OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# María Luisa San José

María Luisa San José Seivane (Madrid, 22 de gener de 1946) és una actriu espanyola.

## Cinema

El seu primer treball va ser en la secció de revelat d'un laboratori cinematogràfic, Madrid Film. D'aquí salta a la publicitat i després a la interpretació, debutant al cinema el 1964 amb Hagan juego, señoras, de Marcel Ophüls.
Aconsegueix especial notorietat durant la dècada dels setanta, arribant a ser una de les actrius més assídues en les comèdies sense pretensions de l'època, conegudes popularment com a españoladas. En el seu haver consten títols com Las señoritas de mala compañía (1973), Mi mujer es muy decente, dentro de lo que cabe (1975), La mujer es cosa de hombres (1975), Cuando Conchita se escapa no hay tocata (1976) o Más fina que las gallinas (1976).
En la seva etapa de maduresa, ha treballat amb directors com Eloy de la Iglesia (El diputado, 1978), Antonio Giménez Rico (Soldadito español, 1988) o Carlos Saura (Pajarico, 1997).

## Teatre

En teatre ha desenvolupat també una carrera notable, intervenint, entre d'altres, en els muntatges d' Adiós, señorita Ruth (1972) d'Emlyn Williams, Así que pasen cinco años, (1978), de Federico García Lorca, Yo me bajo en la próxima, ¿y usted? (1982), Tirante el Blanco (1987), Con la mosca en la oreja (1988), amb Analía Gadé i Vicente Parra., Edipo en Colono (1992), La discreta enamorada (1994), de Lope de Vega, dirigida per Miguel Narros, Ricardo III (1998) de William Shakespeare, La mujer que se parecía a Marilyn (2007), d'Eduardo Galán, amb Isabel Aboy, i Un enredo casi familiar (2011), amb Jaime Blanch.

## Televisió

També ha estat freqüenti la seva presència en televisió, des de la sèrie Animales racionales (1972-1973), amb Antonio Casal, El pícaro (1974), amb Fernando Fernán Gómez, Diálogos de un matrimonio (1982), amb Jesús Puente i Cuentos imposibles (1984), de Jaime de Armiñán, i també les telenovel·les Nada es para siempre (2000) en Antena 3 i Géminis, venganza de amor (2002) en TVE o les comèdies Habitación 503 (1993), Los negocios de mamá (1997), amb Rocío Dúrcal i El inquilino (2004), amb Jorge Sanz.

## Referències

* ↑ María Luisa San José: «No me gustó ser la mujer más deseada», La Razón, 13 de novembre de 2011
* ↑ María Luisa San José: "Fui una mujer muy deseada", Libertad Digital, 12 de juliol de 2014
* ↑ MARIA LUISA : "No conozco a ningún actor que piense en jubilarse", El Periódico de Extremadura, 11 de març de 2011

## Enllaços externs

* María Luisa San José a YouTube
# Michel Host

Michel Host (Veurne, 30 de setembre de 1937 - 13è districte de París, 6 de juny de 2021) va ser un columnista literari, traductor i escriptor francès. Va rebre el Premi Goncourt de l'any 1986 per la seva novel·la "Valet de nuit".

## Biografia

Michel Host va néixer el 1942 en una petita ciutat del Flandes francès. Va fer els estudis primaris com a internat en una escola catòlica. Als 19 anys va marxar a París, on va fer estudis superiors d'espanyol a La Sorbona.
Va exercir com a professor d'espanyol en diversos instituts i de literatura del Segle d'Or espanyol al CNED (Centre National d'Enseignement à Distance).
El 1983 va editar la seva primera novel·la, "L'Ombre, le Fleuve, l'Eté".
Va ser cronista literari a la "Revue des deux Mondes" i cofundador de la revista "L'Art du bref".
Com a traductor d'espanyol va traduir entre d'altres, vàries obres de Luis de Góngora (Sonetos, Fábula de Polifemo y Galatea).

### Obres destacades

* 1983: L'Ombre, le Fleuve, l'Eté
* 1986: Valet de nuit
* 1989: Les Cercles d'or
* 1990: La Maison Traum
* 1996: Les attentions de l'enfance
* 1997: Roxane
* 2003: Heureux mortels
* 2007: Le petit chat de neige
* 2008: L'amazone boréale
* 2010: Mémoires du serpent
* 2012: Petit vocabulaire de survie. Contre les agélastes & la timidité de la pensée et du dire, dictionnaire
* 2015: La Ville aux hommes, Poèmes
* Entre el 2000 i el 2017: Carnet d'un fou, una col·lecció en format digital

### Premis

* 1984: Premi Robert Walser per L'Ombre, le Fleuve, l'Eté,
* 1986: Premi Goncourt per Valet de nuit
* 1996: Premi del llibre de Picardie per Les attentions de l'enfance
* 2003: Gran Premi de novel·la de la S.G.D.L, per Heureux mortels.

