OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Bofill

Maria de Cervelló Bofill i Francí (Barcelona, 6 de maig de 1937 - 30 de març de 2021) fou una ceramista catalana.
Formada a l'Escola Massana, on feu de professora des de 1965 fins que es va jubilar el 2002, Bofill va destacar amb una llarga trajectòria com a ceramista amb exposicions a tot el món i estades de recerca als principals centres d'investigació de la ceràmica internacionals. L'any 1969 va guanyar la beca de la Fundació Art Castellblach per anar a estudiar a Tòquio. Així, va fer estatges convidada com a professora investigadora a la Hammersmith College of Art and Building (Londres, Anglaterra), Sunderland Polytechnic of Art and Design (Sunderland, Anglaterra), Kyoto City University of Arts (Kyoto, Japó), Universidad Veracruzana de Xalapa (Veracruz, Mèxic), Hartwich College d'Oneonta (Nova York, EUA), Triennale de la Porcelaine (Nyon, Suïssa), Universitat de Haifa (Israel), European Ceramics Work Centre (Hertogenbosch, Holanda), Atelier de Céramique Artistique Méditerranéenne (Hammamet, Tunis) i Simpòsium Internacional de Ceràmica de Siklos (Hongria), entre d'altres. Fou premiada en diversos certàmens i la seva obra forma part de prestigioses col·leccions d'art.
En el Museu del Disseny de Barcelona es pot veure part de la seva obra, on també es conserva el seu fons documental. Alhora, Maria Bofill va ser una de les creadores presents a l'exposició Som aquí. Les dones en el disseny 1900-Avui que aquest museu va organitzar l'any 2023. També el Museu de Ceràmica de l'Alcora ha rebut i custodia una donació de sis obres seves.

## Referències

* ↑ Maria Bofill, ceràmica. Catálogo, pàg. 27.
* ↑ Azulejo, El Periódico del. «Fallece por coronavirus la ceramista María Bofill» (en castellà). [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ «Maria Bofill». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cien becas concedidas por la Fundación de Arte Castellblanch». Destino : Año XXXII, No. 1655 (21 jun. 1969), 21-06-1969, pàg. 16.
* ↑ «Maria Bofill exposa al Museu de Ceràmica de Barcelona». [Consulta: 24 febrer 2018].
* ↑ Press, Europa «La obra de María Bofill, en el Taller Escuela de Cerámica de Muel» (en castellà). europapress.es, 14-11-2014.
* ↑ «Peces de ceràmica de Maria Bofill al Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 6 maig 2002].
* ↑ «Fons documental de Maria Bofill. Museu del Disseny de Barcelona.». [Consulta: 6 maig 2002].
* ↑ Bastardes, Cendoya, Fernández del Moral, Teresa, Isabel, Isabel. Dones X Disseny X Dones. Barcelona: Disseny Hub Barcelona, 2023, p. 132-133. ISBN 978-84-9156-559-8.
* ↑ Tena, Raul. «El Museu de Ceràmica de L'Alcora rep una donació d'obres de la ceramista Maria Bofill», 17-12-2021. [Consulta: 30 gener 2023].

## Bibliografia

* Transgressions. Ceràmica contemporània. Nova col·lecció del Museu del Disseny de Barcelona. Barcelona: Museu del Disseny de Barcelona, 2022, p. 78-83. ISBN 978-84-9156-412-6.

## Enllaços externs

* Obra de Maria Bofill al Museu del Disseny de Barcelona
* Fons documental de Maria Bofill
# Senyoria de Mello

