OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicent Munner i Valls

Vicent Munner i Valls (Barcelona, 19 de setembre de 1828 - 28 de setembre de 1876) fou un farmacèutic, químic, bibliotecari, conservador de museu i professor universitari català.
Estudià Química i Farmàcia, llicenciant-se en Farmàcia el 1851 a la Universitat de Barcelona i doctorant-se el 1853 a Madrid, llegint la seva tesi doctoral amb el títol “De la germinació, considerada principalment en els seus fenòmens químics”. Fou farmacèutic de la "Real Cámara". El 1851 va ser nomenat substitut de la Facultat de Farmàcia de la Universitat de Granada i l'any següent catedràtic de Pràctica d'operacions Farmacèutiques d'aquesta universitat. Posteriorment, passà a exercir aquesta càtedra a la Facultat de la UB, on el 1868 també ocupà la d'anàlisi química. Formà part de diferents corporacions científiques, com a soci de mèrit de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, membre de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País i dels Col·legis de farmacèutics de Madrid, Granada i Barcelona. Es va dedicar a l'estudi de les aigües minerals, i l'any 1856 ingressà la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB) amb el discurs d'entrada Verdadero origen e importancia del análisis químico, i el 1861 fou nomenat acadèmic. Entre els càrrecs que ocupà es troben, entre d'altres, el de secretari de la Secció de Ciències Físico-químiques (1859-1862), bibliotecari (1857-1864), conservador del Museu, en diverses ocasions entre 1856 i 1862, vicepresident (1860) i, finalment, president de la RACAB entre els anys 1861 i 1862.
Entre els treballs que va publicar destaquen “Discurso de apertura del curso 1859 1860”, “Memoria sobre aguas minerales”, “Una excursión a la Puda de Montserrat” (1863) i “Extracto de las lecciones explicadas en la cátedra de análisis químicos de aplicación a las ciencias médicas”.

## Referències

* ↑ «Cronica local. Ha fallecido...». La Imprenta : diario de avisos, noticias y decretos: Año 1876, No. 274 Ed. Mañana, 30-09-1876, pàg. 6603.
* ↑ «Vicenç Munner i Valls». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB). [Consulta: 16 gener 2021].
* 1 2 Armijo Castro, Francisco. «La Química Analítica en Españaː Vicente Munner y Valls 1828-1879». A: Publicaciones de la Universidad Complutense. Cien años de análisis de las aguas mineromedicinales. Madrid: Universitat Complutense de Madrid, 2012, pàgs. 206-207. ISBN 978-84-669-3474-9.
* ↑ Sales i Cabré, Joaquim. La química a la Universitat de Barcelona. Edicions Universitat Barcelona, 2011, pàgs. 70-71. ISBN 978-84-475-3505-7 [Consulta: 16 gener 2021].
# Xifonada

La xifonada (francesisme) o tires llargues és una tècnica culinària consistent a tallar amb un ganivet certes verdures de grans fulles en tires allargades, d'uns tres centímetres de llarg per mig centímetre d'ample. Aquesta tècnica de tall se sol emprar en verdures com l'enciam, els espinacs, alfàbrega, fulles d'endívia, etc.

## Altres tècniques de tall

* Tires fines: consisteix a tallar els aliments, sobretot verdures, en tires el més fines possible, idealment del gruix d'un escuradents, però del mateix llarg que les tires llargues, és a dir, de tres centímetres de llarg aproximadament. S'ha d'evitar el barbarisme julienne, que significa literalment juliana.
* Tallar finíssimament o tires finíssimes és l'expressió que s'utilitza en cuina en català per a la tècnica consistent en tallar en tires encara més fines que les tires fines. Aquestes es tallen amb el gruix d'una agulla.
* Bresa: És un tall més corrent a la cuina catalana i a d'altres. Consisteix a tallar les verdures en daus regulars, de forma quadrada a totes les seves cares i d'uns 2,5 centímetres d'aresta. Se sol utilitzar per a verdures com la pastanaga, l'api, etc. en tota mena de coccions. En català s'ha d'evitar el gal·licisme mirepoix per a aquesta tècnica.
* Daus regulars no gaire grossos, és una variant de la bressa usada a la cuina tradicional i a la qual la mida corresponent als quadrats és d'un centímetre aproximadament. S'utilitza de vegades, per exemple, per a les patates fregides tallades a daus i no a bastonets que solen acompanyar alguns guisats.
* Daus petits, és una variant a la qual els daus són molt petits, de mig centímetre d'aresta. En francès utilitzen el mot printanière, que significa primaveral.