## Referències

* 1 2 «Biographie de Michel Host». [Consulta: 30 agost 2020].
* ↑ Bénit, André «Michel Host» (en anglès). Passages et ancrages en France. Dictionnaire des écrivains migrants de langue française (1981-2011).
* ↑ «Encres Vagabondes». [Consulta: 30 agost 2020].
* ↑ «Lancement-de-la-collection-La | Les Editions de Londres». [Consulta: 30 agost 2020].
* ↑ Jean-Paul 2. «Celui qui tomba amoureux de sa première maîtresse d'école : entretien avec Michel Host, vagabond presque imaginaire au Mexique | lelitteraire.com» (en francès). [Consulta: 30 agost 2020].
# Milo Yiannopoulos

Milo Yiannopoulos (18 d'octubre de 1984) és un periodista, escriptor, orador i editor del mitjà Breitbart News. Si bé va néixer a Grècia, està establert al Regne Unit des de petit.
Controvertida figura dels mitjans, Yiannopoulos va saltar a la fama l'any 2014, quan va criticar moviments com la tercera ona del feminisme, l'islam o la correcció política, entre d'altres, sent fins i tot expulsat permanentment de la xarxa social Twitter pels seus comentaris emesos. Yiannopoulos és reconegut com un representant de la denominada «dreta alternativa» angloparlant, i es declara com un seguidor del president Donald Trump i del liberalisme llibertari.

## Referències

* ↑ Yiannopoulos, Milo «Jack Hunter: Anatomy Of A Cuckening» (en anglès). Breitbart News, 06-05-2016.
* ↑ Casca, Joaquín «Así es Milo Yiannopoulos, el gay defensor de Donald Trump». Shangay Express, 21-07-2016. Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine.
# Miquel Bosch Flexas

Miquel Bosch Flexas (Palma, 1940) és un mariner i militar mallorquí. Capità de la Marina Mercant des de 1968, ha comandat, entre d'altres, els vaixells Torres de Quarte i Juanita de Chacártegui. El 1970 ingressà a la reserva naval activa de l'Armada espanyola amb el grau d'alferes de nau, i va estar embarcat a la corbeta Diana, al petrolier Teide, al calador CR-1, a la patrullera V-21 com a comandant, i al pescamines Ulla en qualitat de segon comandant.
El 1981 fou segon comandant de la Base Naval de Sóller. Destinat posteriorment a Santurtzi (1986) com a ajudant de Marina, tornà a Sóller com a cap de la base, i com a capità de corbeta el 1988. El 1992 ascendí a capità de fragata. El febrer de 2005 passà a la reserva.
Ha estat condecorat successivament amb la Placa, Encomienda i Creu de San Hermenegildo; Placa i Creu al Mèrit Naval; Creu al Mèrit Aeronàutic; així com amb diverses distincions civils com les creus de bronze i plata de la Creu Roja, per la tasca desenvolupada com a patró del vaixell de salvament de la Creu Roja Virgen de Lluc. Des de gener de 2006 és president del Comitè Local de Sóller i ha rebut el Premi Ramon Llull.

## Referències

* 1 2 «Miquel Bosch Flexas (Santa Catalina, Palma, 24 de febrer de 1940)». [Consulta: 24 maig 2015].
# VISTA (telescopi)

