OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ràdio Miramar de Badalona

Ràdio Miramar de Badalona EAJ-39, va ser una emissora de ràdio que nasqué a partir de l'esforç del badaloní Joan Vidal i Prat (1893-1975).

## Història

Inicià les seves emissions de forma regular el 13 de novembre de 1933, després de fer durant aquell any diverses emissions en proves, amb el nom d'EAJ 39 Radio Badalona, i el cognom de «l'emissora de la Costa».
Els primers locutors foren Anna Barbosa i el seu germà, Jaume Barbosa.
El 1936, durant la Guerra Civil, l'emissora va ser requisada, i passà a denominar-se Radio CNT-FAI. Per les lluites partidistes amb el PSUC, finalment va ser desmuntada i portada a Barcelona.
Després de la Guerra Civil i diverses peripècies, va tornar a emetre aquell mateix any. Dins la programació es va posar en marxa el disc dedicat, la gent de Badalona pagava cinc pessetes perquè es radiés el disc escollit. Eren els locutors d'aquesta etapa en Joaquim Compte, la Maria Escrihuela i l'Antonio Martínez.
En aquests anys passa la propietat a una empresa i es trasllada l'emissora a la Torre Mena, al barri de Sant Antoni de Llefià i es fan uns estudis a la plaça Catalunya de Barcelona canviant l'indicatiu a Radio Miramar EAJ-39.
Finalment, l'any 1961 un nou canvi d'accionariat, fruit d'una reclamació judicial, torna a portar Joan Vidal a la direcció de l'emissora fins que es va jubilar l'any 1970. El 1975, a causa d'una nova legislació, es torna a fer la inscripció de l'emissora, aquest cop amb el nom de Radio Miramar de Barcelona EAJ-39, i s'instal·la una antena més potent a uns terrenys del barri de les Guixeres.
La programació va ser eminentment musical; en destacaven programes dirigits als nouvinguts d'aquells anys: Andalucía en Cataluña i Radioscope, de Salvador Escamilla, en català. També va destacar el programa d'informació Badalona al dia sobre notícies locals, dirigit per Estanis Alcover.

## Referències

* ↑ Salillas, José Manuel «Els inicis de la ràdio local a Catalunya». Annals del Periodisme Català, 1993, p.39-40.

## Bibliografia

* Anton, Maria-Lluïsa; Juliana, Enric. 50 anys de ràdio a Badalona: l'emissora de la Costa, la ràdio que se'n va anar. Badalona: Museu de Badalona, 1984. 171 p. ISBN 84-281-0550-2.
# Actúa

Actúa és un partit polític espanyol.

## Història

Registrat com a partit polític a l'agost de 2017 a partir de la plataforma del mateix nom, es va nodrir de membres d'Esquerra Oberta descontents amb el rumb d'Esquerra Unida i de membres de la plataforma «Convivencia Cívica». Impulsat per Gaspar Llamazares i Baltasar Garzón, el manifest de la plataforma va ser signat, entre d'altres, per José Antonio Martín Pallín, Federico Mayor Zaragoza, Cristina Almeida, Lina Gálvez, Teresa Aranguren, Carlos Berzosa, Luis García Montero, Almudena Grandes, i Antonio Gutiérrez. No obstant això, després de la inscripció com a partit, alguns signants sorpresos pel desenvolupament, com Antonio Gutiérrez o Martín Pallín, se'n van desentendre.
El partit es va adherir el 2018 a European Spring, el protopartit transnacional impulsat pel moviment DiEM25, liderat al seu torn per Ianis Varufakis. El desembre de 2018 va celebrar la seva primera conferència política, en la qual es va manifestar la «intenció ferma de presentar-se a les pròximes eleccions europees, autonòmiques i municipals» (de l'any 2019). Pel que fa a les eleccions municipals de 2019 a Madrid, Actúa va manifestar la seva voluntat de participar en la candidatura de Més Madrid.

## Posicions

D'acord amb Antonio Elorza, la iniciativa, situada dins el marc dels diferents moviments sorgits a Europa de la descomposició de la socialdemocràcia i dels successors del comunisme democràtic, va presentar el 2017 entre les seves prioritats la lluita contra la desigualtat, el desplaçament del PP, l'ecologia i mesures anticorrupció.

