OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Brandoli

Anna Brandoli (Milà, 25 de juliol de 1945) és una dibuixant de còmics italiana.
Va iniciar la seva trajectòria professional als 14 anys decorant ceràmica. Posteriorment va treballar com a dissenyadora de joies i de productes publicitaris. L'any 1976 va començar a presentar els seus treballs de còmic a editorials fins que va aconseguir debutar l'any 1977 a la revista Alter Alter amb l'obra La Strega. Va presentar aquesta obra al costat del guionista Renato Queirolo, a qui havia conegut l'any 1968 en un grup de propaganda artística i amb qui va tornar a treballar en més d'una ocasió.
Una de les seves obres en solitari més destacades és Rebecca, publicada en diverses entregues a partir de l'any 1981 primer a la revista Linus i més tard a Comic Art i Orient Express.

## Obra

* La Strega (1977-1979)
* Lupo Mannaro (1978)
* Il Mago di Oz Arxivat 2020-01-30 a Wayback Machine. (Comic Out, 1980)
* Un uomo (1983)
* Una sera, una vita (1983)
* Copertina (1983-1986)
* Rebecca (1981-1987)
* Matite per la pace (1984)
* Scene di caccia (L'Isola trovata, 1986)
* Alias (1987-1988)
* Il pollaio (1989)
* L'illusionista (1990)
* Cuba 42 (1991)
* Il gigante italiano (1993)

## Referències

* ↑ MAGNERON, Philippe. «Brandoli, Anna - Bibliographie, BD, photo, biographie» (en francès). [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 Redazione. «Di streghe e di storia. Intervista a Renato Queirolo e Anna Brandoli» (en italià), 09-02-2016. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Anna Brandoli» (en anglès). [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Anna BRANDOLI (Collezionismo Fumetti - Collecting Comics)». [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Anna Brandoli :: ComicsBox». [Consulta: 4 maig 2020].
# Ashikaga Yoshihide

    En aquest nom japonès, el cognom és Ashikaga.
Ashikaga Yoshihide (足利 義栄, 1538 - 28 d'octubre del 1568) va ser catorzè shogun del shogunat Ashikaga i va governar breument entre febrer i setembre del 1568 al Japó. Va ser el net de l'onzè shogun Ashikaga Yoshiharu i cosí del tretzè shogun Ashikaga Yoshiteru.
Recolzat per Mastunaga Hisahide i Miyoshi Nagayoshi va esdevenir shogun tres anys després de la mort de Yoshiteru. No obstant la situació política a Kyoto el va fer incapaç d'entrar a la ciutat.
El setembre del 1568, Oda Nobunaga va arribar a Kyoto i va prendre la capital, instal·lant a Ashikaga Yoshiaki amb el quinzè shogun. Yoshihide mai va poder instal·lar-se en Kyoto, va morir poc després a Kyoto.

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du japon, pp. 386–387., p. 386, a Google Books
* ↑ Titsingh, pp. 385–386., p. 385, a Google Books
* ↑ Titsingh, p. 386., p. 386, a Google Books

## Bibliografia

* Titsingh, Isaac. (1834). Nihon Ōdai Ichiran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland. OCLC 585069
# Alberto Cortez

Alberto Cortez (Rancul, La Pampa, 11 de març de 1940 - Móstoles, Madrid, 4 d'abril de 2019), de nom real José Alberto García Gallo, va ser un cantant i compositor argentí, un dels cantautors més influents dels anys seixanta i setanta. Va publicar una cinquantena de treballs pels quals va rebre quatre discos d'or. Degut a la seva popularitat va ser qualificat de «Quixot de la Cançó». Va arribar a registrar 438 obres, entre elles, «El abuelo», «En un rincón del alma» o «Cuando un amigo se va».

## Referències

* ↑ 324cat. «"Cuando un amigo se va": mor als 79 anys el cantautor i poeta Alberto Cortez», 04-04-2019. [Consulta: 5 abril 2019].
# Vuelo 605

Vuelo 605 va ser un programa de ràdio espanyol presentat per Ángel Álvarez.