VISTA (sigles en anglès de Visible and Infrared Survey Telescope for Astronomy; en català, Telescopi astronòmic de rastreig d'espectre visible i infraroig) és un telescopi reflector d'ampli camp amb un mirall de 4,1 m de diàmetre, situat a l'Observatori Paranal, a Xile. El telescopi està controlat per l'Observatori Europeu Austral i va ser inaugurat el desembre de 2009. VISTA és un telescopi de rastreig que treballa en longituds d'ona infraroja i és el més gran del món dedicat a rastrejar el cel en longituds d'ona de l'infraroig proper. Aquest telescopi té un sol instrument, l'anomenat VIRCAM, una càmera infraroja. Es tracta d'una càmera que conté 16 detectors especials sensibles a la llum infraroja, amb una capacitat total combinada de 67 milions de píxels, amb un pes de 3 Tn.
Es troba en desenvolupament un instrument de segona generació (4MOST, un espectrògraf multiobjecte alimentat per 2000 fibres). Els plans per a la seva instal·lació són per al voltant del 2020. L'observació de la llum en longituds d'ona més llargues de les visibles a l'ull humà permeten VISTA estudiar objectes que són gairebé impossibles de veure amb la llum visible, ja sigui per les seves baixes temperatures, perquè es troben enfosquits per núvols de pols o perquè la seva llum s'ha desplaçat cap a longituds d'ones més vermelles a causa de l'expansió de l'espai durant el llarg trajecte que ha recorregut la llum des del començament de l'Univers.
El projecte va ser iniciat el 1999 pel Consorci VISTA format per 18 universitats del Regne Unit que va obtenir finançament d'un fons d'infraestructura del govern del Regne Unit i de fons del Consell d'Investigacions de Física de Partícules i Astronomia britànic. El projecte està valorat en 46 milions d'euros. Després de considerar diversos llocs a Xile, el consorci va triar l'Observatori Paranal de l'Observatori Europeu Austral (ESO), és a dir, un pic secundari a 1.500 m del Very Large Telescope (VLT). El consorci va triar a l'UK Astronomy Technology Centre com a responsable tècnic per al disseny i construcció del telescopi. L'any 2002 el Regne Unit es va unir a l'ESO, i VISTA es va convertir en el component en espècies de la quota d'inscripció del Regne Unit. El consorci va completar la construcció i posada en marxa del telescopi, i el Science and Technology Facilities Council, en nom del Regne Unit, va lliurar el telescopi a ESO, per a benefici dels astrònoms de tots els seus països membres.

## Referències

* 1 2 «The ESO Survey Telescopes». ESO. [Consulta: 3 agost 2011].
* 1 2 «VISTA: Pioneering New Survey Telescope Starts Work». ESO, 11-12-2009 [Consulta: 3 agost 2011].
* ↑ «Big Red Eye is Ready: VISTA Camera Shipped to Paranal». ESO, 17-01-2007 [Consulta: 3 agost 2011].
* ↑ «Survey telescope nears completion». Royal Observatory Edinburgh, 17-04-2008 [Consulta: 3 agost 2011].
* ↑ «United Kingdom to Join ESO on July 1, 2002: ESO and PPARC Councils Endorse Terms of Accession». ESO, 05-12-2001 [Consulta: 3 agost 2011].

## Enllaços externs

* Pàgina web de VISTA
* VISTA Arxivat 2011-01-09 a Wayback Machine. al UK Astronomy Technology Centre
# Assassinat dels monjos de Tibhirine

L'Assassinat dels monjos de Tibhirine és un esdeveniment iniciat la nit del 26-27 març, de 1996, en que set monjos del monestir de Notre-Dame de l'Atles de Tibhirine a Algèria, pertanyents a l'Orde Cistercenc de l'Estricta Observança (coneguts com a trapencs) van ser segrestats durant la Guerra Civil Algeriana. Van ser retinguts durant dos mesos, i van ser trobats morts a finals de maig de 1996. Les circumstàncies del seu segrest i la seva mort segueixen sent controvertits; el Grup Islàmic Armat (GIA) es va atribuir la responsabilitat de tot, però el 2009, el general retirat François Buchwalter va informar que els monjos havien estat morts accidentalment per l'exèrcit algerià.

## Cinema

Aquests fets van ser portats al cinema amb la pel·lícula francesa Des hommes et des dieux (D'homes i de déus), dirigida l'any 2010 per Xavier Beauvois. Aquest film recull la convivència de vuit monjos de l'orde cistercenc de la Trapa amb uns veïns musulmans que pateixen la pobresa en un règim polític decadent, fins que un grup extremista islàmic irromp al monestir, segresta els monjos i en decapita set: els germans Crhistian de Chergé, Paul Dochier, Cristophe Lebreton, Michel Fleury, Christian Lemarchand, Célestin Ringeard i Paul Favre-Miville. Encara que la pel·lícula no recrea l'assassinat final, recull les vivències de solidaritat i servei a la població i el rebuig a la protecció de l'exèrcit algerià per no separar-se dels civils en perill.
Aquesta producció va guanyar, entre altres reconeixements, el Premi del Jurat Ecumènic del Festival de Cannes del 2010, i va representar França en els Oscars de 2011 com a millor pel·lícula en llengua estrangera. A França va superar els tres milions d'espectadors. La crítica va destacar que es tracta d'una obra espiritual, social i religiosa que va posar en evidència el respecte entre el cristianisme i l'islam, i en contra de la intolerància. Aquests valors han estat posats en relleu pel P. Ventura Puigdomènech, que ha succeït aquells religiosos en aquella regió algeriana i anima les Fraternitats Foucaldianes de l'Àfrica del Nord.

