OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Federació de Futbol de la Samoa Americana

La Federació de Futbol de la Samoa Americana, també coneguda per les sigles FFAS (en anglès: Football Federation American Samoa) és l'òrgan de govern del futbol al territori no incorporat dels Estats Units, la Samoa Nord-americana. La FFAS va ser fundada l'any 1984 i, l'any 1998, va afiliar-se a la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC) i a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA).
Anteriorment s'havia conegut amb les sigles ASFA (en anglès: American Samoa Football Association), però el novembre de 2007 es va celebrar un congrés extraordinari per refundar la federació amb el nom actual després que la FIFA, dos anys abans, hagués creat una comissió normalitzadora un cop dissolta l'ASFA per irregularitats en la seva gestió.
La FFAS és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories, incloses les de futbol femení, futbol sala, futbol platja i l'equip nacional absolut o Selecció de futbol de Samoa Nord-americana (en anglès: American Samoa national futbol team).
La principal competició de lliga és la FFAS Senior League. Va ser creada el 1976 i la disputen deu equips. El guanyador accedeix al grup de classificació per a la Lliga de campions de l'OFC.
El 2010, es va crear la FFAS President's Cup, que és la competició anual per eliminatòria directa entre els principals clubs de la Samoa Nord-americana.

## Referències

* ↑ «American Samoa» (en anglès). Web Oficial FIFA. Arxivat de l'original el 3 de setembre 2019. [Consulta: 3 setembre 2019].
* ↑ «Football Federation American Samoa» (en anglès). Web Oficial FFAS. [Consulta: 3 setembre 2019].
* 1 2 «Footbal Federation American Samoa» (en anglès). Web Oficial OFC. [Consulta: 3 setembre 2019].
* ↑ «American Samoa» (en anglès). National Football Teams. [Consulta: 3 setembre 2019].
* ↑ «FFAS Senior League Football Grounds in American Samoa» (en anglès). Football Ground Map. [Consulta: 3 setembre 2019].
* ↑ Vitolio, Brian. «2018 FFAS Men's National League» (en anglès). Web FFAS, 10-12-2018. [Consulta: 3 setembre 2019].
* ↑ Schöggl, Hans. «American Samoa - List of Shield and Cup Winners» (en anglès). rsssf, 06-06-2019. [Consulta: 3 setembre 2019].
# Caminant junts (pel·lícula)

Caminant junts o Camí a la llibertat (títol original en alemany, Der Pfad, lit. ‘El camí’) és un llargmetratge germanoespanyol de Tobias Wiemann, que es va estrenar als cinemes alemanys el 17 de febrer de 2022. S'ha doblat i subtitulat al català.
El rodatge va acabar el 5 de novembre de 2020 al Rin del Nord-Westfàlia. L'estrena va ser distribuïda per Warner Bros. Pictures Germany.

## Sinopsi

En Rolf Kirsch té dotze anys i és extremadament alegre tenint en compte els esdeveniments mundials d'aquell moment: som l'any 1940 i la Segona Guerra Mundial està en ple apogeu. Pots desconnectar del que passa gràcies a la seva novel·la preferida Der 35. Mai oder Konrad reitet in die Südsee d'Erich Kästner i el seu fidel terrier Adi. Però la fugida també és molt real: amb el seu pare Ludwig -un periodista crític que està a la llista negra nazi- escapen cap a París i Marsella fins a arribar als Pirineus. La travessa és l'última via per arribar als EUA, on la mare ja els està esperant. Tots tres marxen de Banyuls de la Marenda amb la Núria, la filla de dotze anys d'una parella de contrabandistes.

## Referències

* ↑ «Programació de TV3», 15-02-2025. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Camí a la llibertat». FilminCAT.
* ↑ «The Path». Goita què fan, ara!. [Consulta: 29 febrer 2024].
* ↑ Jochen Müller: „Der Pfad“ abgedreht.
* ↑ Drehschluss bei „Der Pfad“.
* ↑ «Der Film "DER PFAD" in Freiburg», 24-02-2022. Arxivat de l'original el 2022-02-24. [Consulta: 29 febrer 2024].
# Iram Haq

Iram Haq (Oslo, 1 de gener de 1976) és una actriu, guionista i directora de cinema noruega, coneguda pels seus llargmetratges Jeg er din (2013) i El viatge de Nisha (2017).

