OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Denise René

Denise René nascuda com Denise Bleibtreu (París, juny de 1913 - 9 de juliol de 2012) va ser una galerista francesa especialitzada en art cinètic i op art. Denise René tenia com a norma de vida la idea que l'art ha d'inventar nous camins per existir. Les primeres mostres organitzades per Denise René, el juny de 1945, demostraven el testimoni de laa feroç necessitat de llibertat i desig d'experimentar, més tard ho canalitzava en abstracció geomètrica i després Art cinètic. La fusió d'art i tecnologia - o de nous mitjans de comunicació - són els trets més característics. El seu treball ha estat defensat per l'historiador d'art d'art i tecnologia Frank Popper.
Denise René va muntar exposicions de grans figures de l'art modern com Max Ernst i Francis Picabia durant els seus primers cinc anys d'activitat. Denise René va desenvolupar diferents generacions d'art abstracte introduint a París les figures històriques de les avantguardes de l'Europa de l'Est busca antecedents històrics com Marcel Duchamp. El 1955 organitzava la mostra Le Mouvement , que ajudava a popularitzar l'art cinètic. A continuació exhibia el treball de Nicolas Schöffer, Yacov Agam, Jean Tinguely, Otto Piene, Jean Arp, Alexander Calder, Carlos Cruz-Diez, Jesús Rafael Soto, Victor Vasarely, Sophie Taeuber-Arp, Pol Bury, Le Corbusier, Robert Delaunay, Max Bill i Sonia Delaunay, entre d'altres. El 1957, va presentar la primera demostració en solitari de Piet Mondrian a París.
A més de París, Denise René també tenia galeries a la Ciutat de Nova York (1971-1981) i Düsseldorf (1969).
El 2001, el Centre Georges Pompidou li va retre homenatge amb una mostra titulada "Denise René, une galerie dans l'aventure de l'art abstrait. 1944-1978".

## Vegeu també

* Art conceptual
* Art postmodern

## Referències

* ↑ Singer, Reid. «Gallerist Denise René, Known as the "Pope of Abstraction" for Championing Op and Kinetic Art, is Dead at 99». Artinfo. Arxivat de l'original el 2012-07-11. [Consulta: 24 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Web de la galeria de Denise René.
* Article de La Paddythèque Arxivat 2016-03-27 a Wayback Machine..
# Kate Ryan

Kate Ryan (nom de naixement Katrien Verbeeck) és una cantant flamenca de música dance i una de les més destacades a escala europea. Va néixer el 22 de juliol de l'any 1980, a Tessenderlo, Flandes.
Va començar en la indústria de la música com una Soft Rock/Pop banda musical anomenada Melt. Després d'estar dos anys en aquesta banda va decidir fer una carrera musical en solitari.

## Carrera en solitari

Es va inspirar en les cançons de Mylène Farmer. "Désenchantée" ("Desencantada"), va ser tot un èxit a tot Europa. Va signar amb EMI Belgium i va realitzar el seu primer àlbum Different (Diferent) el 2002, exclusiu a Europa. L'àlbum va ser disc d'or, i va vendre'n més de 250.000 còpies per tot Europa. El seu single "Scream for more" ("Crida per més"), realitzat el 17 de juliol de 2001, a Robbins Entertainment, es va escoltar en les ràdios i discoteques dance.
El segon single, "Desenchantée/UR My Love" ("Desencantada/Ets el meu amor"), va ser també realitzat a Robbins, i també fou un èxit en les ràdios i discoteques dance. Aquest single va vendre més còpies que l'anterior. El 2004, Kate Ryan va realitzar un segon àlbum anomenat Stronger (Més forta) a Europa i als Estats Units el 2005, a Waters Music Records.
El 2006 va representar Bèlgica al Festival d'Eurovisió, cantant "Je t'adore" ("T'adoro"). Això no obstant, va ser eliminada a la semifinal acabant dues posicions per sota dels deu primers.
El 2013 va interpretar una cançó en català "Sé que tu lluitaràs", versió de la cançó "World, Hold On" de Bob Sinclar, especialment per a la Marató de TV3 del mateix any, dedicada a les malalties neurodegeneratives.

