OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierins

Els pierins (Pierinae) són una subfamília lepidòpters papilionoïdeus de la família dels pièrids (Pieridae). Inclou 57 gèneres i més de 700 espècies.

## Tribus

La subfamília Pierinae inclou tres tribus:
* Anthocharini
* Pierini
* Colotini

## Espècies de la península Ibèrica i Balears

* Anthocharis cardamines
* Anthocharis euphenoides
* Aporia crataegi
* Colotis evagore
* Euchloe bazae
* Euchloe belemia
* Euchloe crameri
* Euchloe simplonia
* Euchloe tagis
* Pieris brassicae
* Pieris ergane
* Pieris mannii
* Pieris napi
* Pieris rapae
* Pontia callidice
* Pontia daplidice
* Zegris eupheme

## Galeria

* Anthocharis cardamines
* Anthocharis euphenoides
* Aporia crataegi
* Pieris rapae
* Pieris napi
* Pieris brassicae

## Referències

* 1 2 «BioLib - Pierinae» (en anglès). [Consulta: 13 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Funetː Pierinae (en)
* Biodiversidad Virtual: Pierinae (castellà)
* Papallones d'Europaː Pierinae Arxivat 2016-04-16 a Wayback Machine.
# Poospizopsis

Poospizopsis és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Xipiu pitgrís (Poospizopsis hypocondria d'Orbigny & Lafresnaye, 1837)
* Xipiu de ventre castany (Poospizopsis caesar Sclater, PL & Salvin, 1869)

## Referències

* ↑ «Poospizopsis (Poospizopsis sp.) - Avibase». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Poospizopsis Berlepsch, 1893» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 14 febrer 2025].
# Premi de la Innovació César & Tècniques

El Premi de la Innovació César & Tècniques, nom original en francès Prix de l'innovation César & Techniques, és un premi que atorga l'Acadèmie des Arts et Techniques du Cinéma de França. El premi va ser entregat per primera vegada l'any 2018. Des del 2015, i fins al 2017, es va atorgar amb el nom de Premi Especial César & Tècniques.
Aquest premi honora el sector tècnic del cinema. Les persones físiques ja son premiades a les diferents categories dels César (vestuari, muntatge, fotografia, etc...), però aquest premi en fa ressò dels proveïdors de serveis tècnics.
Segons el seu reglament aquest premi «pretén premiar una empresa cada any per un producte nou o servei, inclòs el digital, que ha estat objecte de màrqueting i/o posat en funcionament, i que participa en el desenvolupament de la creació i la qualitat de la distribució de les obres cinematogràfiques, tot marcant una evolució fort dins del sector. Aquest Premi també premiarà les empreses que hagin demostrat innovació en temes d'ecoresponsabilitat».
Per ser escullida per aquest premi una empresa ha de estar domiciliada a França, i haver participat en alguna pel·lícula elegible pels Premis César
Aquest premi, encara que atorgat per l'Acadèmie i englobat dins dels César, no es lliura a la mateixa cerimònia, sino a un sopar anomenat Soirée César & Techniques.

## Palmarès

* Font: Pàgina oficial del premi.

### Dècada del 2010

Del 2015 al 2017 : Premi Especial César & Tècniques.
| Any | Empresa | Especialitat |
| 2015 |
| 2015 | Ymagis | Provisió de serveis i tecnologies digitals. |
| 2016 |
| 2016 | Titra Film | Doblatge, subtitulació i postproducció. |
| 2017 |
| 2017 | Dubbing Brothers | Doblatge. |
| 2018 |
| 2018 | SetKeeper | Logística de preproducció. |
| 2019 |
| 2019 | Titra Film | Doblatge, subtitulació i postproducció. |