## Referències

* ↑ «Baltasar Garzón y Llamazares registran a Actúa como partido político». El Boletín, 08-08-2017 [Consulta: 18 desembre 2018].
* 1 2 Precedo, José «La plataforma cívica de Llamazares y Baltasar Garzón se registra como partido en el Ministerio del Interior». eldiario.es, 10-08-2017 [Consulta: 18 desembre 2018].
* 1 2 Elorza, Antonio «Actúa». El País, 12-11-2017 [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ Precedo, José «Martín Pallín y Antonio Gutiérrez se desvinculan del nuevo partido de Baltasar Garzón y Llamazares». eldiario.es, 11-08-2017 [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «El nuevo partido de Garzón y Llamazares se presentará a las elecciones de 2019». La Razón, 15-12-2018 [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «Actúa concurrirá a las elecciones europeas, autonómicas y municipales de 2019». Público, 17-12-2018 [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «El partido Actúa se integrará en la plataforma Más Madrid de Carmena». Madridiario, 15-12-2018 [Consulta: 20 desembre 2018].
# Alfonso de Rojas y Pascual de Bonanza

Alfonso de Rojas y Pascual de Bonanza (Alacant, 18 d'agost de 1871 - 3 d'agost de 1942) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Va ser un dels més importants propietaris de l'horta d'Alacant. Milità inicialment en el Partit Conservador, amb el qual fou alcalde d'Alacant de 1903 a 1905. Però, influït per José Canalejas y Méndez, el 1909 es passà al Partit Liberal, del qual el 1911 en fou nomenat cap a la província d'Alacant. Des de 1912 exercí com a governador civil d'Orense, Lleó i Càceres. A la mort de Canalejas es va unir a la fracció del comte de Romanones, i desenvolupà una important xarxa clientelar arreu de la província que li va permetre ser elegit diputat pel districte d'Alacant a les eleccions generals espanyoles de 1916, 1918, 1919, 1920 i 1923.
El 1920 fou nomenat Director General de Presons, i durant aquest temps va promoure la construcció de la presó d'Alacant. Durant la Dictadura de Primo de Rivera es va retirar a la seva finca d'Algorfa. El 1930 va intentar reconstituir el Partit Liberal a Alacant i l'Aliança Monàrquica d'Alacant el 1931. El 1934 ingressà al Partit Republicà Radical, però en fou expulsat el gener de 1936 per haver acceptat el nomenament de president de la diputació provincial d'Alacant.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Sapsaam Dim

Sapsaam Dim (xinès tradicional: 13点, pinyin: Shísān diǎn, literalment 'Tretze punts', en anglés: Miss 13 dots), és una sèrie de còmics de Hong Kong realitzada per l'artista Lee Wai Chun, que narra les aventures d’una adolescent rica i interessada en la moda. Sapsaam Dim ha sigut un dels còmics més venuts a Hong Kong i el sud-est asiàtic. Entre les influències hi trobem la sèrie Richie Rich.
El nom de la sèrie, Zai-se-ti, literalment traduït com "13 punts", és un terme de l'argot xangaiés usat per a referir-se a dones joves frívoles. El personatge principal és la filla d'un banquer milionari, el Mr. Cash, i d'una mare indulgent, Mrs. Lovelly. Igual que Richie Rich, la sèrie es va centrar en les seues aventures luxoses i poc realistes. La moda occidental va ser un dels focus principals de la sèrie; s'estima que als primers 28 números es presentaven més de 1.700 peces de roba diferents, i els lectors portaven còpies del còmic a sastres per fer-ne vestits d'imitació. Miss 13 Dots va ser concebuda i rebuda com una icona feminista en un període de canvi per a les dones a Hong Kong; Lee va dir que "pot fer el que li agrada, prendre les seues pròpies decisions, tindre les seues pròpies idees". En els anys seixanta i per més de tres anys, Sapsaam Dim va vendre més de 50.000 exemplars al mes. La serialització va finalitzar en la dècada dels huitanta, però posteriorment se n'han publicat de noves.