## Referències

* ↑ «Kate Ryan. Biografia». Universal Music Spain. [Consulta: maig 2020].
* ↑ «La cantante belga Kate Ryan actúa hoy en Castro Urdiales». Europa Press, 25-07-2009. [Consulta: maig 2020].
# After Dark (pel·lícula de 1915)

After Dark és una pel·lícula muda estatunidenca dirigida per Frederick A. Thomson, i interpretada per Alec B. Francis, Eric Maxon i Dorothy Green, entre d'altres. Va ser una de les pel·lícules produïdes per la William A. Brady Plays i distribuïdes per la World FIlm Corporation durant el seu primer any d'existència. Va ser estrenada el 12 de juliol de 1915. Està basada en l'obra de teatre homònima de Dion Boucicault. El productor de la pel·lícula, William A. Brady, havia interpretat el paper principal en la producció teatral quan l'obra es va estrenar a Nova York. Part de les escenes van ser rodades pels carrers de Nova York i la crítica lamentava els molts transeünts que es veien a la pel·lícula observant la càmera.

## Argument

Durant la Guerra hispano-estatunidenca, el lloctinent Richard Bellamy deserta amb els fons del seu regiment a les Filipines, torna a Amèrica i sedueix l'esposa del seu camarada. el capità Frank Dalton. Quan Dalton torna a casa descobreix la infidelitat de la seva esposa i, aclaparat pel descobriment, es converteix en un rodamón alcohòlic que sobreviu venent i dormint al carrer. Tothom el coneix amb el nom de Old Tom.
Després que Bellamy abandoni la Sra. Dalton, que mor, pren Fanny, la filla dels Dalton, sota la seva protecciói s'associa amb Norris, un jugador. Els dos homes fan xantatge a George Medhurst per forçar-lo a falsificar un xec a nom del seu pare. Medhurst s'enamora de Fanny, i es casa amb ella després que el seu pare mori deixant-li una herència. No obstant això, Medhurst abandona Fanny al descobrir que el testament especifica que per poder heretar s'ha de casar amb la persona estipulada pel seu pare, Rose Edgerton.
Bellamy i Norris volen eliminar Fanny per poder aconseguir aquests diners però Old Tom salva Fanny d'ofegar-se al riu. També salva Medhurst de ser atropellat pel metro, quan Bellamy i Norris l'abandonen a la via. Els dos malfactors són descoberts pel xec falsificat i arrestats. Rose dona a Medhurst la seva herència, aconsellant-li que torni amb Fanny, i Old Tom vingui va a viure amb la seva filla i el seu nou gendre.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Capità Frank Dalton/ Old Tom)
* Eric Maxon (Capità Gordon Chadley)
* Melville Stewart (Major Warren)
* Dorothy Green (Mrs. Dalton/ Fanny Dalton)
* Norman Trevor (lloctinent Richard Bellamy)
* J. H. Goldworthy (George Medhurst)
* Charles Dungan (John Medhurst)
* Bertram Marburgh (Norris)
* Kathryn Adams (Rose Edgerton)

## Referències

* ↑ «Year’s hard work brings World Film to the front». Motion Picture News XII, 10., 11-09-1915, pàg. 41.
* ↑ «Feature Releases - Current and Coming». Motion Picture News 12, 1, 10-07-1915, pàg. 92.
* 1 2 Denig, Lynde «After Dark». Moving Picture World 25, 3, 17-07-1915, pàg. 508.
* 1 2 3 Milne, Peter «After Dark». Motion Picture News 12, 3, 24-07-1915, pàg. 70.
* ↑ «After Dark». Motography XIV, 4, 24-07-1915, pàg. 186.

## Enllaços externs

* After Dark al catàleg de l'American Film Institute
# Gàlata Ludovisi

L'escultura en marbre del Gàlata Ludovisi està exposada al Museu Nacional Romà del Palazzo Altemps, es troba estilísticament dintre de l'Escola de Pèrgam, escola hel·lenística que es va inclinar pels temes patètics i de sentiments violents.