## Història del programa

L'espai va començar a emetre's en 1963 a Radio Peninsular per a passar després, i successivament, per Radio Madrid FM de la Cadena SER (1971-1989), Radio Minuto (1989-1993) i M-80 Radio (1993-2004), l'última emissora en la qual va poder sentir-se.
L'últim programa es va emetre el 26 de juny de 2004. Menys de dos mesos després moria Ángel Álvarez. El 26 d'agost es va emetre un especial en homenatge a Álvarez.

## Continguts

El programa difonia música aliena als grans circuits comercials com country, folk o jazz.

## Influència

L'espai, a través del seu conductor, va ser un autèntic precursor en la difusió de la música anglosaxona a Espanya en un moment, els primers anys seixanta, que els ritmes que predominaven en el mercat nacional eren els melòdics d'origen francès i italià.
Va ser un dels primers a punxar cançons de The Beatles en les ones espanyoles i va introduir el denominat so Nashville i la música de Pete Seeger i Bob Dylan.
Pel programa van desfilar, entre d'altres, Jim Reeves, Johnny Horton, els Everly Brothers i The Brothers Four.

## Referències

* ↑ Muere Ángel Álvarez, historia de la radio con su 'Vuelo 605', Cadena Ser, 26 d'agost de 2004
* ↑ 'Vuelo 605' se despide después de 44 años en antena, El País, 26 de juny de 2004
* ↑ Vuelo 605 a discogs

## Enllaços externs

* La radio de los mil tiempos - Ángel Álvarez: 'Caravana musical' y 'Vuelo 605 rtve.es
* "VUELO 605" DE ÁNGEL ÁLVAREZ a labibliotecadeltesoro.blogspot.com
# La Bouche de Jean-Pierre

La Bouche de Jean-Pierre és una pel·lícula dramàtica francesa de 1996 dirigida per Lucile Hadžihalilović. Es va projectar a la secció Un Certain Regard al 49è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Argument

La Mimi és una nena la mare de la qual intenta suïcidar-se. Aleshores la seva tia la va acollir. Però la Mimi es veu afectada per l'arribada de Jean-Pierre, el promès de la seva tia, fins al punt de perdre la son per això.

## Repartiment

* Denise Aron-Schropfer com a Solange
* Sandra Sammartino com a Mimi
* Michel Trillot com a Jean-Pierre

## Producció

En referència a l'escena de la sala d'estar, Sandra Sammartino va dir: "Ningú m'ha parlat mai brutalment dient 'aquesta és una escena commovedora, t'enfrontes a un pedòfil, serà difícil'! Per això no vaig tenir cap aprensió, una mica de vergonya, segur, però per a mi tot va ser només un joc!! Em vaig divertir molt al plató amb Michel i em vaig entendre molt bé amb en Jean Pierre... Però recordo que vaig pensar per a mi mateixa: "Aquest Jean Pierre és molt estúpid, per què ho fa?" !' Perquè en la meva ment jove aquest tipus de personatge no existia en la realitat. Segurament hauria tingut més problemes si hagués tingut l'edat suficient per entendre el que estava rodant."

## Distincions

* Lutins du court métrage 1998 : Lutin a la millor pel·lícula i Lutin a la millor direcció

## Referències

* ↑ Olivier Père. «Gaspar Noé – La bouche de Gaspar». Les Inrockuptibles, 17 février 1998..
* ↑ Julien Dupuy. «Nouveau regard sur « La Bouche »». capturemag.net, 26-03-2013..
* ↑ Frédéric Rackay. «Évolution – Entretien avec Lucile Hadzihalilovic». versatile-mag.fr, 08-03-2016..
* ↑ «Festival de Cannes: La Bouche de Jean-Pierre». festival-cannes.com. [Consulta: 20 setembre 2009].
* ↑ «Entretien avec Sandra Sammartino». www.letempsdetruittout.net. [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ «Les Lutins, petits césars pour courts métrages. La première cérémonie de remise a eu lieu vendredi.». Libération, 22 juin 1998..

## Enllaços externs

* Tràiler a YouTube
# Aulacocèrides

Els aulacocèrides (Aulacocerida) són un ordre extint de cefalòpodes belemnoïdeus, que van viure entre el Devonià superior i Juràssic inferior. Van ser assignats a la subclasse Coleoidea a causa de les similituds en l'estructura del seu esquelet intern.