La senyoria de Mello fou una jurisdicció feudal de l'Oise a la Picardia.
El primer senyor conegut fou Gilbert I de Mello que apareix en una carta anterior al 1106 i que se sap que vivia el 1084. Va deixar quatre fills, i Ivó el va succeir a la senyoria, però havia mort el 1106 i el va succeir el seu germà Dreux I casat amb Riquilda de Clermont, fill d'Hug comte de Clermont-en-Beauvaisis. Va morir vers 1117. Els senyors de Mello descendeixen d'Hug.
Un germà d'Hug, Aubry (es diu que va morir abans que el pare, però això sembla destinat a explicar perquè no va succeir a Mello, quan en realitat la causa seria que no era el fill gran) es va casar amb Aelis, Adela o Adelaida vers 1075. Es creu que era Adela senyora de Bulles, filla d'Hug I comte de Dammartin, que després es va casar en segones noces amb Lancelí II de Beauvais. Aelis o Adela hauria succeït al seu pare el 1105; Aubry hauria mort realment vers el 1112 i, per tant, hauria estat comte uxori durant sis o set anys; la seva dona va morir el 1139; potser ja abans de morir va deixar pas al seu successor, un fill d'Adela i Aubri I, anomenat Aubri II, que devia ser molt jove el 1112 doncs va morir el 1183. Per aquesta branca vegeu: Comtat de Dammartin. Aquesta branca va originar la branca dels Melló de Dammartin comtes de Ponthieu. Vegeu comtat de Ponthieu.
La branca de senyors de Mello va continuar amb Dreux II, fill de Dreux I, mort el 1136 que fou el pare de Dreux III mort el 1153. El successor fou el seu fill Dreux IV esmentat vers 1191, casat amb Ermengarda, filla de Dreux de Roucy, i pares de Guillem I mort el 1248 casat amb Elisabet filla d'Hug II de Mont St. Jean. La sucecssió va passar a la seva filla Margarita, casada amb un Guillem de Villehardouin senyor de Lezinnes. La senyoria de Mello es va unir a la de Lezinnes (vegeu Villehardouin).

## Llista de senyors

* Gilbert vers 1084
* Ives abans de 1106
* Dreux I vers 1106-1117
* Dreux II 1117-1136
* Dreux III 1136-1153
* Dreux IV 1153-1191
* Guillem I 1191-1248
* Margarita 1248
* Guillem II (Guillem de Villehardouin senyor de Lezinnes)

## Referències

* Genealogia
* Genealogia Arxivat 2010-11-18 a Wayback Machine.
# Joaquima Torres i Oriol

Joaquima Torres Oriol (1855 - Sabadell, 1935) va ser una mestra de l'escola pública elemental de nenes de Sabadell durant cinquanta anys. Per raó del càrrec, se la coneixia per donya Quimeta.
Procedent de la vila de Gràcia, s'establí a Sabadell als 21 anys, en prendre possessió de la plaça, on restà fins que es va morir, als 80 anys, el 1924. El juny de 1876, va guanyar la plaça de mestra nacional per oposició, en què obtingué la millor nota, i el 16 de setembre de 1876 la Dirección General de Instrucción Pública la va nomenar mestra de l'escola pública elemental de nenes de Sabadell. Exercí una dilatada carrera de mestra i també participà activament en la vida ciutadana. Va ser molt apreciada i considerada pels seus companys d’ofici, però fou especialment estimada per les successives generacions d’alumnes que va tenir. Moltes portaren les seves filles i netes a l'escola de la mestra que les havia format.
L'escola va tenir diferents seus: al carrer de Sant Jaume, al carrer de Jovellanos (a partir de l’1 de maig de 1879), al carrer de l’Estrella, 98 (a partir del 1891) i al carrer de Sant Cugat, 127 (a partir del 1900 i fins, pel cap baix, al 1924). En aquest últim edifici és on es col·locà una placa commemorativa a Joaquima Torres, durant l’acte d’homenatge que la ciutat li feu amb motiu de la seva jubilació, quan va ser nomenada filla adoptiva de Sabadell, el 13 de juliol de 1924. Els promotors d’aquest homenatge foren els seus companys de professió, mestres nacionals de Sabadell també: Antoni Giol, Enric Casassas, Rafael Serrano, Baltasara Nidel, Isabel Sullà, Dolores Monzón, Carme Simó i Àngela Espino. Es feren ressò de l'homenatge, El Diari de Sabadell i sa comarca, La Vanguardia i el Diari de Barcelona, entre altres mitjans de comunicació.
El 2022, l'Ajuntament de Sabadell li dedicà una exposició al Museu d'Història, que es mostrà juntament amb la llamborda de Maria Garcia Sanchís.

## Referències

* 1 2 3 «Joaquima Torres Oriol, 1855-1935. Una mestra a cavall de dos segles by museuhistoriasabadell - Issuu». [Consulta: 8 març 2022].
* ↑ «DUES EXPOSICIONS EN EL MARC DEL DIA INTERNACIONAL DE LES DONES - Museus Municipals - Ajuntament de Sabadell». Arxivat de l'original el 2022-03-25. [Consulta: 8 març 2022].
# Joventut Aprista Peruana