## El francesisme xifonada

El que en català és tallar a tires llargues en francès es diu chiffonnade, de chiffonner, que significa "rebregar" com un chiffon (pedaç, drap o parrac de teixit). Utilitzat en català es tracta d'una adaptació que cal evitar malgrat que la recull el Termcat. En francès, òbviament, de vegades es pot denominar chiffonnade un plat o acompanyament que contingui la verdura tallada amb aquest estil però que se serveix crua o ofegada en mantega. La verdura preparada d'aquesta manera correspondria a una manera de preparar-la de la cuina francesa o atlàntica, entre d'altres, puix que a la dels Països Catalans i mediterrània, en general, s'aprecia molt més l'oli d'oliva per a aquestes.

## Referències

* ↑ «xifonada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 La cuina tradicional catalana, pàg 62, Josep Lladonosa i Giró, Cuina Columna, 2005, ISBN 84-664-0666-2
# Zeebrugge

Zeebrugge és un barri de la ciutat de Bruges a la província de Flandes Occidental de Bèlgica. El 2014 tenia 4301 habitants.
El poble s'ha creat a l'inici del segle xix quan soto la iniciativa del rei Leopold II vers la fi del segle xix, l'aleshores jove estat belga volia crear-se un port marítim amb accés directe al mar, per tal d'evitar les perpètues disputes amb els Països Baixos sobre l'ús de l'Escalda. El barri més antic es trobava prop del port, el quarter balneari va desenvolupar-se més tard.
Zeebrugge és dividit en tres barris: el barri de la platja, el barri de l'estació i el del centre. Els barris se separen per a les infraestructures llargues: el port, el ferrocarril, tres canals (el Boudewijnkanaal, el Leopoldkanaal i l'Schipdonkkanaal), el tranvia de la costa i la carretera costanera «Koninklijke Baan» (N34) i la (N31) que connecta el port a la xarxa d'autopistes de Bèlgica. Al centre es troba el port turístic i l'antiga subhasta de peix. El barri de la platja és un típic poble balneari de la costa del mar del Nord.
Durant la Primera Guerra Mundial a la Diada de Sant Jordi 1918 una batalla important tingué lloc a Zeebrugge, generalment anomenat Saint George's Day, en anglès com que els britànics eren la força aliada principal, tot i que a l'esquadra britànica hi havia mariners catalans. Cada any, aquesta diada està commemorat i el poble conté diversos monuments militars.

## El port

El port de Bruges-Zeebrugge és el segon port marítim de Bèlgica, després del port d'Anvers. Té un paper important, entre d'altres, per a la importació de gas natural, l'exportació de cotxes, les armes i per a les múltiples connexions de noli regulars amb el Regne Unit i Irlanda.
El tràfic de passatgers va minvar-se. Després de l'obertura de l'Eurotúnel, les connexions amb Dover o Felixtowe van tancar-se. Encara es manté cada dia una connexió amb Kingston-upon-Hull a Anglaterra i el dilluns, dimecres i divendres amb Rosyth, un port al nord d'Edimburg a Escòcia. Al 6 de juny de 1987, el transbordador «The Herald of Free Entreprise» (trad.: «El capdavanter de la lliure empresa») va submergir en sortir del port i 193 persones van trobar la mort.