## Referències

* ↑ «Algerian army accused in massacre of French monks». France 24, 07-07-2009.
* 1 2 «18è aniversari de l'assassinat dels monjos de Tibhirine». Gencat, 21-05-2014 [Consulta: 17 febrer 2017].

## Vegeu també

* Des dieux et des hommes (De déus i homes), una pel·lícula francesa de 2010 sobre aquests esdeveniments.
# Batlia d'Inca

La Batlia d'Inca fou una demarcació territorial sota l'autoritat del Batle d'Inca, creada al segle xiii, el seu territori d'actuació agrupava els actuals municipis d'Inca, Mancor, Selva, Campanet, Búger i Sa Pobla i els límits coincidien amb el Juz' d'Inkan musulmà, demarcació administrativa o judicial amb funcions no aclarides per la historiografia. Les resolucíons judicials del Batle d'Inca eren recurribles davant el Batle de Mallorca.
És probable que la creació de les batlies foranes es produís durant el senyoriu mallorquí de Pere de Portugal (1232-1244) en un primer intent d'estructurar el territori i articular l'obtenció de rendes de la porció reial de Mallorca. A finals del regnat del Conqueridor la seva jurísdicció s'amplià a Ginyent, parròquia del terme de Pollença que es correspon a l'actual Alcúdia, segurament per administrar la porció d'aquest terme que no estava baix la jusrísdicció de l'Orde del Temple.
Amb l'ordenació de les viles per part de Jaume II l'any 1300, la seva jurisdicció es limità a l'actual terme d'Inca, i es varen crear la de Selva, amb Mancor, i la de sa Pobla, amb Búger i Campanet.
Fins a l'any 1315, en què el Rei Sanç I segregà els municipis forans, del municipi únic de Mallorca, les delimitacions territorials de les batlies no es correspongueren amb les delimitacions dels termes municipals o universitats.

## Batles d'Inca segle xiii

* Sanxo Sadoa 1236
* Pere Ferrandis <1242-1244
* Bernat Porter ~1244
* Guillem Perera <1247
* Bernat Porter ~1250
* Borràs Sabassa 1268-1276, de 1273 a 1276 també ho era de Ginyent (Alcúdia).
* Reial Rotland 1278-1279, també ho era de Ginyent (Alcúdia).
* Esteve Desbrull ~1281
* Martí Peris de Montoro ~1283
* Arnau Peris 1284-~1285
* Joan Soaris <1289
* Ramon Desbrull ~1289
* Peregrí Pullina 1295-?

## Bibliografia

* Benasser, Cateura «Las cuentas de la colonización feudal (Mallorca, 1231-1245)» (PDF) (en castellà). España Medieval, vol. 20, 1997, pàg. 57-141. ISSN: 0214-3038 [Consulta: 4 juliol 2014].
* Pere Joan Llabrés Martorell i Ramon Rosselló i Vaquer, Inca en la Història (1229-1349)
* Ramón Rosselló i Vaquer, Historia de Selva, pàg. 73
* Ramon Rosselló Vaquer, Noticiari de sa Pobla, pàg. 9
# Ford B

El Ford B va ser un vehicle fabricat per la Ford Motor Company en l'any 1932, en els Estats Units.

## Història

Es va començar a produir en l'any 1932 i es finalitzà amb la seua producció en l'any 1934, model que va ser reemplaçat pel Ford 48 en l'any 1935.
El Model B era un automòbil de quatre cilindres amb una versió millorada del motor utilitzat en el model Ford A, però la fabrica Ford va començar a produir en paral·lel un cotxe molt similar amb el nou motor Ford V-8. El Ford amb motor V-8 es comercialitzà com el model 18, encara que comunament se li deia el Ford V-8, a excepció del motor era pràcticament igual al Ford B.