### Dècada del 2020

| Any | Empresa | Especialitat |
| 2020 |
| 2020 | Golaem | Animació en 3D. |
| 2021 |
| 2021 | Mac Guff | Animació 3D i efectes visuals digitals. |
| 2022 |
| 2022 | Deluxe ETS France | Distribució cinematogràfica i en Streaming. |
| 2023 |
| 2023 | Noir Lumière | Conservació i explotació d'arxius cinematogràfics. |
| 2024 |
| 2024 | Poly Son | Postproducció d'àudio. |
| 2025 |
| 2025 | Moving Picture Company | Efectes visuals. |

## Referències

* 1 2 «Trophée et Prix de l’Innovation César & Techniques» (PDF) (en francès). Règlement du Trophée et Prix de l’Innovation César & Techniques, 30-09-2024, pàg. 2.

## Enllaços externs

* Lloc oficial dels César (francès)
* Els César per any a IMDb (francès)
* Els César per any a Filmaffinity (castellà)
# Lleó blanc

El lleó blanc és una mutació rara del lleó sud-africà (Panthera leo krugeri), que es troba ocasionalment en reserves de Sud-àfrica. El seu color es deu a un gen recessiu.
El lleó (Pantera lleó) és un mamífer carnívor de la família dels fèlids i una de les quatre feres del gènere Panthera.
Els mascles, excepcionalment grans, arriben a 250 kg de pes, cosa que el fa el segon fèlid vivent més gran després del tigre.
Els lleons salvatges viuen a l'Àfrica subsahariana i a Àsia, amb una població en perill greu al nord-oest de l'Índia, havent desaparegut del nord d'Àfrica, el Pròxim Orient i l’oest d'Àsia en temps històrics. Fins a finals del Pleistocè, fa aproximadament 10.000 anys, el lleó fou el mamífer terrestre gran més estès després dels humans.
La seva distribució cobria la majoria d’Àfrica, gran part d'Euràsia, des de l’oest d'Europa fins a l’Índia i a Amèrica, des del Yukon fins al Perú. En estat salvatge no poden sobreviure molt temps, perquè, pel seu pelatge blanc, no tenen el camuflatge indicat que als lleons normals els permet caçar sense problemes.
Aquests lleons es van localitzar per primera vegada a Timbavati. Per a la tribu local d'aquesta regió, els lleons blancs son sagrats.
Durant molts anys, solament algunes tribus africanes coneixien l'existència del gran lleó blanc. Els nadius parlaven d’una figura fantasmagòrica, lleons blancs baixats dels estels, amb poders sobrenaturals més propis dels déus. El 1938, el misteriós animal es va mostrar per primera vegada davant ulls europeus. Un exemplar es va creuar en plena nit davant del camió de la família Little, com una aparició. No debades, aquell paratge perdut de Sud-àfrica era conegut pels nadius com Timbavati, “el lloc on els àngels baixen del cel”.

## Referències

* ↑ «Presentat el primer lleó blanc nascut a Espanya sense malalties». El Periódico, 26-02-2021. [Consulta: 26 setembre 2024].
* ↑ Turner, Jason A.; Vasicek, Caroline A.; Somers, Michael J. «Effects of a colour variant on hunting ability: the white lion in South Africa». Open Science Repository Biology, vol. Online, open-access, 08-05-2015, pàg. e45011830. DOI: 10.7392/openaccess.45011830. Arxivat 14 de maig 2021 a Wayback Machine.
* ↑ «White Lion Key Facts» (en anglès). Global White Lion Protection Trust., 2020. [Consulta: 26 setembre 2024].
# Lorenza Mazzetti