## Referències

* ↑ Cortade, Eugeni. Catalunya i la gran guerra, 1969, p. 70 (Volums 125-126 de Episodis de la Història).
* ↑ «Zeebrugge». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fisas Armengol, Vicenç. Les armes de la democràcia: exportacions espanyoles d'armament, 1980-1987. Fundació J. Bofill, 1988, p. 151, 168 i 218. ISBN 9788474103786.
* ↑ Barril i Cuixart, Joan. Les terres promeses. Edicions 62, 2010, p. 230 (El Balancí). (Premi Sant Joan 2010)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Zeebrugge
. Bruges (Flandes, Bèlgica) :
# Pere Pruna i Ocerans

Pere Pruna i Ocerans (Barcelona, 4 de maig de 1904- Barcelona, 7 de gener de 1977) fou un pintor català.

## Biografia

Nascut al Carrer de la Palla, 12, 4t 1a de Barcelona, de petit va passar un parell d'anys a casa dels seus avis a Sant Antoni de Vilanova de Vilamajor, al Vallès Oriental, per curar-se d'una anèmia. Actiu des de molt jove a París, sota la protecció de Pablo Picasso gràcies a una carta de recomanació escrita pel seu amic Sebastià Junyer i Vidal, s'introduí molt aviat en els principals cercles intel·lectuals i artístics moderns de la ciutat, on exposà sovint. Assolí un gran nom gràcies a la seva pintura delicada que connecta molt directament amb el Picasso de l'etapa "neoclàssica". Fou escenògraf i figurinista dels Ballets Russos de Serguei Diàguilev. Durant la guerra civil espanyola, defensà els ideals franquistes i col·laborà amb el departament de pintura del Servicio de Propaganda del govern de Burgos. L'any 1938, fou present a la XXI Biennal Internacional d'Art de Venècia i, acabada la guerra, s'instal·là de nou a Barcelona . Aleshores, perpetuà el seu estil plàcid i refinat des de la Sala Parés i fou membre de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi.
Va decorar amb pintures la nova capella del Santíssim de l'Església de Santa Anna de Barcelona.
Es conserva obra de Pere Pruna al MNAC, a la Biblioteca-Museu Víctor Balaguer (Vilanova i la Geltrú), al Museu de Montserrat, al Museu d'Art de Sabadell, al Museu de l'Empordà (Figueres), al Museu Municipal de Tossa de Mar, al Vinseum. Museu de les cultures del vi de Catalunya (Vilafranca del Penedès), al Museu Abelló (Mollet del Vallès) i al Museu de Valls.

## Exposicions

* 1940. Exposició col·lectiva de pintors catalans. Acadèmia de Belles Arts de Sabadell.
* 1998-1999 - Pere Pruna, exposició antològica. Centre Cultural Caixa de Terrassa.

## Premis i reconeixements

El 1965 va ser guardonat amb el premi de pintura Ciutat de Barcelona i tres anys més tard, el 1968, li fou lliurada la Clau de la Ciutat de Barcelona.

## Referències

* ↑ Pere Pruna:100 anys. Col·lectiu de pintors del Barri Gòtil. Barcelona: Ajuntament de Barcelona. Centre Cívic Pati Llimona, 2004. DL B-7741-2004.
* 1 2 Pere Pruna:exposició antològica. Terrassa: Caixa de Terrassa, 1999. DL:B:49.272/98.
* ↑ «Museu Nacional d'Art de Catalunya» (en català, castellà, anglès, alemany, francès, italià, portuguès, rus i xinès). Museu Nacional d'Art de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2019].
* ↑ «Museus en línia». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2019].
* ↑ Entre la continuïtat i el trencament. Art a Sabadell 1939-1959. Sabadell: Museu d'Art de Sabadell, 2000, p. 140. ISBN 84-87221-40-B.