La Joventut Aprista Peruana (JAP) (en castellà: Juventud Aprista Peruana) és l'organització juvenil del APRA, que té com a àmbit d'acció política una jurisdicció territorial, d'acord amb l'organització política partidària (sectors, distrital, provincial, departamental entre altres). En el qual participen joves entre els 15 i 24 anys 11 mesos d'edat. La seva labor comprèn activitats de caràcter cultural, polític i social en la comunitat orientat bàsicament al sector juvenil. La JAP és la instància formativa del partit, ja que en ella s'adquireix coneixement de la ideologia, organització i les normes partidàries, així com se li inculca els valors essencials del aprisme.
En els indrets a on funciona un Comitè Executiu sectoral, distrital, entre d'altres, ha de constituir-se el comandament respectiu de la JAP. Actualment, també existeixen els comandaments provincials i departamentals de la JAP. Els mecanismes d'elecció dels comandaments JAP es donen a través de les convencions (distritals, provincials o departamentals) i els congresos (nacionals) en els quals participen delegats escollits en les seves respectives jurisdiccions territorials. No obstant això, en concordança amb el procés de democratització i modernització partidària es postula la necessitat de dur a terme els futurs processos electorals a través de l'elecció directa (un militant un vot) la qual àdhuc requereix un ampli debat a nivell partidari.

## Història

Després de la Revolució de Trujillo, existia en la clandestinitat l'Avantguarda Aprista Juvenil (VAJ). El 7 de gener de 1934 es funda la Federació Aprista Juvenil (FAJ) com a braç polític del Partit, que va lliurar la vida dels seus millors quadres durant els anys de persecució i martiri. El seu primer Secretari General va ser Armant Villanueva del Camp. Anys més tard pren el nom de Joventut Aprista Peruana (JAP) i posteriorment es creen els òrgans funcionals estudiantils; la seva coordinació està a càrrec de la Secretaria Nacional de Joventuts.
La Joventut Aprista Peruana (JAP) aplega a companys d'entre 15 a 24 anys (als 18 anys pertanyen automàticament al PAP). Igual que l'estament dels adults té també jurisdicció territorial. En tots els Comitès de la República funciona la JAP com a escola de formació integral per als nous ciutadans.
Els òrgans funcionals de les Joventuts del APRA són el Comandament Universitari Aprista (CUA), el Comandament Aprista d'Instituts Superiors (CAIS) i els Comandaments Escolars Apristes (CEA).
La NAP (Nois Apristes Peruans) són Clubs Infantils de nens i nenes de 7 a 14 anys, per a la seva formació cívica integral. Destaquen el Club Infantil "23 de Maig" del local central del PAP, el Club "Els Cadells" del Comitè Distrital de Surquillo a Lima i La Fanfàrria del Comitè Departamental de Lambayeque. Les seves bandes de música es presenten en totes les activitats del partit.
# Josep Toutain

Josep Toutain (Barcelona, 1932 - Barcelona, 25 de setembre de 1997) fou un editor de còmics català. Va ser una figura clau en el panorama de la història del còmic a Espanya entre els anys 50 i 80 del segle passat, a causa fonamentalment de la seva tasca com a director de l'agència de còmics Selecciones Ilustradas i de les editorials Toutain Editor i Catalan Communications (com a soci) que van contribuir al manteniment i renovació del còmic espanyol.
A mitjan anys 50 va prendre la decisió de centrar la seva activitat en la promoció d'altres artistes com a agent, per al que va crear amb Antonio Ayné una agència que en els anys cinquanta i seixanta produïa còmic de l'oest, còmic femení o còmic bèl·lic per a revistes angleses, mentre que als 70 l'exportació es va dirigir cal als Estats Units d'Amèrica, concretament a les revistes de còmic de terror de Warren Publishing com Creepy', Eerie i Vampirella i amb molts dels millors artistes espanyols de l'època com Josep Maria Beà, Jaime Brocal Remohí, Fernando Fernández, Alfonso Font, Miguel Fuster, José González, Esteban Maroto, Mascaro o Enric Sió.
Als anys 80, com a editor, va crear revistes com 1984 (més tard Zona 84) i Comix Internacional entre d'altres. Amb el temps va anar tancant les revistes que no van sobreviure a l'època de crisi del còmic també anomenada com a declivi i la travessia del desert.