## Història

El seu origen es troba en la decisió del rei Àtal I de Pèrgam que va decidir commemorar la rellevant victòria sobre els gàlates el 233 aC. amb un conjunt format per sis escultures. Al centre figurava el Gàlata Ludovisi, el qual acabava de matar la seva dona; mentre subjectava el cadàver girava el cap al seu enemic a la vegada que se suïcidava; al seu entorn se situen d'altres quatre gàlates estirats a terra, entre ells el Gàlata moribund.
Probablement es tracta d'una còpia romana del segle I aC. en marbre d'una estàtua grega ja desapareguda, encara que l'original fos de bronze. L'encàrrec va ser fet entre el 230 aC. i el 220 aC.. La identitat de l'escultor es desconeix, però alguns suggereixen que Epígon, l'escultor de la cort de la dinastia atàlida de Pèrgam, en podria haver estat l'autor.

## Descripció

La part central és la del del gàlata amb el cap de la seva dona, que estan perfectament entrellaçats però en actituds contraposades per donar diferents punts de vista. Hi ha un contrast entre la dona vestida ja morta i desplomant-se i l'home nu, encara viu i de peu. La pesadesa de la dona se'n deixa veure, així com la força del seu marit per subjectar-la. La dona té els braços formant un semicercle i amb el cap completament abatut. L'home porta un braç cap avall per subjectar-la mentre l'altre està cap amunt es clava la daga en un gest de desafiament. Ja surt sang de la ferida que es fa El gest és molt expressiu enfront del de la seva dona, ja sense vida.
Aquest grup es fon en un perfecte encreuament de diagonals i s'estructura de forma piramidal. És una realització concreta, molt més abstracta, més teòrica que la del Gàlata moribund, amb la qual s'ha de comparar. Aquesta obra és més rica en punts de vista, i sorprenentment variada per l'espectador que gira al voltant seu. El seu autor aspira a obtenir un efecte dramàtic de forma teatral, mitjançant grans gests, limitant, en canvi, la seva ambientació etnogràfica a detalls superficials, com, entre d'altres, de la vestimenta o bigoti. Va dir Jean Charbonneaux respecte de l'escultura: «La passió, la desesperació s'exterioritzen sense reserves; els buits exalten el moviment i fan sentir les ruptures de ritme; el curt mantell agitat i la nuesa ascendent del formidable aparell muscular del guerrer s'oposen ostensiblement al cadàver abatut, cobert de teles que flueixen cap a terra».
La decisió de representar en aquest conjunt guerrers vençuts no ha de fer pensar en un acte de poc respecte cap al poble que ha estat derrotat. Al contrari, s'ha d'interpretar més aviat com la intenció de lloar el rei Àtal I en haver estat capaç de vèncer una població tan forta i bel·licosa com els celtes gàlates.

## Referències

* Historia del Arte, 9. El arte griego (III). Miguel Ángel Elvira,. Historia 16, 1989, pp. 88 i 149-150. (castellà)
# Pa de fetge

El pa de fetge —o la coca de fetge o el formatge de fetge— és una modalitat dels patés de campanya francesos que ha arribat adaptada a la comarca de la Cerdanya i s'ha estès per la resta de comarques dels Pirineus (el Berguedà, el Ripollès, l'Alt Urgell i l'Alta Ribagorça). És, com el paté de la Vall d'Aran, una variació del clàssic paté de campanya francès. Els cansaladers de la Cerdanya que, temporalment, emigraven i els qui, definitivament, s'instal·laven en altres indrets, el van difondre per les comarques dels Prepirineus on ara se n'elabora.
Presenta un color marronós tant a l'interior com a l'exterior. El formen els mateixos ingredients que componen el bull de fetge, però conservats en pots de vidre. Se li pot donar la forma que es vulgui: allargada, rodona, quadrada..., però si és per vendre al tall se sol fer allargat; i si és per peces individuals, arrodonit. Se sol vendre a les botigues elaboradores i als restaurants locals. El més habitual és menjar-se’l damunt d’una llesca de pa sol o amb tomàquet, però també s'integra en les fustes d'embotits, pot formar part d'uns entremesos o pot convertir-se en el tall d'un àpat, acompanyat d'una amanida.
És un aliment molt energètic, ric en greix i colesterol, però alhora ric en proteïnes d'alt valor biològic i vitamines del grup B. Pel fet que conté fetge de porc, també es converteix en una excel·lent font de vitamines A i D. També té un contingut important de ferro. Sempre dintre d'una alimentació variada i equilibrada, el seu consum ocasional és totalment aconsellat.