## Bibliografia

* Enric JARDÍ, Pere Pruna, l'artista que aspirava a la gràcia, Àmbit, Barcelona 1992.
* Francesc MIRALLES, Pere Pruna, Lunnwerg, Barcelona 1998.
# Boca de la Mina

La Boca de la Mina és una construcció de pedra situada al capdamunt del Passeig de la Boca de la Mina conegut popularment com Passeig de la Boca de la Mina a Reus, a un nivell inferior al del terreny circumdant al qual s'hi accedeix per unes escales de pedra, i que serveix per a donar sortida a l'aigua de la Mina del Molí o de Monterols. Està protegida com a bé cultural d'interès local.
L'indret va ser urbanitzat a final de 1863, però no es va acabar fins al 1871, any que figura gravat en una pedra frontal. L'aigua passa a l'abast de la mà al llarg d'uns quants metres de rec descobert. Hi trobem diferenciades dues parts en el conjunt: al fons, una obertura ampla amb una reixa de ferro on figura la data de 1922, que neix de pilars amb arestes remarcades, impostes, un arc de carpanell de tres punts i motllures. Hi ha un escut amb la rosa de Reus i una cornisa dentada. L'espai està vorejat de pedrissos.

## Història

La Boca de la Mina comença el 10 d'abril de 1607, quan la comtessa de Prades (i duquessa de Cardona) donà a la vila de Reus la possessió de les aigües provinents de la riera Maspujols. A partir de 1919 hi arriba també aigua del Pantà de Riudecanyes. Des de la construcció i fins a mitjan segle xx era costum entre els reusencs, especialment si anaven amb nens, passejar fins a la Boca de la Mina on hi havia una senyora que regentava una parada d'anissos i tenia gots per a beure l'aigua.

## Referències

* 1 2 3 Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 98. ISBN 8486387655.
* ↑ «Boca de la Mina». Patrimoni.Gencat Arquitectura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 octubre 2015].
* ↑ «Entretingut passeig per la Boca de la Mina». [Consulta: 12-X-2014].
* ↑ Serra Pàmies, Josep. Records i siluetes: 1901-1930. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1969, p. 36.

## Enllaços externs

* Boca de la Mina. Paisatge viu. A la pàgina web de l'Ajuntament de Reus
* La Boca de la Mina. Aigües de Reus
# Hylerpeton dawsoni

Hylerpeton dawsoni és una espècie extinta de microsaure de la família dels gimnàrtrids que visqué durant el Carbonífer superior, fa aproximadament 315-320 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la formació de Joggins de Nova Escòcia (Canadà).
H. dawsoni és l'única espècie del gènere Hylerpeton des que «Hylerpeton» longidentatum fou redescrit com a espècie tipus del nou gènere Andersonerpeton el 2018. Una tercera espècie, «Hylerpeton» intermedium, ja havia estat rebutjada com a nomen dubium a la dècada del 1930.
Les dents d'aquest amfibi tenien les puntes formades en solcs oblics separats per vores afilades, que segurament li eren de gran ajut a l'hora de perforar teixits durs. El seu ventre estava cobert d'escates llargues i estretes.
L'holotip consisteix en una branca mandibular inferior esquerra, separada del cap del fòssil, en el qual es conserva l'extrem anterior de la premaxil·la esquerra.

## Referències

* 1 2 Entrada «Hylerpeton dawsoni» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 3 juny 2023].
* 1 2 Owen, 1862, p. 241.
* ↑ Pardo i Mann, 2018, p. 1.
* ↑ Mann et al., 2020, p. 606.
* ↑ Dawson, 1893, p. 287.

## Bibliografia

* Dawson, J. W. Some salient points in the science of the Earth (en anglès). W. Drysdale and Co, 1893.
* Mann, A.; Gee, B. M.; Pardo, J. D.; Marjanović, D.; Adams, G. R.; Calthorpe, A. S.; Maddin, H. C.; Anderson, J. S. «Reassessment of historic ‘microsaurs' from Joggins, Nova Scotia, reveals hidden diversity in the earliest amniote ecosystem» (en anglès). Papers in Palaeontology, 6, 4, 2020, pàg. 605-625. DOI: 10.1002/spp2.1316.
* Owen, R. «Description of Specimens of Fossil Reptilia discovered in the Coal-measures of the South Joggins, Nova Scotia, by Dr. J. W. Dawson, FGS, etc.» (en anglès). Quarterly Journal of the Geological Society of London, 18, 1862, pàg. 238-244.
* Pardo, J. D.; Mann, A. «A basal aïstopod from the earliest Pennsylvanian of Canada, and the antiquity of the first limbless tetrapod lineage» (en anglès). Royal Society Open Science, 5, 12, 2018, pàg. 181056. DOI: 10.1098/rsos.181056.
# Punta de la Miranda