## El model 18

Va ser el primer cotxe de baix preu, comercialitzat massivament, va ser una fita important en la història automotriu estatunidenca. El motor V-8 tenia 48 Hp, quan va eixir al mercat, després va ser millorat en el carburador i l'encés. Aquesta elecció del motor va ser més popular que el de quatre cilindres. En ambdós models es troba el tanc de combustible en la part inferior del darrere del cotxe, com és típic en els cotxes moderns, en lloc de la coberta com en el model A i Model T, Ford va incloure una bomba de combustible accionada pel motor, en lloc de dependre de l'alimentació per gravetat.

## Model de col·lecció

En l'actualitat del segle xxi, el model B (1932) és un cotxe de col·lecció, hi ha persones que paguen milers de dòlars per a restaurar-los a l'estil original. La fibra de vidre ha ajudat molt a restablir-los, un automòbil d'aquest model en bones condicions pot costar 60.000 (dòlars) o més.
* Ford B (1934)
* Ford B Cabriolet
* Ford B estàndard Tudor sedan
* Ford B coupe
* Ford B clàssic

## Referències

* David L. Lewis (2005). 100 Years of Ford. Publications International. pp. 81–89. ISBN 0-7853-7988-6.
# Caldera de llagosta

La caldera de llagosta, més coneguda com a caldereta de llagosta, és "la més emblemàtica de les calderes", que són "el plat menorquí més conegut internacionalment". Consta de llagosta menorquina viva, lleugerament enrossida en un sofregit i ofegada per a obtenir una mena de suquet al que s'afegeixen llesques molt fines de pa. Aquest plat només es menja a la primavera i l'estiu, ja que les llagostes locals; més vermelles, petites i saboroses; estan protegides i només es poden capturar les llagostes majors de 19cm i de març a agost. En origen aquestes llagostes abundaven i es podien agafar amb facilitat a les cales a prop de la terra, es tractava, com les variants amb llagostins o escamarlans, d'un plat humil i de subsistència. La posterior valorització d'aquest animal com a aliment, i la consegüent captura massiva per part d'altres països -els menorquins pesquen en la pròpia barca per al consum diari- estiguin actualment en perill d'extinció i que es venguin a preu de producte de luxe. Hi ha també calderes de peix, sovint de roca o de carn ferma (rap, mero, etc.) i variat. A l'Empordà se'n fa una variant anomenada escudella de llagosta.

## Origen

Aquesta manera simple de preparar el peix i el marisc, sense tomàquet, ja es feia a la Grècia Antiga, que va exportar, juntament amb l'oli d'oliva, la idea per a tota la mediterrània. A Menorca però, arribà probablement a través dels fenicis. Amb el contacte amb Amèrica, la majoria de pobles de l'oest de la Mediterrània van afegir el tomàquet als sofregits, i a través del sofregit va entrar en aquest plat. Una altra derivació del plat original, que també existeix a tota la mediterrània, és la sopa de peix feta amb sofregit de tomàquet, que al continent es menja amb pasta o arròs, a Menorca amb pa, a Sicília amb sèmola, etc.
Fins fa poc, aquest plat menorquí, que era tan simple com l'oliaigu, el feien els pescadors a les barques. La caldera és un plat que pren el nom del recipient on es cuinava.
Al continent, la sarsuela de peix s'assembla molt a la caldera i segurament té el mateix origen, però les calderes balears no solen tenir tanta varietat de peix i marisc barrejat, que fa de la sarsuela un plat de festa. A Itàlia existeix un plat molt similar al suquet i la caldera que es diu cacciucco.

## Referències

* ↑ ÀMBIT, Revista trimestral del Departament de Cultura i Educació del Consell Insular de Menorca Número 53 Gener-març 2019 DL: ME 524-2007
* 1 2 Xim Fuster i Manel Gómez: Menorca: gastronomía y cocina, pàg.20. Ed. Triangle Postals, Sant Lluís, 2005. ISBN 84-8478-187-9
* 1 2 Menorca: una volta per l'illa pàg. 155. Ed. Triangle Postals. ISBN 84-8478-214-X
* ↑ Dalícies: a taula amb Salvador Dalí, pàg. 94, Jaume Fàbrega, Cossetània Edicions, 2004, ISBN 978-84-9791-001-9

## Bibliografia

* FUSTER, Xim i GÓMEZ, Manel. Menorca: gastronomía y cocina. Ed. Triangle Postals, Sant Lluís, 2005. ISBN 84-8478-187-9

## Enllaços externs

* Recepta Arxivat 2018-01-09 a Wayback Machine.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Mnemea

Mneme (del grec Μνήμη Mnéme), segons la mitologia grega, és una de les tres muses antigues. Era la musa de la memòria.