## Referències

* 1 2 «Fifty Years of Popularity of Theresa Lee Wai-chun and Her Comic, 13-Dot Cartoon: Changing Identities of Women in Hong Kong». Women’s Manga in Asia and Beyond p. 253-270, Gener 2019. [Consulta: 24 maig 2021].
* 1 2 Wong, Wendy Siuyi. «Fifty Years of Popularity of Theresa Lee Wai-chun and Her Comic, 13-Dot Cartoon: Changing Identities of Women in Hong Kong». A: Women's Manga in Asia and Beyond. Springer International Publishing, 2019, p. 253–270. DOI 10.1007/978-3-319-97229-9_16. ISBN 9783319972282.
* 1 2 Lam, Connie. A Conversation with Theresa Lee, the Creator of Miss 13 Dots. Springer International Publishing, 2019, p. 271–283. DOI 10.1007/978-3-319-97229-9_17. ISBN 9783319972282.
* ↑ «Lee Wai-chun» (en anglès). lambiek.net. [Consulta: 2 novembre 2019].
* ↑ Wong, Wendy Siuyi; Cuklanz, Lisa International Journal of Comic Art, 2, 2, Fall 2000, pàg. 33–53.
* ↑ Lent, John A.. Asian Comics. Jackson: University Press of Mississippi. ISBN 9781626740853. OCLC 881592441.
* ↑ Ogi, Fusami; Suter, Rebecca; Nagaike, Kazumi; Lent, John A. Women’s Manga in Asia and Beyond: Uniting Different Cultures and Identities. Springer, 2019-03-14, p. 260. ISBN 978-3-319-97229-9.
* ↑ «香港少女漫畫始祖李惠珍病逝《13點》成當年時裝潮流指標». 蘋果日報 Apple Daily. [Consulta: 24 maig 2021].
# Elena Massot i Puey

Elena Massot i Puey (Barcelona, 1974) és una empresària catalana, activa al sector de la promoció immobiliària.
És membre fundadora de la Fundació d'Empresaris de Catalunya (FemCat) i des de gener de 2019 hi va succeir Pau Relat a la presidència. És consellera delegada del Grup Vertix, el segon grup immobiliari català creat per son pare Felip Massot (°1945).
Es llicencià en administració i direcció d'empreses (ADE) per l'Institut Químic de Sarrià i estudià dret a la Universitat Oberta de Catalunya. Com que ja havia començat des del 1996 a treballar a l'empresa familiar, li esqueia difícil compaginar una formació presencial amb la feina i va continuar a la Universitat Oberta de Catalunya. Per a la federació empresarial Femcat veu un paper important en estimular la reforma de l'administració per fer-ne un «motor d'eficiència del país», millorar la formació dels joves i contribuir a fer un país innovador, obert al món i amb més cohesió social.
El 15 de febrer com a vicepresidenta de l'Associació de Promotors de Catalunya proposà la idea que les promocions d'habitatge a Barcelona tinguessin la possibilitat de discriminar en portes d'entrada diferents les veïnes de l'immoble segons el seu nivell de renda. A més donà suport a la supressió de la obligatorietat de destinar el 30% a l'habitatge públic protegit en totes les promocions immobiliàries.

## Referències

* 1 2 Pagán, Eva G. «Elena Massot, presidenta de FEMCAT: “Cal fomentar les vocacions tecnològiques en les noies”». El Punt Avui, 19-05-2019 [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Roca, Ramon «Elena Massot: ‘És trist que cada quatre anys es canviïn les normes per fer habitatge’». L'Econòmic, 13-10-2019 [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ «Biografia del Sr. Felip Massot, empresari i promotor immobiliari, propietari, fundador i president de Vértix, segon grup immobiliari català». Sopars de Girona, 29-05-2018. [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ «Elena Massot». Entrevistes Alumni. Universitat Oberta de Catalunya, 15-03-2019. [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Massot, Elena «Participar en la reducción del abandono escolar: un análisis desde el mundo empresarial» (en castellà). Educaweb, 03-07-2019 [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Salvador, Ros «La primera dama de FemCat» (en castellà). La Vanguardia, 17-03-2019 [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Grau, Xavier; Font i Manté, Àlex «Elena Massot, proposada com a nova presidenta de FemCat». Diari ARA, 19-12-2018 [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ Congostrina, Alfonso L. «Los promotores de vivienda en Cataluña proponen edificios con dos puertas para no mezclar pisos de mercado libre con los protegidos» (en castellà). El País, 15-02-2025. [Consulta: 17 febrer 2025].
# Esciürògnats

Els esciürògnats (Sciurognathi) són un grup de rosegadors, a moltes classificacions considerat com a subordre, al qual pertanyen, entre d'altres, els esquirols, els castors, els ratolins, les rates, els hàmsters i els geòmids. El grup contrasta amb els histricògnats, el grup de rosegadors al qual pertanyen animals com els conills porquins i porcs espins del Vell Món.
Als esciürògnats tenen el múscul del maxil·lar fixat a una part de la mandíbula en línia amb la resta del maxil·lar inferior, mentre que els histricògnats el tenen tenen una mica més endins. Al revés dels histricògnats, els esciürògnats es consideren un grup parafilètic. Per exemple, basant-se en el maxil·lar inferior, els ctenodactílids pertanyen als esciürògnats, tot i que és probable que estiguin més relacionats amb els histricògnats.
# Agustín Díaz Yanes

Agustín Díaz Yanes (Madrid, 9 de setembre de 1950) és un director de cinema, guionista i novel·lista espanyol. Ha estat guardonat en els premis Goya.