## Referències

* ↑ Josep Toutain fitxa tebeosfera http://www.tebeosfera.com/autores/josep_toutain.html

## Bibliografia

* Alary, Viviane. Historietas, comics y tebeos españoles. Presses Universitaires du Mirail: Hespérides Espagne, Université de Toulouse, Le Mirail., 2002. ISBN 2-85816-606-4.
* Cuadrado, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso, 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
# Microscopi de fluorescència

Un microscopi de fluorescència és un microscopi òptic que utilitza fluorescència en lloc de, o a més de, dispersió, reflexió i atenuació o absorció, per estudiar les propietats de substàncies orgàniques o inorgàniques. "Microscopi de fluorescència" es refereix a qualsevol microscopi que utilitza fluorescència per generar una imatge, ja sigui un sistema senzill com un microscopi d'epifluorescència o un disseny més complicat com un microscopi confocal, que utilitza el seccionament òptic per obtenir una millor resolució de la imatge de fluorescència.

## Principi

L'espècimen s’il·lumina amb llum d’una longitud d’ona específica (o longituds d’ona) que és absorbida pels fluoròfors, fent que emetin llum de longituds d’ona més llargues (és a dir, d’un color diferent de la llum absorbida). La llum d'il·luminació es separa de la fluorescència emesa molt més feble mitjançant l'ús d'un filtre d'emissió espectral. Els components típics d’un microscopi de fluorescència són una font de llum (la làmpada d’arc de xenó o la làmpada de vapor de mercuri són habituals; les formes més avançades són LEDs i làsers d’alta potència), el filtre d’excitació, el mirall dicroic (o divisor de feixos dicroic) i l'emissió filtre (vegeu la figura següent). Els filtres i el divisor de feixos dicroics s’escullen perquè coincideixin amb les característiques d’excitació espectral i d’emissió del fluoròfor que s’utilitza per etiquetar l'espècimen. D'aquesta manera, es distribueix la distribució d'un fluoròfor (color) a la vegada. Les imatges multicolors de diversos tipus de fluoròfors s’han de compondre combinant diverses imatges d’un sol color.
Com la lluminositat amb què s'observa la mostra és considerablement baixa, el microscopi de fluorescència sol emprar-se en la foscor per tal que la retina es dilati en major mesura.

## Referències

* 1 2 3 «Introduction to Fluorescence Microscopy». Nikon MicroscopyU. [Consulta: 28 setembre 2008].
* ↑ «The Fluorescence Microscope». Microscopes—Help Scientists Explore Hidden Worlds. The Nobel Foundation. [Consulta: 28 setembre 2008].
* ↑ Juan Carlos Stockert, Alfonso Blázquez-Castro. Fluorescence Microscopy in Life Sciences. Bentham Science Publishers, 2017. ISBN 978-1-68108-519-7. Arxivat 14 de maig 2019 a Wayback Machine.
# Johanna Sophie Löwe

Johanna Sophie Löwe (Oldenburg, 24 de març de 1815 - Pest, 29 de novembre de 1866), fou una cantant d'òpera alemanya.
Nascuda en una família de músics i actors, filla de Ferdinand Löwe, fou encoratjada per la seva tia, Julie Löwe, a seguir una carrera com a cantant. Començà la seva educació a Mannheim, que perfeccionà a Frankfurt del Main i a Viena, amb mestres de cant i interpretació com Giuseppe Ciccimarra, el seu oncle Ludwig Löwe o E. Lampieri.
Havent assolit molt d'èxit en un concert de 1832, fou contractada per cantar en el Teatre Karentherthor, de Viena. En els anys següents va adquirir una reputació com una destacada cantant de coloratura amb un rang vocal important, i era, a la vegada, una excel·lent actriu. Va cantar a Berlín, entre 1938 i 1940, i després a Hannover, Hamburg, Leipzig, Frankfurt, i també a París, Londres i diverses ciutats italianes.
Creà els papers de Maria Padilla, de l'obra de Gaetano Donizetti, a Milà, al 1841, i el d'Ernani, de Giuseppe Verdi, a Venècia, al 1844. Verdi li va escriure una cavatina a Giovanna d’Arco. i també va crear per a ella un paper important, el d'Odabella, a la seva òpera Attila, el 1846.
El 1848 es casà amb el príncep Friedrich de Liechtenstein i deixà el teatre.