Lorenza Mazzetti (Florència, 26 de juliol de 1927 - Roma, 4 de gener de 2020) va ser una directora de cinema, pintora i escriptora italiana.
L'obra de la senyora Mazzetti abastava cinema, televisió, pintura i escriptura de llibres; fins i tot va dirigir un popular teatre de titelles al barri Campo de' Fiori de Roma als anys vuitanta. Va viure la seva infància a la Toscana amb els seus oncles, Nina Mazzetti i Robert Einstein, cosí de l'Albert Einstein, qui la van adoptar en quedar òrfena amb la seva germana bessona Paola. Quan l'exèrcit alemany es retirava d'Itàlia, els soldats que buscaven Robert i volien repressaliar-lo pel trasllat d'Albert a Amèrica es van trobar amb la família Einstein a prop de Florència. Robert ja havia fugit als turons, però la seva dona i les seves filles, acusades d'espies, van morir a trets el 3 d'agost de 1944. L'assassinat polític de la seva família adoptiva, perpetrat per les SS com a represàlia per l'exili d'Einstein a Amèrica, traumàtica experiència viscuda durant la Segona Guerra Mundial, va donar forma al seu llibre més aclamat, "Il Cielo Cade" (1961), un best-seller que va guanyar el prestigiós premi Viareggio d'Itàlia. Va ser publicat en anglès l'any següent com a "The Sky Falls". És autora de llibres com Mi può prestare la sua pistola per favore? (1969), que també novel·la la seva vid, Diari Londinenc o Àlbum di famiglia. Va ser una de les fundadores del moviment britànic Free Cinema i va dirigir dues pel·lícules molt singulars, com el curt K i Together, que va ser exhibida al Festival de Cannes de 1956.

## Referències

* ↑ Boettcher, Shelley «Lorenza Mazzetti, Wartime Survivor and Seminal Filmmaker, Dies at 92 She was spared by German soldiers seeking her uncle and protector, a cousin of Albert Einstein. She went on to help start the British New Wave in cinema». The New York Times, 16-01-2020 [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ Ulivi, Stefania «La regista Lorenza Mazzetti: so chi uccise la famiglia Einstein L’autrice, sopravvissuta all'eccidio nazista del 1944 a Rignano rivela: «Sul web ho riconosciuto l'uomo delle SS, killer dei miei parenti»». Corriere della Sera, 27-08-2016 [Consulta: 28 novembre 2020].
* ↑ «Lorenza Mazzetti (1927–2020)». IMDb. [Consulta: 28 novembre 2020].
# Sam Hunt

Sam Lowry Hunt (Cedartown, Geòrgia, 8 de desembre del 1984) és un cantant estatunidenc de country, compositor i jugador retirat de futbol americà universitari. És conegut per haver escrit singles per a Kenny Chesney, Keith Urband i Builly Currington. Va llançar el seu primer àlbum al mercat l'any 2014 arrel d'haver signat un contracte amb l'MCA Nashvile, amb el qual va aconseguir ser número u als EUA. És el fill gran (de tres) d'un agent d'assegurances i una professora, Allen i Joan Hunt, respectivament. És gràcies a l'escola que esdevé jugador de futbol americà, sent nomenat l'any 2002 com a coofensiu Jugador de l'Any. Va estar jugant com a rerequart a la Middle Tennessee State University, fins que va decidir formar-se en filosofia.

## Guardons
### Nominacions

* 2016: Grammy al millor àlbum de country
* 2016: Grammy al millor nou artista

## Referències

* ↑ Richards, Chris «Another country: Sam Hunt maps out Nashville’s bold new future» (en anglès). The Washington Post, 04-11-2014 [Consulta: 5 agost 2024].
* ↑ Jessen, Wade «Sam Hunt Scores Highest Debut on Top Country Albums With ‘X2C’» (en anglès). Billboard. Eldridge Industries [Nova York], 21-08-2014. ISSN: 0006-2510 [Consulta: 5 agost 2024].
# Partij voor Vrijheid en Vooruitgang