## Característiques

Els aulacocèrides tenien una conquilla esvelta, cònica amb una cambra de vida gran, de apertura senzilla. La protoconquilla (inicial, la càmera embrionària) està separada de la cambra cònica interna per una constricció en forma d'ou. El sifó és estret i ventral, constret en els septes i ampliat al mig de la cambra; el coll es projecta cap enrere cap a l'àpex. No se sap amb certesa el nombre de tentacles i brànquies. El nacre que s'ha recuperat d'aulococèrides així com de belemnits s'assembla al que s'ha trobat recentment en Sepia i Spirula, però difereix del trobat a Nautilus.
Les opinions varien sobre si els aulacocèrides tenien la conquilla interna com els moderns calamars, o si tenien conquilles externes com els nautilods i ammonites.

## Distribució estratigràfica

Es troben entre el Devonià Superior - Carbonífer i Juràssic, estan àmpliament representats en el registre fòssil del Triàsic en els sediments dipositats a l'Oceà de Tetis.

## Referències

* Klaus Bandel, J. Reitner, and W. Sturmer, 1893. Coleoids from the Lower Devonian Black Slate (Hunstruck-Shiefer) of the Hunsruck (West Germany). N Jb Geol Paliont Abh 165(3) 397-414 Stuttgart, Apr 1983.
* Klaus Bandel, 1985. Composition and ontogeny of Dictyoconites (Aulacocerida, Cephalopoda). Palaont Z 59(3/4),223-244. Stuttgart, Dec 1985.
* Lehmann & Hillmer, 1983. Jeletzky, 1966. Mariotti & Pignatti, 1993.

## Enllaços externs

* Imatge d'un fòssil d'un aulococèrid
# Nezouh

Nezouh (نزوح Nuzūḥ) és una pel·lícula britànica-síria-francesa del 2022 escrita i dirigida per Soudade Kaadan.

## Argument

A Damasc durant la Guerra Civil siriana, una bomba fa explotar un forat al sostre de l'apartament on viuen la Zeina, de catorze anys, i els seus pares. Mentre la seva mare, Hala, empeny la família a traslladar-se a Europa com ja han fet les seves germanes, el cap de la família Motaz està decidit a quedar-se on és, massa orgullós per abandonar la seva llar i convertir-se en un refugiat. La Zeina, per la seva banda, coneix l'Amer, un noi que s'ha mirat pel forat del sostre.

## Repartiment

* Hala Zein - Zeina
* Kinda Alloush - Hala
* Samir al-Masri - Motaz
* Nizar Alani - Amer

## Producció

La pel·lícula es va rodar a Gaziantep, Turquia, a pocs quilòmetres de la frontera amb Síria, durant la pandèmia de COVID-19.

## Distribució

La pel·lícula es va estrenar el 3 de setembre de 2022, a la secció Orizzonti Extra de la 80a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Va ser distribuït als cinemes italians per Officine UBU a partir del 12 de gener de 2023.

## Reconeixements

* 2022 – Premis British Independent Film
** Nominació a la millor intèrpret de Hala Zein
** Nominació als millors efectes visuals a Ahmed Yousry
* 2022 - Festival MedFilm
** Premi Drets Humans Amnistia Internacional
* 2022 - Festival Internacional de Cinema de Venècia
** Premio degli spettatori - Armani Beauty
** Premi Lanterna Magica

## Referències

* ↑ Saeed Kamali Dehghan «‘I refuse to simplify Syria for western audiences’: director Soudade Kaadan on making a war movie without bloodshed». The Guardian, 2 maggio 2024.
* ↑ Giulia Cerqueti «La regista siriana Soudade Kaadan: "Prima la guerra, ora il sisma. La mia casa è cambiata per sempre"». Famiglia Cristiana, 18-02-2023.
* ↑ «Nezouh». Biennale di Venezia, 03-09-2022.
* 1 2 «Nezouh - Il buco nel cielo, il trailer e il poster del film di Soudade Kaadan». MyMovies.it, 19 dicembre 2022.
* ↑ «British Independent Film Awards: ‘Aftersun,’ ‘Blue Jean’ & ‘The Wonder’ Lead Nominations». Deadline Hollywood, 04-11-2022.
* ↑ «Premi ufficiali della 79ª mostra». Biennale di Venezia, 10-09-2022.
* ↑ «Premi collaterali della 79ª mostra», 09-09-2022.