## Trajectòria

La família d'Iram Haq és d'origen pakistanès. Ella va estudiar direcció d'art i cinematografia a l'Escola de Comunicació Westerdals d'Oslo.
Haq va treballar com a actriu en teatre, cinema i televisió. Després de debutar com a directora amb el curtmetratge Little Miss Eyeflap, que es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance el 2010, va escriure i protagonitzar el curtmetratge Old Faithfull, que va ser seleccionat per a la 61a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.
El llargmetratge Jeg er din es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 2013. La pel·lícula explica la història d'una jove mare pakistanesa que viu a Noruega i ha estat lloada per la seva naturalitat. Va ser seleccionada en primera instància com a representant noruega als Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa.
El 2017 va presentar El viatge de Nisha, una pel·lícula dramàtica coproduïda per Noruega, Suècia i Alemanya. La directora va declarar en una entrevista que la cinta era autobiogràfica i que havia volgut portar a la pantalla el traumàtic segrest a què la va sotmetre la seva família quan tenia 14 anys amb el propòsit que no oblidés les seves arrels culturals.

## Referències

* ↑ Ramón Rey. «Iram Haq… a examen». Blog Cine Maldito. [Consulta: 30 agost 2018].
* ↑ Landal, Daria. «Iram Haq – Turning ‘Dirty Laundry’ into an Oscar-entry Film». FilmDoo. Arxivat de l'original el 22 d'abril de 2016. [Consulta: 28 agosto 2018].
* ↑ Cadenas, Kerensa. «TIFF Women Directors: Meet Iram Haq». Indiewire. Arxivat de l'original el 18 de març de 2016. [Consulta: 28 agosto 2018].
* ↑ «Archive: Little Miss Eyeflap». Sundance Institute. Arxivat de l'original el 15 de juny de 2015. [Consulta: 28 agosto 2018].
* ↑ «Iram Haq». Festival Scope. Arxivat de l'original el 15 de juny de 2015. [Consulta: 28 agosto 2018].
* ↑ Yamato, Jen. «ICM Partners Signs Iram Haq, Helmer Of Norway’s Oscar Submission ‘I Am Yours'». Deadline.
* ↑ Simon, Alissa. «Film Review: I Am Yours». Variety.
* ↑ Dickey, Josh. «Norway Oscar Entry ‘I Am Yours' Doesn’t Shy From Our Selfish Nature». The Wrap. Arxivat de l'original el 2018-08-29. [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ Dore, Shalini. «‘I Am Yours' Submitted by Norway for Oscar». Variety.
* ↑ Wiseman, Andreas. «I Am Yours gets Norway Oscar nod». Screen Daily.
* ↑ «Director Iram Haq: ‘I have to tell a story so we can build bridges'». The National, 16-09-2017.
* ↑ «El viaje de Nisha (Iram Haq)». Blog Cine Maldito. [Consulta: 30 agost 2018].
* ↑ Jhunjhunwla, Uditha. «Rohfilm to co-produce Iram Haq's What Will People Say».
* ↑ «"Fue difícil vivir en medio de estas dos culturas"». Diario de Sevilla, 17-08-2018.
# Eudynamys

Eudynamys és un gènere d'ocells de la família dels cucúlids (Cuculidae).

## Taxonomia

El gènere Eudynamys va ser introduït el 1827 pels naturalistes anglesos Nicholas Vigors i Thomas Horsfield. El nom combina el grec antic «eu» que significa “bell” amb «dunamis» que significa “poder” o “força”. El 1840, George Robert Gray va designar el cucut koel de Nova Guinea (Eudynamys orientalis) com l'espècie tipus.
Un estudi de Sorenson i Payne (2005) de la genètica molecular va trobar que el parent més proper d'Eudynamys és el cucut capnegre (Microdynamis parva) i més enllà el cucut cuaample (Pachycoccyx audeberti). Van trobar que el cucut koel del Pacífic (Urodynamis taitensis) de Nova Zelanda i el Pacífic, que abans s'havia col·locat a Eudynamys com a E. taitensis estava més allunyat, juntament amb altres membres de la tribu Cuculini, inclòs el cucut de coroneta blanca. Tanmateix, no totes les evidències de les relacions són tant sòlides i es necessita més investigació.
La majoria de les principals autoritats taxonòmiques estan d'acord en atribuir 3 espècies a aquest gènere:
* cucut koel de Nova Guinea (Eudynamys orientalis).
* cucut koel asiàtic (Eudynamys scolopaceus).
* Eudynamys melanorhynchus.
Tanmateix, BirdLife International no considera E. melanorhynchus espècie de ple dret.