Partij voor Vrijheid en Vooruitgang/Parti de la Liberté et du Progrès (Partit per la Llibertat i el Progrés, PVV/PLP) és el nom que adoptà en 1961 el refundat Partit Liberal de Bèlgica.
En 1961 arran de la crisi vinculada a la independència del Congo Belga i les grans vagues, dirigit per Omer Vanaudenhove, el Partit Liberal va renunciar a la seva filosofia anticlerical i va dur a terme un procés d'obertura refundant-se en el Partij voor Vrijheid en Vooruitgang/Parti de la Liberté et du Progrès (PVV/PLP).
El partit va obtenir el 21,6% dels vots a les eleccions legislatives belgues de 1965 i el 1966 formà part del govern de Paul Vanden Boeynants. Els ministres liberals d'aleshores foren Willy De Clercq, Jacques Van Offelen, Frans Grootjans, Herman Vanderpoorten, Charles Poswick i August De Winter.
El 27 de juny de 1971 el partit es va dividir definitivament entre la secció flamenca (PVV) i valona (Parti Réformateur Libéral) i es presentaren separats a les eleccions legislatives belgues de 1971. El PVV va obtenir bons resultats, mentre que el PRL va obtenir mals resultats. Això li va permetre al PVV participar en el govern belga fins al 1992: Willy De Clercq, Herman Vanderpoorten, Herman De Croo, Karel Poma, Alfred Vreven, André Kempinaire, Guy Verhofstadt, Louis Waltniel, Jean Pede, Patrick Dewael, Ward Beysen, i Jacky Buchmann.

## Presidents del PVV-PLP

* 1961 - 1968 : Omer Vanaudenhove
* 1968 - 1969 : Norbert Hougardy i Milou Jeunehomme (co-presidència)
* 1969 - 1972 : Pierre Descamps

## Presidents del PVV

* 1972 - 1973 : Willy De Clercq
* 1973 - 1977 : Frans Grootjans
* 1977 - 1982 : Willy De Clercq
* 1982 - 1985 : Guy Verhofstadt
* 1985 - 1989 : Annemie Neyts
* 1989 - 1992 : Guy Verhofstadt
# Jean Baptiste François Pierre Bulliard

Jean Baptiste François Pierre Bulliard també conegut com a Pierre Bulliard (24 de novembre de 1752, Aubepierre-sur-Aube, Alt Marne - 26 de setembre de 1793, París), fou un metge i botànic francès.
Bulliard va estudiar a Langres, a Clairvaux i a París, on posteriorment exerciria la medicina. Fou el tutor del fill del general Claude Dupin (1686-1769). El seu Dictionnaire Elémentaire de Botanique de 1783, va contribuir a expandir i consolidar la terminologia botànica i la taxonomia de Linné. Va destacar principalment en l'àrea de la micologia amb descripcions de 393 fongs. Va descriure espècies molt significatives, com el Boletus edulis', el Coprinopsis atramentaria i el verinós Entoloma sinuatum. També va aprendre l'ofici de gravador amb François Martinet.

## Publicacions

* 1776-80, Flora Parisiensis, ou Descriptions et figures des plantes qui croissent aux environs de Paris
* 1780-93 Herbier de la France, ou Collection complète des plantes indigènes de ce royaume (9 vols. amb més de 600 làmines a color). en línia
* 1783 Dictionnaire élémentaire de botanique, ou Exposition par ordre alphabétique des préceptes de la botanique et de tous les termes, tant françois que latins, consacrés à l'étude de cette science
* 1784 Histoire des plantes vénéneuses et suspectes de la France (5 vols. i més de 200 planxes)
* 1791-1812 Histoire des champignons de la France, ou Traité élémentaire renfermant dans un ordre méthodique les descriptions et les figures des champignons qui croissent naturellement en France. La va completar Étienne Pierre Ventenat (1757-1808)
* 1796 Aviceptologie

## Honors

Porten el seu nom (Epònim):

### Gènere

* (Crassulaceae) Bulliarda DC.