## Biografia

Fill de torero, va estudiar història i es va llicenciar per la Universitat Complutense de Madrid en els anys 1970. Va treballar fent classes i traduint de l'anglès. També va exercir com a crític literari i, en aquesta època, es va interessar pel cinema. Va ser llavors que va escriure els seus primers guions, que posteriorment van ser portats al cinema.
La seva reputació com a guionista i les amistats que va conrear li van permetre rodar la pel·lícula Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto el 1995, que li va valer dos premis Goya: al millor guió original i al millor director novell. El 1995 va rebre un Premi_Ondas com a millor director de cinema. Després de l'èxit de la seva primera pel·lícula va preparar el guió de Madrid Sur, un film de ciència-ficció que no va poder rodar per falta de finançament.
El 2001 va ajuntar Penélope Cruz i Victoria Abril en la seva pel·lícula Sin noticias de Dios, que va ser nominada a onze Goyas. Cinc anys més tard va començar a rodar Alatriste, una cinta basada en la sèrie de novel·les Las aventuras del capitán Alatriste d'Arturo Pérez-Reverte, que va comptar amb un repartiment encapçalat per Viggo Mortensen. Aquesta pel·lícula també va ser nominada a nombrosos Goyas.
El seu últim film fins avui és Sólo quiero caminar, estrenat el novembre de 2008, que li va valer una nova nominació al Goya com a millor director. És el president de l'associació d'Autors Literaris de Mitjans Audiovisuals (ALMA). El 2012 va publicar la seva primera novel·la, Simpatía por el diablo, en la qual hi ha referències al seu amic, l'escriptor Javier Marías i, particularment, a la novel·la Los enamoramientos. Aquest llibre, homenatge als Rolling Stones i la seva cançó "Sympathy for the Devil".

## Premis

* 1996: X Premis Goya al millor director novell i millor guió original per Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Psprt |
| 1988 | Baton Rouge | Guionista |
| 1990 | A solas contigo | Guionista |
| 1990 | Demasiado corazón | Guionista |
| 1994 | Belmonte | Guionista |
| 1995 | Nadie hablará de nosotras cuando hayamos muerto | Director i guionista |
| 1997 | Al límite | Guionista |
| 2001 | Sin noticias de Dios | Director i guionista |
| 2006 | Alatriste | Director i guionista |
| 2008 | Sólo quiero caminar | Director i guionista |
| 2016 | Oro | Director i guionista |

## Obres literàries

* Simpatía por el diablo, Espasa, Madrid, 2012

## Referències

* 1 2 Rocío García.
* ↑ «Los Ondas de 1995 apuestan por la creatividad en los programas de radio y televisión». El País [Barcelona], 03-11-1995.
# Kricogonia lyside

Kricogonia lyside és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels pièrids (Pieridae). Les seves larves s'alimenten de les fulles d'arbres dels gèneres Porleria i Guaiacum. S'han registrat notoris esdeveniments de moviments massius o migracions a Mèxic i el sud dels Estats Units. A les illes del Carib i el nord d'Amèrica del Sud la seva única planta hostatjadora és Guaiacum officinale.