## Enllaços externs

* Tràiler oficial a YouTube
# Karl Sundman

Karl Sundman (Kaskinen, 28 d'octubre de 1873 - Hèlsinki, 28 de setembre de 1949) va ser un astrònom i matemàtic finès.

## Vida i obra

Sundman va néixer en una petita vila del golf de Bòtnia, fill d'un empleat de la duana. Va passar el batxillerat el 1893 iva estudiar a la universitat d'Helsinki (aleshores Helsingfors) en la qual es va graduar el 1897. de 1897 fins a 1899 va treballar i estudiar al Observatori de Pulkovo (prop de Sant Petersburg) i el 1901 va obtenir el doctorat amb una tesi sobre les pertorbacions dels planetes menors.
A partir de 1902 i fins a la seva jubilació el 1941 va ser professor de la universitat d'Helsinki; primer com a assistent (1902-1907), després com extraordinari (1907-1918) i, a partir de 1918, professor titular d'astronomia i director de l'observatori universitari d'Helsinki. De 1903 a 1906, gràcies a una beca Rosenberg, va estar ampliant estudis a França i Alemanya.
Sundman és recordat per haver donat una solució, publicada a Acta Mathematica el 1912, al problema dels tres cossos, problema del qual Henri Poincaré (qui havia estat professor seu a París) havia dit que no tenia solució.La seva solució es basava en les tècniques estàndard de l'anàlisi complexa i els seus desenvolupaments en sèrie, si bé eren convergents, ho feien de forma tan feble que eren inútils pel càlcul numèric. Els seus intents per estendre la seva solució a n-cossos ($n>3$) van ser infructuosos. La solució per a n-cossos no es va trobar fins al 1991 per l'astrònom i matemàtic estatunidenc Qiudong Wang.

## Referències

* ↑ Järnefelt, 1950, p. i.
* ↑ Lehti, 2007, p. 1111.
* ↑ Barrow-Green, 2010, p. 171.
* ↑ Barrow-Green, 2010, p. 172.
* ↑ Valtonen et al., 2016, p. 69-71.
* ↑ Henkel, 2001, p. 175.
* ↑ Diacu, 1996, p. 69.

## Bibliografia

* Barrow-Green, June «The dramatic episode of Sundman» (en anglès). Historia Mathematica, Vol. 37, Num. 2, 2010, pàg. 164-203. DOI: 10.1016/j.hm.2009.12.004. ISSN: 0315-0860.
* Diacu, Florin «The Solution of the n-body Problem» (en anglès). The Mathematical Intelligencer, Vol. 18, Num. 3, 1996, pàg. 66-70. DOI: 10.1007/BF03024313. ISSN: 0343-6993.
* Henkel, Malte «Sur la solution de Sundman du problème des trois corps» (en francès). Philosophia Scientiae, Vol. 5, Num. 2, 2001, pàg. 161-184.
* Järnefelt, G. «Karl F. Sundman in memoriam» (en francès). Acta Mathematica, Vol. 83, Num. 1, 1950, pàg. i-vi. DOI: 10.1007/BF02392631. ISSN: 0001-5962.
* Lehti, Raimo. «Sundman, Karl Frithiof». A: Thomas Hockey (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). Springer, 2007, p. 1111-1112. ISBN 978-0-387-31022-0.
* Valtonen, Mauri; Anosova, Joanna; Kholshevnikov, Konstantin; Mylläri, Aleksandr; Orlov, Victor; Tanikawa, Yinotaka. The Three-body Problem from Pythagoras to Hawking (en anglès). Springer, 2016. ISBN 978-3-319-22725-2.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Karl Sundman» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Schalén, C. «Sundman, Karl Frithiof». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 1r octubre 2019]. (anglès)
# Claudio Antolín Williman Gonsález

Claudio Antolín Williman González (Montevideo, 1861 - ibidem, 1934), fou un advocat, docent i polític uruguaià. Militant del Partit Colorado, va exercir la presidència de la República durant els anys 1907 i 1911.
Revolucionari del Quebracho, es va graduar de jurisconsult l'any 1888. Va combatre militarment l'aixecament blanc de 1904.
Durant el seu mandat, de signe marcat conservador, va reforçar el poder judicial, va crear els ministeris d'Obres Públiques i d'Indústria i va aconseguir que el país reprengués la senda constitucional.
Va aconseguir acordar amb l'Argentina els límits del Riu de la Plata i amb el Brasil els límits de la Llacuna Merín.