La punta de la Miranda és una muntanya de 442 metres que es troba al municipi d'Alfara de Carles, a la comarca catalana del Baix Ebre. Al damunt hi havia un dels punts forts que vigilaven el pas per la vall de la Servera.

## Referències

* ↑ «Alfara de Carles». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 14 febrer 2025].
# Juan Alonso Pimentel y Fonseca

Juan Alonso Pimentel y Fonseca (m. 1420) va ser un aristòcrata portuguès, senyor de Bragança, que després va passar a servir al rei de Castella amb l'entrada de la dinastia d'Avís a Portugal, i que va rebre pels seus serveis a la monarquia la senyoria de Benavente, de la que en va esdevenir primer comte el 1398.
Fill de Rodrigo Alonso Pimentel el Bo i de Lorenza de Fonseca. Membre de l'aristocràcia portuguesa, era senyor dels estats de Viñaes, entre d'altres; d'altra banda era majordom major de Ferran I de Portugal, que el va fer senyor de Bragança. Després de la mort sense descendència del monarca, va haver-hi una disputa entre Joan I de Castella i Joan d'Avís, que va quedar vencedor a la batalla d'Aljubarrota (1383) i va ser proclamat rei de Portugal. Pimentel es va declarar contrari al mestre d'Avís i va passar a Castella per servir a Enric III de Castella, a qui va entregar els seus antics estats a Portugal, i a canvi el rei li va fer una concessió per la qual va esdevenir primer comte de Benavente el 1398 establint així la casa dels Pimentel de Benavente a Castella.
Va casar-se amb Juana Téllez de Meneses, germana de la reina de Portugal. El matrimoni va tenir els següents fills:
* Rodrigo Alonso (m. 1440)
* Alonso
* Beatriz
* Teresa de Meneses (va prendre el cognom de la seva mare)
Diu la crònica de Joan II que va morir el 1420 i va ser enterrat a la vila de Benavente, al monestir de San Francisco. Va ser successor seu el primogènit, Rodrigo, que va veure confirmades totes les terres i títols per part del rei.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Piferrer, 1858, p. 78.
* 1 2 3 Burgos, 1853, p. 81.
* 1 2 3 Salvá i Sainz de Baranda, 1851, p. 507.
* ↑ Vilar y Pascual, 1859, p. 81.
* ↑ Vilar y Pascual, 1859, p. 82.

## Bibliografia

* Burgos, Augusto de. Blasón de España. Libro de oro de su nobleza (en castellà). Vol. II. Madrid: Imprenta y estereotipía de M. Rivadeneyra, 1853.
* Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar (en castellà). Vol. 4. Madrid: Est. Literario-Tipográfico de P. Madoz y L. Sagasti, 1846.
* Piferrer, Francisco. Nobiliario de los reinos y señoríos de España (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de M. Minuesa, 1858.
* Salvá, Miguel; Sainz de Baranda, Pedro. Colección de documentos inéditos para la historia de España (en castellà). Vol. 18. Madrid: Imprenta de la Viuda de Calero, 1851.
* Vilar y Pascual, Luis. Diccionario histórico, genealógico y heráldico de las familias ilustres de la monarquía española (en castellà). Vol. II. Madrid: Imprenta de D. F. Sánchez, 1859.
# Abu-Duad al-Iyadí

Juwayra (o Juwayriyya o Hàritha) ibn al-Hajjaj, més conegut com a Abu-Duad al-Iyadí (segle VI) fou un poeta preislàmic de Hira contemporani del rei làkhmida Al-Múndhir ibn Ma-as-Samà (mort vers 554) del que era encarregat dels cavalls.
La seva poesia és famosa per les descripcions dels cavalls.