## Referències

* ↑ Bénard, Robert; Bonnaterre, Pierre Joseph; Guérin-Méneville, F.-É; Latreille, P. A.. Tableau encyclopédique et méthodique des trois règnes de la nature. Insectes. París: Chez Panckoucke, 1797. DOI 10.5962/bhl.title.7834.
* ↑ Scott, James A. The butterflies of North America : a natural history and field guide. Stanford, Calif.: Stanford University Press, 1997. ISBN 0-8047-2013-4.
* ↑ Catalogue of the hostplants of the neotropical butterflies = Catálogo de las plantas huésped de las mariposas neotropicales. 1st ed. Zaragoza [Spain]: Sociedad Entomológica Aragonesa, 2008. ISBN 978-84-935872-2-2.
# Vajont

Vajont (italià) o Vaiont (friülès) és un municipi a la província de Pordenone (Itàlia). L'any 2007 tenia 1646 habitants. Fou fundat el 1971 per a acollir la població evacuada de Erto e Casso arran del desastre del Vajontt (1963). És el municipi més petit del Friül. Limita amb els municipis de Maniago i de Montereale Valcellina.
Com que el parlar local és el de Nert e Cjas, el municipi no s'ha fet constar a la llista de territoris oficialment friülans, tot i ser incontrovertiblement retoromànici situat al centre del país, amb què l'única llengua oficialment reconeguda hi és l'italià.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| des del 2004 | Felice Manarin | Forza Italia |
# Can Ros

«Can Ros» té aquests significats:
* Can Ros (Aiguaviva)
* Can Ros (Cabrera d'Anoia)
* Can Ros Estrada (Sant Andreu de la Barca)
* Can Ros (Garrigoles)
* Can Ros (Lliçà d'Amunt)
* Can Ros de Mayol (Barcelona)
* Can Ros (Subirats)
* Can Ros (Sant Andreu de Llavaneres)
* Can Ros (Sant Aniol de Finestres), masia
* Can Ros de Terradelles
* Can Ros del Pla, masia de Bordils
* Estació de Can Ros (Sant Vicenç dels Horts)
# Pere Pintor

Pere Pintor (Xàtiva, València, aprox. 1423 — Roma, 4 de setembre de 1503) fou un prestigiós metge valencià.
D'origen judeoconvers, estudià arts i medicina a la Universitat de Lleida. Començà a practicar la medicina al voltant de 1444 a València, on aconseguí un gran prestigi, arribant a convertir-se en examinador de metges i professor de cirurgia. Poc després de 1485, Pintor abandonà València i s'establí a Roma, acompanyant a Roderic de Borja, tal com ho feu Gaspar Torrella, convertint-se en el seu metge. El 1499 és el metge personal del papa Alexandre VI, al qual li dedicà el De praeservatione curationeque pestilentiae. Durant una gran pesta, tots dos van morir a Roma l'estiu del 1503. Pintor morí el 4 de setembre de 1503, només dues setmanes després del pontífex, i va ser enterrat a l'església de Sant'Onofrio, sota una làpida que la seva muller va ordenar col·locar, de cognom Sabata.
Pintor va escriure en la seva obra sobre epidemiologia, especialment, sobre el brot de tifus que afectà Roma el 1493, intentant cercar en l'astrologia l'origen i les causes de la malaltia, tal com era habitual en aquell moment. Creia que la conjunció astral esdevinguda entre 1483 i 1500 podia haver influït en l'aparició del brot.
Pintor mantingué un greu conflicte professional amb el també metge Gaspar Torrella, reflectit en la seva obra, en el si de la cort romana d'Alexandre VI, relacionat, especialment, amb els mètodes de tractament de la malaltia de la sífilis.

## Obres

* Aggregator sententiarum doctorum omnium de preservatione et curatione pestilentiae (1499), sobre l'epidèmia del tifus que va assolar Roma en 1493, interpretant-la en termes astrològics.
* De morbo foedo et occulto his temporibus affligente (1500), una de les principals fonts i descripcions de la malaltia de la sífilis.

## Referències

* 1 2 «Pere Pintor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 Arrizabalaga, Jon. «Els metges valencians d'Alexandre VI i Cèsar durant l'aparició del "mal frances" a Europa, i els primers tractats sobre la malaltia». A: Cèsar Borja, cinc-cents anys després (1507-2007)ː Tres estudis i una antologia. València: Tres i Quatre S.L.; Institut Internacional d'Estudis Borgians, 2009, p. 99-130. ISBN 978-84-7502-820-0.
* 1 2 3 «Pintor, Pere (1420-1503)». Biblioteca Municipal Ajuntament de Xàtiva. [Consulta: 29 agost 2016].
* 1 2 Vilallonga, Mariàngela. «Pere Pintor, Biografia». Universitat de Girona. Arxivat de l'original el 13 de setembre 2016. [Consulta: 29 agost 2016].
# Jaume Sagarra