### Espècie

* (Crassulaceae) Sedum bulliardi E.H.L.Krause ex Boreau

## Referències

* Heinrich Dörfelt, Heike Heklau. 1998. Die Geschichte der Mykologie ISBN 3-927654-44-2
* ↑ Bull. Sci. Soc. Philom. Paris iii 1801 Nº 49. p. 1 (IK)
* ↑ Mém. Soc. Acad. Maine Loire xx 1866 123 (IK)

## Enllaços externs

* Obra digitalitzada de Bulliard – SICD Universitat d'Estrasburg Arxivat 2011-09-19 a Wayback Machine.
# Farmàcia Magriñá

La Farmàcia Magriñá és una botiga del Vendrell inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici compost per quatre plantes separades per motllures. La part més interessant són els baixos, millor dit la porta d'entrada a la farmàcia. Aquesta és feta de fusta i vidre, i té lletres i motius decoratius propis d'aquesta mena d'establiment. Consta, també d'una porta de fusta de quatre cossos que tanca la vidriera. A la planta principal destaca una barana de ferro que descriu unes formes còncaves-convexes. El segon pis té també un balcó i una finestra, i a la part esquerra hi ha un remat de la casa, però a la dreta encara hi ha una tercera planta, rematada com el segon pis, per una cornisa sostinguda per mènsules i una barana de pedra de dibuixos geomètrics. L'interior de la farmàcia conserva encara tots els prestatges inicials, fets de fusta de Flandes, així com la decoració original.

## Història

Fou construïda l'any 1899 pel senyor Josep Magriñá i Romey, pare de l'actual propietària. La farmàcia es va inaugurar el 3 de juliol de 1901. En la construcció van intervenir el fuster Benvingut Armengol i la fusta fou importada de Flandes. També hi van contribuir el lampista Magí Ramon, el pintor Anton Barnadas, el serraller Pau Socias i el mestre de cases Anton Sabanés.
La farmàcia ha tingut diferents titulars: Sr Ribes, Alsina, Miralles, Ruiz Perales, Roca Rovira. De 1971 fins al 13 d'octubre 2010 quan va tancar definitivament, el titular és el Joan Maria Magriñá Caralt (1940-2014) net del Josep Magriñá.

## Referències

* 1 2 «Farmàcia Magriñá». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
* 1 2 3 4 Castejón Domènech, Nativitat. «Recordant la farmàcia Magriñá del Vendrell». [Consulta: 12 febrer 2025].
# Antonio María de Oriol y Urquijo

Antonio María de Oriol y Urquijo (Getxo, 15 de setembre de 1913 - Madrid, 22 de març de 1996) va ser un advocat i polític tradicionalista espanyol que va exercir nombrosos càrrecs públics durant el franquisme i la transició.

## Biografia

Membre de la influent família Oriol, va estudiar Dret a la Universitat Central de Madrid, on posteriorment va obtenir el seu doctorat. En els seus anys d'estudiant es va integrar en l'Associació d'Estudiants Tradicionalistes.
Durant la Guerra Civil, va combatre en el bàndol nacional i va assolir el grau de capità de requetés. Després de la fi de la contesa, va desenvolupar una important carrera política en el règim, exercint, entre d'altres, els càrrecs de president de Creu Roja Espanyola, ministre de Justícia (1965-1973), membre del Consell del Regne i president del Consell d'Estat (1973-1979). Fins a la seva dissolució en 1977, també fou membre del Consell Nacional del Movimiento. Així mateix, va ser vocal dels consells d'administració de Patentes Talgo, Hidroelèctrica Espanyola (avui Iberdrola), Valca i altres empreses.
Va ser un dels promotors i dirigents del partit Unió Nacional Espanyola.
L'11 de novembre de 1976 va ser segrestat per un comando terrorista dels GRAPO, que van amenaçar de matar-lo si el Govern de Adolfo Suárez no es plegava a les seves exigències. Dos mesos més tard, va ser alliberat en una operació de la policia.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008

## Enllaços externs

* Antonio María de Oriol y Urquijo, Presidents del Consell d'Estat. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Web oficial del Consell d'Estat
# L'Aveteda