## Bibliografia

* G. E. Von Grunebaum, Abu Du'ad al-Iyadi; Collection of fragments, 1948, 1952
# Creu de terme del Lloret

La Creu de terme del Lloret és una creu de terme d'Ulldecona (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una creu de terme situada al davant de la capella de Lloret, en el creuer del camí de l'Olivera i de l'antiga carretera de Vinaròs. Està formada per una graonada de pedra, un fust de secció vuitavada sobre el que descansa un capitell esculturat i la creu, també esculturada, com a coronament. La creu és una còpia de l'original, destruït a la Guerra Civil, i presenta l'escena de Crist Creu clavat a una de les cares, amb dues figures femenines a banda i banda, i a l'altra cara, la Verge amb el Nen i un sant a cada costat. Els braços s'ornamenten amb fronda o fullatge. El perllongament inferior de la creu i el capitell semblen originals, amb els relleus més gastats. El primer té decoració vegetal esquemàtica i el segon un relleu historiat que l'envolta.

## Història

A. Ferré indica que la creu es trobava a la Plaça de la Mera l'any 1935, segons consta a una fotografia, però A. Bastardes la va fotografiar l'any 1923 en el lloc on es troba actualment. Va ser escollida per a ésser reproduïda al Poble Espanyol de Barcelona el 1929. El juliol de 1936 va ser parcialment destruïda, i posteriorment es van recollir les restes i disposades a la biblioteca. Amb aquestes restes, la reproducció del Poble Espanyol i diverses fotografies, l'Escola-Taller d'Art de Barcelona va fer un duplicat, amb un pressupost de 152.416,32 pts. La nova creu es va inaugurar el 5 de setembre de 1966, encara que s'havia reposat el 1965.
Consta que la Creu de les Ventalles es va destruir al mateix temps que aquesta, i és possible que passés el mateix amb les altres. A la base de la creu hi ha la inscripció: "Histórica cruz de Término repuesta y bendecida el 10 de Julio de 1965".
* Creu de terme del Lloret
* Creu de Terme i Ermita de la Mare de Déu de Loreto
* La reproducció al Poble Espanyol de Barcelona

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme del Lloret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Bni Yakhlef

Bni Yakhlef (en àrab بني يخلف, Bnī Yaẖlaf; en amazic ⴱⵏⵉ ⵉⵅⵍⴼ), també coneguda com a Al Luwayzīyah, Saint-Jean de Fedala, Ellouizia, Louizia, Al Luwayziyah, Elluoizia o Al Lwiziya, és una comuna rural de la Prefectura de Mohammédia, a la regió de Casablanca-Settat, al Marroc. Segons el cens de 2014 tenia una població total de 48.338 persones.

## Referències

* ↑ «Population légale d'après les résultats du RGPH 2014 sur le Bulletin officiel N° 6354». Arxivat de l'original el 26 de desembre 2018. [Consulta: 19 novembre 2015].
# Pigocefalomorfs

Els pigocefalomorfs (Pygocephalomorpha) són un ordre extint de crustacis malacostracis del superordre dels peracàrides. Els pigocefalomorfs van ser abundants des del Carbonífer fins a la seva extinció en el Permià.

## Famílies

L'ordre Pygocephalomorpha conté cinc famílies i un gènere incertae sedis.
* Gènere Pygaspis †
* Família Notocarididae †
* Família Pygocephalidae †
* Família Tealliocarididae †
* Família Tylocarididae †

## Referències

* ↑ Marjorie L. Reaka-Kudla. «Habitat specialization and its relation to conservation policy in Crustacea». A: Elva Escobar-Briones, Fernando Alvarez. Modern approaches to the study of Crustacea. Springer, 2002, p. 211–221. ISBN 978-0-306-47366-1.
* ↑ J. Mees. «Pygocephalomorpha». World Register of Marine Species, 2010. [Consulta: 1r octubre 2010].

## Vegeu també

* Tealliocaris