Jaume Sagarra (Santa Coloma de Queralt -?; fl. 1475-1494) va ser secretari d'Alexandre VI.
L’historiador Joan Segura el va documentar a Roma el 1475, exercint de «familiar i comensal del vicecanceller cardenal Orsini». Molt possiblement es tracta d’un error de Segura, atès que en aquelles dates el vicecanceller era Roderic de Borja, futur Alexandre VI. Jaume va esdevenir-ne el secretari; en aquesta condició, va enviar el text Canonizatio Magini Martyris in Hispania montibus Bufagraniae pro Christo passi, custodiat a l’Arxiu Vaticà, al Santuari de Sant Magí de la Brufaganya.
El 1493 i 1494 es documenta un Jaume Segarra exercint tasques militars en la defensa de Monreale, i també en el castell de Ronciglione i Tivoli contra les tropes de Carles VIII de França. No hi ha indicis concloents per saber si es tracta d’una coincidència onomàstica o es tracta de la mateixa persona.

## Referències

* ↑ Segura, Joan. Historia de la villa de Santa Coloma de Queralt (en castellà). Barcelona: Impremta Vicente Magriñà, 1879, p. 179.
* ↑ Flórez, Enrique. España sagrada, v. XXV (en castellà). Madrid: Impremta de José Rodríguez, 1754, p. 173.
* ↑ Pons Alós, Vicente «Valencianos en la curia de Alejandro VI». Specula, n.2, 11-2021, pàg. 207.
* ↑ «Sant Magí i el secretari del papa Alexandre». Maria Toldrà, 19-08-2015. [Consulta: 9 febrer 2022].
# Joan de Margarit i de Vilanova

Joan de Margarit i de Vilanova (1601, La Bisbal d'Empordà? – Palamós, octubre de 1645).
Amb només nou anys firma capítols matrimonials Anna Pons d’Almar a La Bisbal d’Empordà. En les dècades de 1620 i 1630 és documentat com a testimoni en múltiples gestions patrimonials de la família Margarit.
Políticament, va mantenir una actitud hostil a la Corona Hispànica, tant abans com durant la Guerra dels Segadors, que tingué com a líder revolucionari el seu tiet, Josep de Margarit i de Biure.
El 16 de juny de 1637 assisteix a la reunió de l’estament militar convocada a Barcelona per debatre sobre la contrafacció del Princeps Namque, convocat per Felip III d’Aragó per portar homes a la batalla de Leucata.
Tres anys més tard, és un dels pocs membres de l’estament militar que assisteix a la reunió convocada l’11 d’octubre de 1640 per debatre sobre la defensa del Principat. Les institucions catalanes li encomanen la defensa del castell de Palamós, càrrec que desenvoluparà fins a la seva mort. El mateix octubre de 1640, acull un terç de Josep Sacosta. El 1643 alerta les institucions catalanes de les intencions de les tropes castellanes de conquerir Cadaqués.. El juny de 1645, després de la victòria catalana a Roses, es troba fent noves tasques de fortificació, sobretot per la defensa de Palamós, on morirà els darrers dies d’octubre.
Va ser enterrat a la capella de Sant Miquel del monestir de Sant Sebastià de La Bisbal d'Empordà.

## Referències

* ↑ Güell, Manel. Els Margarit de Castell d’Empordà. Família, noblesa i patrimoni a l’època moderna. Lleida: Fundació Noguera, 2011, p. 221. ISBN 978-84-9975-059-0.
* ↑ Güell, 2011, p. 222.
* ↑ Sivillà, Magí. Historia general del Principado de Cataluña, condados de Rossellón y Cerdaña. Barcelona: Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2019, p. 337. ISBN 978-84-393-9980-3.
* ↑ Sivillà, 2019, p. 651.
* ↑ Sivillà, 2019, p. 739.
* ↑ Sivillà, 2019, p. 809.
* ↑ Güell, 2011, p. 223.
# Creu de la Creueta (Sant Martí de Tous)

La Creu de la Creueta és una obra de Sant Martí de Tous (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu llatina de ferro fos, amb la imatge de Crist crucificat, de considerables dimensions respecte la creu, en una de les cares. Aquesta creu s'inserta en un bloc irregular de pedra, actualment cobert per vegetació.

## Història

Creu contemporània que ve a substituir la creu original que desaparegué durant la Guerra Civil. No es conserva cap document fotogràfic d'aquesta creu original. La creu actual està ubicada en el mateix indret de la primitiva creu desapareguda.

## Referències

* 1 2 «Creu de la Creueta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 octubre 2017].