## Enllaços externs

* Presidència de l'Uruguai Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (castellà)
# Maggio Musicale Fiorentino

Maggio Musicale Fiorentino és un festival anual d'òpera, que va ser fundat l'abril de 1933 pel director Vittorio Gui, amb l'objectiu de presentar òperes tant contemporànies com oblidades visualment en produccions dramàtiques. Va ser el primer festival de música a Itàlia, sent Nabucco de Verdi la primera òpera a presentar-se. De les primeres òperes presentades poques encara queden en escena. En l'actualitat té lloc entre finals d'abril, maig i el juny, generalment amb quatre òperes.
La primera edició del reeixit festival va ser portat a terme temptativament el 1937, amb la presentació de nou òperes, però després es va convertir en un festival anual, excepte durant la Segona Guerra Mundial. Moltes de les representacions tenen lloc al Teatre Municipal, al Teatre Piccolo i al Teatre della Pergola.
El 2009, a causa de retalls en els fons del govern, dues de les quatre òperes (Billy Budd i Macbeth) es van cancel·lar.
El present director artístic és Paolo Arca des de 1985, any en què va substituir a Zubin Mehta.

## Referències

* Lynn, Karyl Charna, Italian Opera Houses and Festivals, Lanham, Maryland: The Scarecrow Press, Inc., 2005. ISBN 0-8108-5359-0
* ↑ Florence festival cancels 2 operas

## Enllaços externs

* Web oficial del festival
# Derozer

Derozer és un grup de punk rock italià format a Vicenza el 1989. Al llarg dels anys, Derozer ha passat de fer cançons amb lletres majoritàriament iròniques i personals, a cançons més contundents musicalment i políticament compromeses. De l'àlbum Alla nostra età (1998) se'n van vendre més de 200.000 còpies.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* 1995 - Bar
* 1998 - Alla nostra età
* 2000 - Mondo perfetto
* 2002 - Chiusi dentro
* 2003 - Live in studio
* 2004 - Di nuovo in marcia
* 2017 - Passaggio a Nordest

### EP

* 1994 - 144

### Àlbums compartits

* 1998 - Rational Inquirer#9 (amb Electric Frankestein, Torture Kitty i Who Killed Bambi)
* 1999 - Hard Days (amb Gli Impossibili)

## Referències

* ↑ «Interview with Derozer!» (en anglès britànic). Radio Punk, 10-07-2019. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ Enciclopedia del rock italiano. 1. ed. Roma: Arcana, 2006. ISBN 978-88-7966-422-6.
* ↑ «Parte da Brescia il nuovo tour dei Derozer, pilastri del punk», 17-03-2012. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «DEROZER: Mendez lascia la band - Punkadeka - Punk web Magazine» (en italià), 20-01-2016. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «ALLA NOSTRA ETÀ INVECE NOI ASCOLTIAMO PUNK: intervista a SEBY DEROZER tra passato, presente e futuro - Punkadeka - Punk web Magazine» (en italià), 21-10-2023. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «DEROZER: dopo 13 anni esce il nuovo album "Passaggio a Nordest"» (en italià), 09-03-2017. [Consulta: 9 febrer 2025].
# Isocrínides

Els isocrínides (Isocrinida) són un ordre de cronoïdeus articulats. Els seus fòssils es coneixen des del Permià inferior (Kungarià). La vintena espècies que han arribat a l'actualitat, principalment dels gèneres Metacrinus i Endoxocrinus, són abissals o polars.