## Elaboració

Es fa bullir una mica el fetge i quan està a punt es pica petit juntament amb el greix, se salpebra i es barreja. Després, per lligar la pasta, s'hi afegeixen ous, all i julivert ben picats i la carn. La mescla que en resulta es posa en motlles embolicats amb el tel del fetge, la mantellina, o en els pots de vidre. Quan se li ha donat la forma, es cou al forn.

## Referències

* 1 2 Contreras, pàg. 48.
* ↑ Gastroteca (pa de fetge).

## Bibliografia

* Contreras, Jesús; Juanjo Cáceres, Elena Espeitx. Els Productes de la terra. Generalitat de Catalunya. Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca, 2003. ISBN 84-393-6213-7.
# Camp de futbol

El camp de futbol és la superfície de joc on es practica el futbol. Pot ser de gespa natural, que és el més utilitzat, o artificial, que s'assembla molt a la gespa natural però és feta amb materials sintètics.

## Mesures

La forma del camp serà obligatòriament rectangular, sent la seva llargària d'entre 90 i 120 metres, i la seva amplada d'entre 45 i 90 metres. Tot el perímetre del terreny estarà envoltat per línies de 12 centímetres d'ample com a màxim.

## Mesures per a partits internacionals

La longitud ha d'estar compresa entre 100 i 110 metres com a mínim, i la seva amplària estarà limitada entre un mínim de 64 metres i un màxim de 75 metres.

## Mesures porteria

Les mesures reglamentàries de les porteries d'un partit de futbol ha de ser, la distància entre els pals de 7,32 metres, i la distància de la vora inferior del travesser al sòl de 2,44 m. Els pals i el travesser tindran la mateixa amplària i grossària, no superior a 12 cm, segons la nova normativa imposada per la FIFA.

## Àrea petita

Està delimitada per dues línies perpendiculars a la línia de meta, a 5,5 metres de la part interior de cada pal de meta.

## Àrea gran

Està delimitada per dues línies perpendiculars a la línia de meta, a 16,5 metres de la part interior de cada pal de meta.

## Àrea de córner

En cada cantonada es col·locarà un pal amb una banderola, per tal d'aquesta manera poder ajudar els assistents a l'hora de saber si surt pel córner, o cap a fora de banda, i l'altura mínima ha de ser d'1,5 m. D'aquesta manera, es podran col·locar banderoles en cada extrem de la línia de fora, a una distància mínima d'1 m a l'exterior de la línia de banda.

## Referències

* ↑ «Football Turf» (en anglès). FIFA Quality Concept for Football Turf. Zuric: Fédération Internationale de Football Association, 2009. Arxivat de l'original el 23 novembre 2009. [Consulta: 23 desembre 2022].
* 1 2 3 4 5 6 «1 – The Field of Play» (en anglès). Laws of the Game 2011/2012. Zuric: Fédération Internationale de Football Association. Arxivat de l'original el 27 juliol 2011. [Consulta: 23 desembre 2022].
# Roger Field

Roger C. Field (Londres, 31 de juliol de 1945) és dissenyador industrial i inventor i té registrades més de 100 patents.