## Referències

* ↑ Vigors, N. A.; Horsfield, Thomas «IX. A Description of the Australian Birds in the Collection of the Linnean Society; with an Attempt at arranging them according to their natural Affinities.» (en anglès). Transactions of the Linnean Society of London, 15, 1, 2-1827, pàg. 170–331. DOI: 10.1111/j.1095-8339.1826.tb00115.x.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 152. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Gray, George Robert. A list of the genera of birds : with their synonyma an indication of the typical species of each genus. Londres: R. and J.E. Taylor, 1840, p. 57.
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.3. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 36 [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Payne, Robert B.; Sorenson, Michael D.; Klitz, Karen; Megahan, John. The cuckoos. Nova York: Oxford University Press, 2005, p. 90, 93. ISBN 978-0-19-850213-5.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Turacos, bustards, cuckoos, mesites, sandgrouse – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «ITIS - Report: Eudynamys». [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «2023 Citation & Downloadable Checklist» (en anglès). Clements Checklist. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Winkler, David W.; Billerman, Shawn M.; Lovette, Irby J. «Cuckoos (Cuculidae), version 1.0» (en anglès). Birds of the World, 2020. DOI: 10.2173/bow.cuculi1.01species_shared.bow.project_name. ISSN: 2771-3105.
* ↑ «Handbook of the Birds of the World and BirdLife International v8.1» (en anglès). HBW and BirdLife International, 2024. [Consulta: 6 febrer 2025].
# Concetto spaziale

Concetto spaziale (en català: concepte espacial) és el nom que rep una sèrie d'obres fetes per Lucio Fontana.
La sèrie d'obres concetto spaziale (1950-1968) és el punt més àlgid del desenvolupament sobre la teoria de l'Espacialisme en un esforç d'oblidar l'expressionisme mètric, com ho fa saber en el seu Manifesto Bianco de 1946, en el que volia l'abolició de l'espai irreal en la pintura substituint-lo per l'espai real. Aquesta sèrie d'obres va ser presentada a la IXa edició de la Triennale di Milano en 1951.
La tècnica que fa servir són xicotets talls, anomenats buchi, en uns llenços quasi monocromàtics. El fet de fer aquestos talls és una rebel·lió, ja que pretén expandir els límits a les quatre dimensions.

## Referències

* ↑ Institut Valencià d'Art Modern; Rocío. Robles Tardóo. 50 obras maesstras de la Colección del IVAM : 1950-2000. València: Institut Valencià d'Art Modern, 2019. ISBN 978-84-482-6416-1. OCLC 1241664690.
* ↑ Fontana, Lucio. Lucio Fontana : Musée d'art moderne de la ville de Paris : rétrospective., 2014. ISBN 978-2-7596-0236-0.
* ↑ «Fondazione Lucio Fontana - I Buchi». [Consulta: 24 novembre 2021].
# Can Figueres dels Barrancs

Can Figueres dels Barrancs és un mas situat al municipi de Sant Quintí de Mediona, a la comarca catalana de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ «Can Figueres dels Barrancs». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Sant Quintí de Mediona Alt Penedès» (en català) p. 889. Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya Sant Quintí de Mediona Alt Penedès. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Olívia Santana

Olívia Santana (Salvador, 25 de març de 1967) Maria Olívia Santana és una política, educadora i activista del moviment de dones negres brasilera.

## Biografia

Militant històrica per la causa negra, i secretària municipal d'Educació de Salvador, Maria Olívia Santana -“A negona da cidade”- actua com a regidora i és membre del Fòrum de Dones Negres, i del Consell de Promoció de la Igualtat Ètnica. És filla d'una empleada domèstica i d'un fuster, de família pobra a Ondina, amb una infantesa amb moltes privacions. La seua mare va tenir vuit fills, dels quals només sobrevisqueren tres: ella i dos més.
Començà a treballar com a netejadora, als 14 anys, en una escola, per a ajudar a la família. Al 1987, aprova l'examen d'ingrés en la Universitat Federal de Bahia i estudia pedagogia. Ja graduada, entra en el moviment estudiantil.