## Referències

* 1 2 3 4 «Löwe, Sophie Johanna» (en alemany). Österreichisches Biographisches Lexikon und biographische, 2003. [Consulta: 29 gener 2025].
* 1 2 3 4 Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). 31. Madrid: Espasa-Calpe, 1991, p. 391. ISBN 978-84-239-4531-3.
# Josep Vidal i Campaneria

Josep Vidal i Campaneria (Terrassa, 27 de juny de 1829 - Sabadell, 19 de març de 1893) va ser un polític català, alcalde de Sabadell durant la Primera República.
Va néixer a Terrassa, en una modesta família d'artesans i, de molt jove, anar a viure a Sabadell, per treballar-hi de pouaire. El 1868 formà part de la Junta Revolucionària que el 30 de setembre ocupà l'Ajuntament, acompanyat de Feliu Crespí i Cirera i de Joan Sallarès i Gorina, entre d'altres.
El gener de 1870 va ser elegit alcalde de Sabadell, càrrec que exercí fins al 1872. Durant el seu mandat, va destacar sobretot per la defensa del pla urbanístic dissenyat per l'arquitecte Francesc Daniel Molina el 1868 i per mediar en el conflicte entre l'Ajuntament i els Escolapis per la construcció de l'edifici escolar de la plaça de Sant Roc.
Hi ha un tram de l'anomenada Gran Via de Sabadell que duu el seu nom des del 1914.

## Referències

* 1 2 3 «Nomenclàtor». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 26 febrer 2014].

## Enllaços externs

* El carrer de Vidal en el nomenclàtor de Sabadell.
# Rogers Locomotive and Machine Works

Rogers Locomotive and Machine Works fou un fabricant de locomotores de vapor del segle XIX que tenia la seva fàbrica a Paterson|Paterson, al comtat de Passaic (Nova Jersey), als Estats Units d'Amèrica. Fabricaren més de sis mil locomotores de vapor per a ferrocarrils de tot el món. Durant el segle XIX la majoria dels ferrocarrils als Estats Units comptaven almenys amb una locomotora construïda per Rogers. El producte més famós de l'empresa era la locomotora anomenada La General, que es va començar a fabricar a partir del desembre de 1855, que va ser una de les principals de l'esdeveniment denominat la Great Locomotive Chase durant la Guerra Civil Americana. Per la seva popularitat Rogers va ser la segona empresa fabricant de locomotores més reeixida dels Estats Units del segle XIX després de Baldwin Locomotive Works, en un grup que incloïa gairebé cent empreses fabricants.
La companyia va ser fundada per Thomas Rogers l'any 1832, en societat amb Morris Ketchum i Jasper Grosvenor; la companyia s'anomenava Rogers, Ketchum and Grosvenor i aviat fabricà ressorts, eixos i altres peces petites per a l'ús del ferrocarril. Rogers es va mantenir com a president fins que va morir el 1856 i el seu fill, Jacob S. Rogers, el substituí i va reorganitzar la companyia, anomenant-la Rogers Locomotive and Machine Works. El jove Rogers va dirigir la companyia fins al seu retir el 1893. Robert S. Hughes va assumir llavors la presidència i va reorganitzar la companyia, la Rogers Locomotive Company, la qual va dirigir fins a la seva mort el 1900.

## Referències

* ↑ Moshein i Rothfus
* ↑ Moshein i Rothfus, p 14.
* ↑ White, p 457.
* ↑ Moshein i Rothfus, p. 16

## Bibliografia

* Moshein, Peter and Rothfus, Robert R. «Rogers locomotives: A brief history and construction list». Railroad History. Railway and Locomotive Historical Society, 167, Autumn 1992, pàg. 13–147.
* White, John H., Jr. (1968). A history of the American locomotive; its development: 1830-1880. Nova York, NY: Dover Publications. ISBN 0-486-23818-0.

## Enllaços externs

* Historia de Paterson—The Rogers Locomotive & Machine Works Arxivat 2004-10-12 a Wayback Machine.
* Especificacions per al prototip de La General Arxivat 2004-12-22 a Wayback Machine.
# Ajuntament de Torregrossa

Ajuntament de Torregrossa és un monument del municipi de Torregrossa (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta quadrada amb planta baixa i dos pisos. Resta cobert per teulada a doble vessant a la part central i terrassa plana amb balustrada ornamental a les façanes anterior i posterior. El concepte de l'edifici es basa en una simetria compositiva i una l'austeritat ornamental, només alterada per les balconades de forja i per la pedra natural a la planta baixaper al sòcol, les cantonades i el remat i perfils de les tres portades. L'únic element menys auster són les formes ondulants i sinuoses les motllures de la porta principal. Aquestes motllures s'apropen estilísticament als motius decoratius modernistes, àmpliament difosos en aquella època i que en el cas de Torregrossa queden reflectits de manera senzilla en aquesta portada.
La resta de paraments murals són arrebossats.
Aquest edifici és a la zona de l'eixample de la població i presenta similituds formals, compositives i ornamentals amb altres edificacions properes, com cal Campmajó, la casa de Teresa Ampurdanès i Cal Salvia.
El conjunt és molt ben proporcionat.