## Vida i obra

Field es va criar a Londres, Canterbury i Suïssa. Va ser alumne intern en The King's School, Canterbury i Aiglon College en Villars-sud-Ollon. El 1965 es va traslladar a Califòrnia on va estudiar disseny industrial i va obtenir un títol del Califòrnia College of the Arts. El 1972 vi a Alemanya.
Field també és conegut com a guitarrista i ha tocat, entre d'altres, amb el seu amic Chet Atkins i amb Merle Travis. El seu invent més conegut és la Foldaxe, una guitarra elèctrica plegable que va fer construir per Chet Atkins. Aquesta guitarra pot veure's en el llibre d'Atkins Me and My Guitars. Field es va portar una de les seves guitarres plegables en un Concorde i va tocar la cançó Mr.Sandman el 30 de setembre de 1987 per acompanyar la promoció “a través de la barrera del so”. Field va guanyar amb la seva guitarra un important premi de disseny (Designer's Choice Award) els Estats Units. Va rebre per això la felicitació escrita de Raymond Loewy.
Field ha fotografiat a nombrosos famosos amb la Foldaxe, com ara Paco de Lucía, Keith Richards, Sir Mick Jagger, Sir Paul McCartney, Hank Marvin, David Copperfield i Eric Clapton. Gràcies a l'acció de Roger Field van fer les paus Hank Marvin i Bruce Welch després d'una disputa que va durar més de deu anys, emprenent aquests una gira de comiat amb el seu antic grup The Shadows per Gran Bretanya (2004) i per Europa (2005). Marcel Dadi va compondre la seva cançó Roger Chesterfield per a Roger Field (CD Guitar Legend Volume 1). Field és conegut mundialment pels mitjans com l'amic d'Arnold Schwarzenegger i com a professor d'anglès a Múnic el 1968.

## Enllaços externs

* "Me and My Guitars" per Chet Atkins (p. 124) (anglès)
* El Mundo (castellà)
* Roger Field "Modern Guitars" Arxivat 2007-05-04 a Wayback Machine. (anglès)
# Halchidhoma

Els halchidhoma (halchidhoma: xalychidom piipaa o xalychidom piipaash -'gent que viu cap a l'aigua') són una tribu índia que actualment viu majoritàriament a la comunitat índia Pima-Maricopa Salt River, però antigament ocupaven la zona al llarg de la baixa vall del riu Colorado a Califòrnia i Arizona quan va contactar per primera vegada pels europeus. A principis del segle xix, sota la pressió dels veïns hostils mohaves i quechans es van traslladar a la meitat del cabal del riu Gila, on alguns es va fusionar amb els maricopes, i d'altres van seguir a Salt River i mantingueren una identitat independent.
El halchidhoma parlaven una llengua yuma. Pertany a la branca del riu de la família yuma, juntament amb el quechan (o yuma), la llengua maricopa i la llengua mohave.

## Història

Els halchidhoma entraren en la història escrita en 1604-1605, quan una expedició espanyola que venia per terra des de Nou Mèxic dirigida per Juan de Oñate es va trobar els "alebdoma" a la part baixa del riu Colorado, per sota de la seva confluència amb el riu Gila. Quan el missioner-explorador jesuïta Eusebio Francisco Kino retornà al riu en 1700 els halchidhoma s'havien traslladat a una part del riu 100 milles més al nord.
Un sistema d'aliances militars i les hostilitats tradicionals semblen haver prevalgut entre les tribus relativament guerreres dels baixos rius Colorado i Gila. Això pot explicar el moviment dels halchidhoma durant el segle xvii. Els halchidhoma eren part d'una aliança que incloïa també maricopes i cocopes, entre d'altres, i es va oposar a quechans i mohaves. En la dècada de 1820 els halchidhoma van ser finalment expulsats del riu Colorado. Es van refugiar entre els maricopes al riu Gila intermedi. En les següents dècades d'altres van continuar cap a Lehi (Arizona) al riu Salado i mantingueren una identitat separada, mentre que altres es van quedar i es van assimilar als maricopes. El territori al riu Colorado que van deixar vacant els halchidhoma va ser posteriorment ocupada pels chemehuevi.

## Població

Les estimacions per a les poblacions del pre-contacte de la majoria dels grups nadius a Califòrnia han variat substancialment. El missioner franciscà i explorador Francisco Garcés va estimar que la població halchidhoma en 1776 era de 2.500. Alfred L. Kroeber (1925:883) calcular la població halchidhoma en 1.000 el 1770.

