill, n'Elobron. El fill d'aquest va ser en Bàrahir, que va ser l'autor del Relat de n'Àragorn i n'Arwen a la Quarta Edat.

## Adaptacions

En la versió cinematogràfica de Peter Jackson d'El Senyor dels Anells, l'actriu Miranda Otto interpreta n'Éowyn.

## Referències

* ↑ Tolkien, J.R.R. El Señor de los Anillos: apéndices. Barcelona: Círculo de Lectores, 2002, p. 67. ISBN 84-226-9283-X.
* ↑ «20è aniversari d’ ‘El senyor dels anells’». Butaca Reservada, 16-04-2023. [Consulta: 10 febrer 2025].
# Axíoque

Axíoque (Axioche, Ἀξιόχη) en la mitologia grega és una nimfa. De Pèlops va tenir un fill, el bell Crisip amant, segons les versions, de Zeus, Teseu, Laios o Edip. Tret de Pindar, quasi no és coneguda per cap font.

## Referències

* ↑ Heinrich Wilhelm Stoll, «Axioche» (alemany), Wilhelm Heinrich Roscher (editor), Ausführliches Lexikon der griechischen und römischen Mythologie. tom 1,1, Leipzig 1886, columna 741
* ↑ Joan Pagès Cebriàn, Mytographus Homericus, estudi i edició comentada, tesi doctoral, Universitat Autònoma de Barcelona, s.d., pàgines 237-238