## Altres activitats

* Dirigent Nacional del Partit Comunista del Brasil
* Integrant del Consell Nacional de Promoció de la Igualtat Ètnica
* Integrant del Fòrum de Dones Negres
* Presidenta de la Comissió d'Educació, Cultura, Esport i Recreació de la Cambra Municipal de Salvador
* Exsecretària d'Educació i Cultura de Salvador

## Accions durant el mandat de regidora

Accions durant el mandat de regidora
* Dia Municipal de la Intolerància Religiosa (més tard esdevingué llei nacional)
* Medalla Zumbi de Palmares
* Llei Municipal del Llibre i de la Cultura de la Lectura

## Algunes publicacions

* 28 de gener 2001, Jornal A Tarde. “A cidade, o voto e o “menino maluquinho”. Anàlisi sobre l'actual situació de Salvador, on els paupèrrims estan a la vora d'un precipici.
* 24 de novembre 2010. Salve Zumbi e João Cândido, o mestre sala dos mares.
* 16 de novembre 2010. Lobato, negros e mayaras.
* 4 d'agost 2010. Igualdade Racial. Estatut da Igualdade: lamentar ou seguir em frente? El president Lula sancionà la Llei 12.288/2010, que institueix l'Estatut d'Igualtat Ètnica.
* 18 de maig 2010. Cultura. A Cidade e a cultura.
* 25 de gener 2010. Sobrou para a Macumba?.

## Referències

* ↑ «OLÍVIA SANTANA, Vereadora (PCdoB)» (en portugués), 2006. Arxivat de l'original el 28 de desembre de 2010. [Consulta: 27 juliol 2011].
* ↑ Pinto, Tania Regina. «Olívia Santana, a 1ª baiana negra eleita deputada estadual» (en portuguès brasiler), 08-10-2018. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ A Tarde, Vítor Rocha. «Olivia Santana» (en portugués), 01-10-2008. Arxivat de l'original el 2008-10-09. [Consulta: 27 juliol 2011].
* ↑ «Sobrou para a Macumba?» (en portugués), 25-01-2010. Arxivat de l'original el 29 de novembre de 2010. [Consulta: 27 juliol 2011].

## Vegeu també

* Feminisme
* Història de la dona
# Família Dragffy

La família Drágffy de Bélteki (en hongarès: bélteki Drágffy) és una família aristocràtica hongaresa, provinent de Marmàcia (Maramures en romanès) on els seus avantpassats eren uns poderosos boiars.
Dragoș de Moldàvia (segle XIV), noble d'origen maramuresà, és considerat el primer príncep de Moldàvia (1351-1353), i fundador del principat. Va ser enviat per Lluís I d'Hongria per establir una línia de defensa contra l'Horda d'Or, un poderós imperi mogol que amenaçava les fronteres orientals del Regne d'Hongria. Aquesta expedició va marcar l'inici de la història de Moldàvia com a entitat política diferenciada.
Dragoș de Moldàvia és pare de Drágos Gyulafalvi ( Dragos de Giulești ), voivode, i de Sas de Moldàvia ( Bélteki Szász ), príncep de Moldàvia (1354–1358).
Es coneixen cinc fills del príncep Bélteki Szász: Balk Bélteki (Bâlc de Moldàvia), Drág Bélteki, János Bélteki "Oláh", István Bélteki ( Szczepan Węgrzyn Ryboticzky en polonès, Stefan Polonul en romanès) i una filla de la qual va ser capità Dragam, Bodony, el marit del casting. Tots portaven el cognom Bélteki en honor al seu pare.
Bélteki Szász va fundar el poble de Dragomér a Máramaros ( Dragomirești en romanès).
Bâlc de Moldàvia només va regnar un any, atès que un voivoda de Maramureș, Bogdan I el Fundador ( Bogdan Întemeitorul ) el va deposar.
El 1365, rei d'Hongria va demanar a Bâlc de Moldàvia i als seus cosins Dragomir i Ștefan Drag (o Dragoș), que recuperessin les terres que Bogdan I havia deixat, i que reprengués la funció de cnéz de Maramureș.
Bâlc i Drag van governar Maramureș fins al 1395, quan Bâlc va morir després de ser elevat al títol de comte de Szatmár (al voltant de l'actual Satu Mare ) i comte de Szekler .
Drag (Dragoș) és, per tant, l'avantpassat de la família hongaresa Drágffy.
A partir del segle XIV, només els catòlics podien formar part de la noblesa. Així és com la major part de l'aristocràcia romanesa es va convertir al catolicisme i va ser magiaritzada.