L'Aveteda és un bosc d'avets al Paratge de Passavets, a l'obac del Turó Gros, prop de la vall de Santa Fe, al terme municipal de Fogars de Montclús (Vallès Oriental) a uns 1.500 m d'altitud, dins de la Zona de Reserva Natural Turó de l'Home - Les Agudes (Parc Natural del Montseny). És de titularitat pública (Diputació de Barcelona).
L'Aveteda, que també és coneguda amb el nom de L'avetosa de Passavets és una de les dues avetoses que hi ha al Montseny, juntament amb la del Matagalls. Són les avetoses més meridionals de la península Ibèrica, creixen als vessants més obacs dels cims i en contacte amb la fageda. Al Montseny, aquests boscos típicament centreeuropeus representen una illa al mig d'un mar de vegetació mediterrània.

## Història

L'aveteda va ser emprada a antigament per recol·lectar trementina de l'oli de l'avet i de les pinyes, utilitzades en la creació d'un xarop amb efectes expectorants i antitussígens. La seva explotació va tenir dos períodes destacats: el primer al segle XVI i XVII, quan es va utilitzar la fusta de l'avet per construir pals per a les velles embarcacions, i el segon a principis del segle XX, quan durant quinze anys es va instal·lar una serradora mecànica l'any 1918 per a l'obtenció de bigues i taulons.

## Referències

* ↑ «Fogars de Montclús, Vallès Oriental». Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya p. 356. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya, ICGC, 2017. Arxivat de l'original el 2021-08-03. [Consulta: 23 juny 2021].
* ↑ «Fagedes i aveyoses. Flora i vegetació.Parc Natural del Montseny». Diputació de Barcelona, 2021. [Consulta: 23 juny 2021].
* ↑ «Avetosa de Passavets. Fogars de Montclús | Mapes de Patrimoni Cultural», 23-04-2011. [Consulta: 19 juny 2023].

## Bibliografia

* Josep Nuet; Valentí González; Mònica Gasulla «L'Aveteda de Passavets (Montseny) caracterització i relació amb les avetoses deld Pirineus catalans» (PDF). VIII Monografies del Montseny, Diputació de Barcelona, 2014, pàg. 186-203.
# Panorpa communis

Panorpa communis, també coneguda com a mosca escorpí (si bé aquest nom comú inclou a la majoria d'espècies del gènere Panorpa), és un mecòpter de la família Panorpidae. El seu nom comú prové dels últims segments de l'abdomen del mascle, que recorden la cua d'un escorpí, però que utilitzen durant l'aparellament per subjectar les femelles. Tot i així, és un animal inofensiu per als humans.

## Característiques

És un insecte holometàbol i univoltí, quan és adult mesura uns 30 mm d'envergadura, té el cap fosc i allargat, i les seves ales estan fortament tacades de marró. Son mals voladors i normalment prefereixen caminar.
És fàcil confondre'l amb Panorpa meridionalis, l'espècie més comú i amb distribució més àmplia a la península Ibèrica. Les diferències principals rauen en el color del cap i en la taca basal de les ales anteriors, que és molt reduïda en Panorpa communis.

## Història natural

L'oviposició té lloc al sòl i les larves i la pupa es desenvolupen en aquest ambient. Les larves semblen erugues i acostumen a amidar uns 20 mm. S'alimenta principalment d'animals morts o debilitats (que de vegades treu de les teranyines) i de dejeccions d'ocells, si bé també pot menjar alguns animals vius, com pugons. Panorpa communis s'acostuma a trobar en llocs ombrívols i humits, i se sol relacionar amb les ortigues i tanques vegetals. Els adults es poden veure entre els mesos de juny i agost, en alçades de fins a 1900 metres.

## Distribució

És una espècie habitual a Europa i al Nord d'Àsia. És comú als Països Catalans i al terç nord de la península Ibèrica.