## Relació actual amb els maricopa

Els halchidhoma a la comunitat índia Pima-Maricopa Salt River s'identifiquen gairebé tots en anglès com a maricopes, encara que tots dos grups donen testimoni que estan separats, mantenint llengües i identitats separades (Kelly 1972:264).

## Bibliografia

* Kelly, Marsha C. 1972. The Society That Did Not Die. In Ethnohistory, Vol. 19, No. 3. (Summer, 1972), pp. 261–265. Duke University Press.
* Kroeber, A. L. 1925. Handbook of the Indians of California. Bureau of American Ethnology Bulletin No. 78. Washington, D.C.
* Spier, Leslie. 1933. Yuman Tribes of the Gila River. University of Chicago Press.
# Per-Olof Persson

Per-Olof Persson (8 de gener de 1933 - 26 de desembre de 2021), conegut familiarment com a Pelle Mas, fou un pilot de motocròs suec que destacà en aquest esport a començaments de la dècada del 1960, quan era un dels participants del Campionat del Món de motocròs en 500cc més reeixits. Després d'una llarga carrera en aquest esport, Husqvarna el contractà com a mecànic de fàbrica i durant les dècades de 1970 i 1980 es dedicà a preparar les motocicletes i acompanyar arreu del món els millors pilots del moment, entre ells Heikki Mikkola.

## Resum biogràfic

Persson comença a córrer motocròs a començaments de la dècada del 1950. Durant tota la seva carrera, va estar enquadrat en el motoclub Borlänge MK, al comtat de Dalarna. Debutà en competició a Solna, comtat d'Estocolm, el 1952. Durant anys, va córrer amb Husqvarna, tot i que algunes temporades va canviar a altres marques sueques com ara Monark i, al final de la seva carrera, Hedlund. Durant la dècada de 1960 va aconseguir punts sovint al campionat del món, en una època en què només els sis primers classificats als Grans Premis n'obtenien. El 1963 rebé un premi de la federació sueca de motociclisme (SVEMO) per haver estat un dels millors pilots suecs de motocròs, ja que aquell any quedà quart al mundial. Després de 18 anys de carrera i de 600 curses corregudes arreu del món, a finals dels 60 abandonà les competicions. Fou aleshores quan entrà com a mecànic de Gran Premi a Husqvarna, cosa que s'estimava més que no pas seguir amb la seva antiga professió de lampista. Al llarg dels anys, Persson acompanyà i ajudà a guanyar Grans Premis i campionats a pilots del nivell de Heikki Mikkola, Bengt Åberg, Dimitar Rangelov i altres.
Un cop jubilat, Persson s'establí a Orsa, comtat de Dalarna, on seguia vivint el 2016.

## Palmarès al mundial de Motocròs

Font:
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc |
| 1959 | Husqvarna | - | 16è |
| 1960 | ? | - | - |
| 1961 | Monark | 17è | - |
| 1962 | Monark | 9è | - |
| 1963 | Husqvarna | 4t | - |
| 1964 | Husqvarna | 6è | - |
| 1965 | Hedlund | 6è | - |
* ↑ Fins al 1961 inclòs no existia el Campionat del Món de 250 cc, ans el Campionat d'Europa (conegut també com a Coup d'Europe)

## Notes

* ↑ Sovint, el seu nom apareix escrit Per-Olaf o Per Olaf.

## Referències

* ↑ «Swedish Connection/3 - Per Olaf Persson - MXDN 1964» (en anglès). flickr.com, 1964. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «"Pelle Mas" Persson uppvaktad av UMCK-Veteraner!» (en suec). uppsalamck.se, 16-03-2013. [Consulta: 8 abril 2020].
* 1 2 3 4 5 6 Olausson, Kenneth. «Hardcore mechanics» (en anglès). husqvarna-motorcycles.com. Husqvarna, 08-02-2016. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «MX World Collection» (en anglès). findglocal.com. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Karlsson, Sven-Erik. «KG Larsson, 83, minns storhetstiden på Tjärnabanan» (en suec). sportidalarna.se. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].

## Enllaços externs

* Imatge de Per-Olof Persson amb la Hedlund al Gran Premi de Gran Bretanya de 1965 (anglès)