## Història

Projectat l'any 1905 com a escoles públiques. A la façana hi ha l'escut de la vila, datat el 1909.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ajuntament de Torregrossa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Distribució (biologia)

En biologia, la distribució d'una espècie és l'àrea geogràfica dins la qual es pot trobar aquesta espècie. Dins d'aquesta àrea, la dispersió és la variació de la densitat local.
El terme «distribució» se sol puntualitzar:
* De vegades es fa una distinció entre la «distribució natiua» d'una espècie i els llocs on ha estat introduïda per l'agent humà (de manera deliberada o accidental), així com allà on ha estat reintroduïda després d'una extinció local.
* Per espècies que es troben en diferents regions durant diferents èpoques de l'any, se solen fer servir termes com «distribució estival» i «distribució hivernal».
* Quan es parla sobre la mobilitat dels animals se sol emprar el terme «distribució natural».
* De vegades es fan servir qualificadors temporals o geogràfics, tals com «distribució britànic» o distribució prèvia al 1950».
Existeixen com a mínim cinc tipus de models de distribució:
* Aleatori/disseminat (ubicació aleatòria)
* En clústers/agrupat (la majoria estan ubicats en una àrea)
* Lineal (les ubicacions conformen una línia)
* Radial (les ubicacions fan una forma de x)
* Regular/ordenada

## Vegeu també

* Dispersió biològica
# Josephine Barstow

Josephine Barstow DBE (Sheffield, 27 de setembre de 1940) és una soprano anglesa amb destacats dots d'actriu. Molt apreciada especialment a Anglaterra, on ha desenvolupat la part central de la seva trajectòria.
Es va educar a la Universitat de Birmingham; i debutà com a Mimi, a La Bohème, el 1964. Va estudiar en el London Opera Centre, cantant la Violetta de La Traviata amb la Sadler's Wells Opera Company. El 1969 va debutar en el Covent Garden, amb l'obra Peter Grimes.
Altres rols han estat Alice Ford, de Falstaff, Santuzza a Cavalleria rusticana, i Leonore Fidelio en dues òperes de Sir Michael Tippett: The Knot Garden (Denise) i The Ice Break (Gayle). Al Festival de Glyndebourne va interpretar Lady Macbeth, Elettra i Leonore.
Amb la English National Opera va interpretar Violetta, Emilia Marty (El cas Makropoulos), Natasha (Guerra i Pau), Salome, Aïda, Arabella, Lady Macbeth of Mtsensk i Der Rosenkavalier a més de Gloriana, Marie, Kostelnicka en l'última etapa de la seva carrera.
També ha cantat al Metropolitan Opera, Wiener Staatsoper, Festival de Salzburg, Múnic, Tòquio, Chicago, San Francisco, Flandes, Madrid, Lisboa, Hamburg, Oviedo, Miami i altres cases d'òpera.
El 1995 va ser nomenada Dama de l'Imperi Britànic.

## Discografia
### CD

* Albert Herring (Steuart Bedford), 1996.
* Un ballo in maschera (Herbert von Karajan), 1989, DG.
* Gloriana (Charles Mackerras), 1993, Decca.
* The Knot Garden (Colin Davis), 1974, Philips.
* Street Scene (John Mauceri), 1991, Decca.
* Kiss Me Kate (Porter) - John McGlinn.
* Wozzeck (Berg) - Paul Daniel.
* Jenůfa (Janáček) - Charles Mackerras.
* Opera Finales (Salome, Médée, The Makropulos Affair, Turandot) (John Mauceri), 1990, Decca.

### DVD

* Un ballo in maschera (Sir Georg Solti), 2005.
* Gloriana (Paul Daniel), 2000.
* Idomeneo (John Pritchard), 1974.
* Macbeth (John Pritchard), 1972.
* Owen Wingrave (Kent Nagano), 2001.

## Referències

* ↑ «27 de setembre de 1940» (en castellà). Mundo classico, 27-09-2013. [Consulta: 28 juliol 2020].
* ↑ «Josephine Barstow» (en anglès). Opera Arias. [Consulta: 28 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Rols and discography Arxivat 2009-07-23 a Wayback Machine. (anglès)
* Una conversa amb Josephine Barstow, de Bruce Duffie (octubre de 1981)