## Referències

* 1 2 «Mosca escorpí». Institució Catalana d'Història Natural. [Consulta: 4 setembre 2022].
* 1 2 «Mosca escorpí». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 4 setembre 2022].
* 1 2 3 4 5 «Orden Mecoptera». Sociedad Entomológica Aragonesa, 30-06-2015. [Consulta: 4 setembre 2022].(castellà)
* 1 2 «Scorpion Flies». UK Safari. [Consulta: 11 setembre 2022].(anglès)
# Paratrechina

Paratrechina és un gènere de formigues de la subfamília dels formicins (Formicinae). Té una distribució mundial incloent-hi la península Ibèrica. Algunes espècies estan associades a les activitats humanes.

## Espècies

El gènere Paratrechina inclou 5 espècies, de les quals una viuen a la península Ibèrica:
* Paratrechina ankarana LaPolla & Fisher, 2014
* Paratrechina antsingy LaPolla & Fisher, 2014
* Paratrechina longicornis (Latreille, 1802) - present a la Península Ibèrica
* Paratrechina umbra (Zhou & Zheng, 1998)
* Paratrechina zanjensis LaPolla, Hawkes & Fisher, 2013

## Referències

* 1 2 «Paratrechina - AntCat» (en anglès). [Consulta: 10 novembre 2023].
* 1 2 3 «Hormigas.org - Género Paratrechina» (en castellà). [Consulta: 10 novembre 2023].
# Turgenia latifolia

Els cadells o llapassó (Turgenia latifolia) és una espècie de plantes herbàcies pertanyent a la família Apiaceae. És originària de la regió de la Mediterrània fins a l'Iran.

## Descripció

T. latifolia és una herba anual; amb les tiges erectes, molt ramificats, de 8-40 cm; fulles 1-pinnatisectes amb 3-6 parells de segments foliars, oblongs, d'1-5 per 0,5-1 cm, dentats o pinnatífids; 2-5 bràctees i bractèoles, lanceolades, persistents; amb umbel·les sobre peduncles de 10 cm o més, amb 2-5 radis d'1-6 cm, desiguals, híspids; flors sense sèpals i amb pètals blancs o rosats, radiats, els més grans fins de 4 mm; el fruit és ovoide, de 6-12 mm amb les costelles marginals cobertes d'1 fila d'agullons rectes i les restants de 2-3.
Aquesta planta és semblada a Caucalis platycarpos de la qual es distingeix per la divisió de les fulles (1 vegada pinnades en comptes de 2-3) i per la disposició de les espines en els fruits.

## Distribució

Es distribueix pel sud-oest d'Àsia, Nord d'Àfrica i a Europa pel centre i sud; en una gran part de la península Ibèrica i repartida per Aragó encara que escassíssima a Osca, on tan sols es coneix d'un punt del Somontano.

## Hàbitat

N'hi ha en els camps de cultiu i els seus marges. Preferentment en sòl calcícola, en una altura de 200 1500 (1800) metres. La floració es produeix a l'abril - juny (juliol) i la fructificació al maig - juliol (agost).

## Taxonomia

Turgenia latifolia va ser descrita per L. Hoffm. i publicat en Genera Plantarum Umbelliferarum 59. 1816.

## Referències

* ↑ 'https://dlc.iec.cat/Results?DecEntradaText=llapass%C3%B3&AllInfoMorf=False&OperEntrada=0&OperDef=0&OperEx=0&OperSubEntrada=0&OperAreaTematica=0&InfoMorfType=0&OperCatGram=False&AccentSen=False&CurrentPage=0&refineSearch=0&Actualitzacions=False
* ↑ «Turgenia latifolia». Tropicos.org. Jardín Botánico de Misuri. [Consulta: 29 juny 2013].

## Enllaços externs

* Taxonomia de Turgenia latifolia
# Matelica

Matelica és un comune (municipi) de l