## Personalitats

* Bertalan Drágffy (hu) (1447-1501), voïvode de Transylvanie, chevalier de la Cour du roi Matthias. Père du suivant.
* János Drágffy (hu) (†1526), főispán, juge suprême du Royaume de Hongrie, Grand échanson, décédé à la bataille de Mohács (1526).
* Gáspár Drágffy (hu) (1506-1545), főispán de Közép-Szolnok.
* Anna Drágffy (fl 1522-1527), épouse de Kristóf Frangepán (†1527), ban de Croatie.
* Julianna Drágffy (fl 1498-1500), épouse de András Báthori de Ecsed, Maître de la cavalerie (Lovászmester), főispán de Szabolcs et Szatmár.

## Bibliografia

* Iván Nagy : Magyarország családai, Pest 1857-1868
* Família Drágfi de Béltek
* Pál Joódy – Cercetarea calitații de nobil in comitatul Maramureș. Anii 1749-1769, Editura societei culturale Pro Maramures "Dragoș Vodă", Cluj-Napoca, 2003
* Joan cavaler de Puscariu - Date istorice privitoare la familiile nobile romăne. Editura societei culturale Pro Maramures "Dragoș Vodă", Cluj-Napoca, 2003
* Prof. Alexandru Filipascu de Dolha si Petrova – Istoria Maramureșului, Editura "Gutinul", Nagybánya, 1997
* Wyrostek, Ludwik - Rod Dragow-Sasow amb Wegrzech i Rusi Halickiej. RTH t. XI/1931–1932

## Enllaços externs

* Genealogia
# Yota

Yota (en rus: Йота) és una empresa multinacional de telecomunicacions russa, proveïdora de serveis de banda ampla mòbil, entre d'altres. L'empresa opera a països com Rússia, Belarús, Nicaragua i el Perú, en alguns llocs fent servir la marca Olo. Es preveu que el 2014 tregui al mercat el seu propi telèfon intel·ligent, que durà el nom de l'empresa. Aquest telèfon es caracteritza per tenir pantalles tàctils per ambdues cares.

## Referències

* ↑ «Yota, el mòbil de les dues cares». Diari Ara (Emprenem), 08-12-2013 [Consulta: 8 desembre 2013].

## Enllaços externs

* Yota - Lloc web oficial
# Ramon d'Olmera i d'Alemany

Ramon d'Olmera i d'Alemany (? - Barcelona, 20 d'agost de 1616), fou Comanador de Vilafranca del Penedès, de l'Orde de l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem. Va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1614.

## Biografia

Provenia d'una família de la petita noblesa i el seu germà Joan d'Olmera també era cavaller. La seva vinculació a l'Orde de l'Hospital de Sant Joan de Jerusalem, amb una presència important a Catalunya després d'haver reconquerit les terres de l'Ebre, el va fer estar insaculat dins del braç eclesiàstic. Fou una figura molt influent en tant que comanador de Vilafranca i Tortosa.
Durant el seu trienni al front de la Generalitat es van succeir els incidents amb els bandolers. Fou un període de màxima activitat de les quadrilles de Joan de Serrallonga i Perot Rocaguinarda. La cerca dels orígens d'aquella inestabilitat social feia enfrontar-se a les institucions. Així, mentre la Generalitat acusava al Consell de Cent de manca de disciplina en l'entorn urbà fomentant les "cases de vici i tafureria" o sent poc diligents amb la captura i empresonament de delinqüents, els soldats reials pensaven que l'origen dels malfactors era degut al dret civil català que assignava l'herència al primogènit deixant la resta de fills en el camí de la delinqüència. Darrere d'aquesta opinió estaven les males relacions entre la Generalitat i el virrei de Catalunya, Francisco Hurtado de Mendoza y Cárdenas, a qui l'augment constant del bandolerisme li va envair la seva pròpia administració, dividida en nyerros i cadells.
Hurtado de Mendoza acusava de connivència amb el bandolerisme a les institucions catalanes quan el 24 d'octubre de 1614 informava al rei del seu fracàs contra el creixent poder i nombre dels bandolers: "No se puede más, que la tierra los produce como hongos, ella los fomenta y defiende". Quan Hurtado va morir el 14 d'octubre de 1615, les institucions varen argumentar "raons de protocol" per no assistir-hi a l'enterrament.
Ramon d'Olmera va morir el 20 d'agost de 1616 a Barcelona, després d'una malaltia que l'havia tingut apartat dels seus càrrec durant uns mesos.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Referències

* ↑ Joan Reglà, Els virreis de Catalunya, vol. V de Història de Catalunya (Barcelona: Cupsa / Planeta, 1979)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# La literatura de l'exhauriment