## Característiques

Els membres d'aquest ordre es caracteritzen per tenir una llarga tija calcària heteromòrfica que consisteix en una sèrie de nodes amb cirrus, intercalats per diversos nodes sense cirrus. Els nodes tenen forma d'estrella. A la base hi ha una espiral de cirrus sobre la qual es fixa l'animal. El calze és una tassa poc profunda que consta de cinc basals i cinc radials. Els braços són llargs i quasi sempre de similar longitud, d'on prové el nom del grup

## Taxonomia

L'ordre Isocrinida té un subordre fòssil, al qual pertanyen les estrelletes de mig camí, i un d'actual que inclou 23 espècies:
* Subordre Pentacrinitina Gray, 1842 †
** Família Pentacrinitidae Gray, 1842 †
* Subordre Isocrinina Sieverts-Doreck, 1952
** Família Cainocrinidae Simms, 1988
** Família Isocrinidae Gislén, 1924
** Família Isselicrinidae Klikushkin, 1977
** Família Proisocrinidae Rasmussen, 1978

## Galeria

* Bosc de Neocrinus decorus (Isocrinidae) à 400 m de fondària a les Bahames.
* Metacrinus rotundus (Isselicrinidae)
* Proisocrinus ruberrimus (Proisocrinidae)
* Endoxocrinus sp. abissal prop de Porto Rico, a milers de metres de fondària.
* Endoxocrinus parrae
* Isocrinus asteria

## Referències

* ↑ «PBDB - Isocrinida». [Consulta: 18 novembre 2020].
* ↑ O'Hara, Timothy. Australian Echinoderms: Biology, Ecology and Evolution. Csiro Publishing, 2017, p. 192. ISBN 978-1-4863-0763-0.
* ↑ «BioLib: Biological library - Isocrinida». [Consulta: 18 novembre 2020].
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species -Taxonomic tree». [Consulta: 18 novembre 2020].
# Putnam Griswold

Putnam Griswold (23 de desembre de 1875 - 26 de febrer de 1914) fou un cantant de baix opera americà.

## Biografia

Nascut a Minneapolis, Minnesota, el 1875, Griswold originalment va seguir una carrera empresarial. Als 22 anys va descobrir la seva veu i va començar a estudiar amb un professor local a Califòrnia.
El 1900 va anar a Londres, on va estar durant dos anys alumne d'Alberto Randegger al "Royal College of Music". Durant l'hivern de 1902/03 va estudiar amb Jacques Bouhy a París, l'hivern següent amb Julius Stockhausen a Frankfurt; i finalment va completar els seus estudis amb Emmerich Kálmán a Berlín el 1905.
El seu debut operístic va tenir lloc a la "Royal Opera House", "Covent Garden", Londres, el 1901. Durant l'estiu de 1904 va cantar a l'Òpera Reial de Berlín. Després d'haver cantat el paper de Gurnemanz a la producció de Savage de Parsifal a Amèrica (1904–190), es va convertir el 1906 membre regular de l'òpera de Berlín. Allà va romandre, presentant-se també com a convidat a diverses ciutats alemanyes, fins que va arribar a l'òpera metropolitana el 1911, on per mitjà de la seva interpretació dels herois de Wagner, es va guanyar immediatament el públic i la crítica.
Griswold va ser el primer baix nord-americà a cantar els grans papers de Wagner al Metropolitan, on va ser comparat amb el més distingit dels seus predecessors estrangers. Havia estat un gran favorit a Berlín, on els crítics l'havien elogiat com el màxim intèrpret estranger de Wotan i va ser condecorat dues vegades per l'emperador William (Kaiser Wilhelm).
El 27 de febrer de 1914, el diari The New York Times anunciava la seva sobtada mort, el 26 de febrer en la ciutat dels gratacels, a causa d'un atac d'apendicitis, va esdevenir un xoc per als seus nombrosos admiradors.

## Referències

* ↑ PUTNAM GRISWOLD, OPERA SINGER, DEAD; American Basso of Metropolitan Succumbs 16 Days - After Appendictis Operation. DECORATED BY THE KAISER Considered by German Critics the Greatest Foreign Interpreter of Wagnerian Roles.
* ↑ https://www.nytimes.com/1914/02/27/archives/putnam-griswold-opera-singer-dead-american-basso-of-metropolitan.html
* ↑ https://www.encyclopedia.com/arts/dictionaries-thesauruses-pictures-and-press-releases/griswold-putnam