## Referències

* ↑ Diccionario de mitología clásica (C. Falcón, E. Fernández-Galiano y R. López Melero), Alianza editorial
# Cine París

El Cine París va ser una sala d'exhibició cinematogràfica situada a l'Avinguda del Portal de l'Àngel, 11-13 de Barcelona, construïda al solar de la Casa Peguera.

## Història

Va ser inaugurat el 21 de juny del 1928 amb la pel·lícula Beethoven (la novela de un genio), protagonitzada per Fritz Kortner.
El 1988 va patir un incendi que gairebé el va fer desaparèixer; no obstant això, va ser reformat i va reobrir com a cine multisala.
El 18 de febrer del 2007 s'hi van fer les darreres projeccions, amb les pel·lícules Volver de Pedro Almodóvar i La vida abismal de Ventura Pons. Tot i que la sala tenia una bona afluència (entre 50.000 i 80.000 espectadors a l'any), el seu propietari, el Grup Balañà, va decidir vendre l'immoble al Grup Inditex, que el va enderrocar per a construir-hi una botiga de roba de la cadena Zara.

## Referències

* ↑ La Vanguardia, 20-06-1928, p. 13.
* 1 2 «El cinema París de Barcelona tanca les portes després de 80 anys d'història». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 18-02-2007. [Consulta: 14 setembre 2023].
* ↑ «Recordant el cinema París, la sala del Portal de l’Àngel de Barcelona». llegir.cat, 27-12-2020. [Consulta: 14 setembre 2023].

## Bibliografia

* Montsó Cabús, Joan. Els cinemes de Barcelona, 1995, p. 221-222. ISBN 9788482560632.

## Enllaços externs

* «CINE PARIS. Portal de l'Àngel (1928-2007)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 14-03-2011.
# Ramel, S.A.

Ramel S.A. va ser una empresa familiar catalana amb seu a Barcelona fundada el 1963 que realitzava serveis de neteja industrial i alimentària, logística, manteniment i facility services, entre d'altres. Va ser fundada per l'empresari santanderí Manuel Martínez Fernández. El 1996 era la segona empresa de neteja d'Espanya, darrere d'Eulen, amb unes vendes de 10.560 milions de pessetes i un benefici de 310 milions, i comptava amb filials com Jardineria e Interiorismo, Infricase (instal·lacions d'aire condicionat), Ramwork ETT (treball temporal) i Compañia Auxiliar de Realizaciones (serveis generals).
El 2005 Acciona va comprar la totalitat del capital social de l'empresa per 95 milions d'euros quan tenia una facturació de 111 milions d'euros, una plantilla de 7.800 empleats i sense que existís deute financer operatiu. El grup de la família Entrecanales es va imposar a altres dues ofertes competidores, una d'elles de l'empresa catalana COMSA que comptava amb el suport d'una de les famílies propietàries de Ramel. En el moment de la seva venda tenia una cartera diversificada i recurrent de clients privats i el 55% de les vendes procedien de l'activitat dels serveis de neteja. L'activitat es produïa principalment a Catalunya, on tenia un 38% del total de les vendes, i també era present a Portugal.

## Referències

* ↑ Fernandez Magariño, Javier «Acciona encarga a La Caixa la venta del área de servicios a empresas». Cinco Días.
* ↑ «Acciona Facility Services (Denominación antigua)». eInforma [Consulta: 8 octubre 2016].
* ↑ Baratech, Feliciano «Periscopio empresarial. Limpiezas Ramel». La Vanguardia, 06-10-1997, p. 55 [Consulta: 8 octubre 2016].
* ↑ Ugalde, Ruth; Saborit, Sergi «Acciona compra Ramel y desafía a sus competidoras en la gestión de inmuebles». Expansión, 19-07-2005.
* ↑ «Autorizada a comprar la empresa de servicios Ramel». Labolsa.com, 05-09-2005. Arxivat de l'original el 8-10-2016 [Consulta: 8 octubre 2016].

## Enllaços externs

* web Ramel any 2004 a la Wayback Machine (arxivat a 2004-desembre-4).
* Informe de defensa de la competencia Arxivat 2017-02-11 a Wayback Machine. del Ministeri d'Economia i Hisenda davant l'adquisició de Ramel, S.A per Acciona
* Publicitat Ramel a La Vanguardia any 1999