La literatura de l'exhauriment (1967) és un influent assaig del novel·lista estatunidenc John Barth, de vegades considerat com el manifest de la postmodernitat. De primer, Barth concebé La literatura de l'exhauriment el 1967 com una conferència en un seminari a la Universitat de Virgínia i fou imprès a The Atlantic el mateix any. Des de llavors ha estat reimprès diversos cops, i fou inclòs a la col·lecció d'escrits de Barth de no-ficció The Friday Book (1984).
L'assaig tingué una fonda influència i creà alguna controvèrsia. Va descriure el realisme literari com una tradició «exhaurida»:
| « | Simpatitzo amb una observació atribuïda a Saul Bellow, que deia que estar al dia tècnicament és l'atribut menys important d'un escriptor, encara que jo afegiria que aquest atribut pot ser, nogensmenys, essencial. [...] Si la sisena simfonia de Beethoven o la Catedral de Chartres, haguessin estat creades avui, haurien estat ben vergonyants. | » |
| — Fragment de La literatura de l'exhauriment. |||
Barth argüí que aquesta etapa particular de la història formava part del passat i assenyalà un nou possible rumb: el 1980, va escriure'n la continuació, La literatura del reompliment.
Gore Vidal va criticar La literatura de l'exhauriment i les novel·les de Barth, havent esguard que sols feien una anàlisi, reduccionista i mancada d'interès, de l'argument de novel·les i de mites, tot descuidant-se de l'estil. Vidal,en comptes d'això, defensà l'augment de la innovació estilística posant l'obra d'Italo Calvino com a model.

## Referències

* ↑ John Barth (1984) intro to The Literature of Exhaustion, in The Friday Book.
* ↑ in Contemporary Literature, 2000
* ↑ «The Literature of Exhaustion». Elab.eserver.org. Arxivat de l'original el 2012-05-21. [Consulta: 25 maig 2012].

## Enllaços externs

* Literatura de l'exhauriment (Text complet en català)
* Literatura del reompliment (Text complet en català)
# L'Únic i la seva Propietat

L'únic i la seva propietat (en alemany, Der Einzige und sein Eigentum) és un llibre de l'autor alemany Max Stirner (Johann Caspar Schmidt).
És una crítica radical de la societat prussiana de la seva època, feta d'un punt de vista antiautoritari i individualista. Segons el llibre, totes les religions, ideologies i institucions que pretenen tenir autoritat sobre els individus estan basades en conceptes buits.

## Anàlisi

En L'únic i la seva propietat, Stirner fa una crítica radicalment antiautoritària i individualista de la societat prussiana que li era contemporània. Ofereix una perspectiva de l'existència humana que descriu l'ego com una entitat particular i creativa més enllà del llenguatge i de l'objectivitat, com una realitat subjectiva fonamentada en si mateixa davant la qual l'ego està sol, al contrari del que predicava una bona part de la tradició filosòfica occidental. Per Stirner l'individu ha de ser abans ell mateix l'únic ésser suprem, alliberat del jou de Déu i de les "il·lusions" de l'humanisme. Aquest individu és l'egoista, l'únic (einzige) i tan sols assumint sense hipocresies aquest egoisme essencial, l'home pot arribar a la plenitud de la seva expressió.
En suma, el llibre proclama que totes les religions i ideologies es fonamenten en conceptes buits, que superposats als interessos personals (egoistes) dels individus, revelen llur invaliditat. La mateix cosa és vàlida per a les institucions socials que sustenten aquests conceptes i que reclamin autoritat sobre l'individu, pretenent fer de l'individu un esclau, servir-se d'aquest per la seva causa egoista. També això val per al "Déu" dels cristians com la "Humanitat" o la "Llibertat" dels ideòlegs moderns, sempre es tracta d'un ideal. No són més que creences, fantasmes, pensaments abstractes destinats a perpetuar l'estat de servitud i a estar per damunt de l'individu.
Stirner distingeix marcadament el concepte de "societat", associació forçosa i repressiva d'éssers alienats controlada per l'Estat, la legislació, l'església, el sistema educatiu, o qualsevol altra institució, i el de "lliure associació" d'individus sobirans amb fins mútuament egoistes (l'associació d'egoistes).

## Referències

* ↑ Horowitz, Irving Louis. The anarchists (en anglès). Transaction Publishers, 2005, p.291-311. ISBN 0202307689.