OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gasteria armstrongii

Gasteria armstrongii és una petita espècie de planta suculenta que pertany a la família de les asfodelàcies. És originària de Sud-àfrica.

## Descripció

Gasteria armstrongii és de creixement lent està estretament relacionada amb l'espècie similar, però molt més gran Gasteria nitida de les praderies sud-africanes, i les seves flors de color rosa vermellós brillant són molt similars. (En alguns esquemes de classificació, fins i tot es classifica com a varietat dins d'aquesta espècie, i en el cultiu G. armstrongii pot semblar a plantes juvenils de G. nitida).
Per a aquells que la tracten com una espècie separada, Gasteria armstrongii es pot distingir per les seves fulles molt fosques, retuses, dístiques, més o menys tuberculades. Les seves inflorescències són també solitàries. (G. nitida és molt més gran, amb fulles llises que creixen en una roseta, no dístíques. Les seves inflorescències estan ramificades.)

## Distribució i hàbitat

Gasteria armstrongii es troba només en alguns punts de la província del Cap Oriental, a Sud-àfrica. Aquí es produeix al llarg del riu Gamtoos, en un tipus de vegetació anomenada "Humansdorp Shale Renosterveld". A la vora del seu hàbitat es transforma gradualment en Gasteria nitida, convertint les dues espècies formin part d'un continu. L'hàbitat de G. armstrongii és un terreny pla a muntanyós ric en còdols, entre els quals G. armstrongii és difícil de detectar. Les plantes creixen a ple sol o estan parcialment cobertes per petits arbustos. Les precipitacions al seu hàbitat es produeixen durant tot l'any, però lleugerament més a l'estiu.
Aquesta és l'espècie més amenaçada de totes les Gasteria, ja que el seu hàbitat s'està desenvolupant ràpidament.

## Taxonomia

Gasteria armstrongii va ser descrita per primera vegada per Selmar Schönland i publicada a Records of the Albany Museum 2: 258, a l'any 1912. Va ser reduïda a la varietat armstrongii de Gasteria nitida per Ernst van Jaarsveld i publicada a Aloe 29: 12, a l'any 1992; un estatus acceptat per la World Checklist of Selected Plant Families.

### Etimologia

Gasteria : epítet derivada de la paraula del llatí "gaster" que significa "estómac", per la forma de les seves flors en forma d'estómac.
armstrongii: epítet en honor de William Armstrong, un entusiasta de les plantes de Port Elizabeth.

### Sinonímia

* Gasteria nitida var. armstrongii

## Referències

* ↑ «Gasteria acinacifolia». [[Reial Jardí Botànic de Kew]]: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 11 gener 2021].
* 1 2 «Gasteria armstrongii». World Checklist of Selected Plant Families (WCSP). Reial Jardí Botànic de Kew. [Consulta: 11 gener 2021].
* ↑ Bailey, L.H.; Bailey, E.Z.. Hortus third: a concise dictionary of plants cultivated in the United States and Canada (en anglès). Nova York: Macmillan, 15 de novembre de 1976.
* ↑ «Gasteria armstrongii». South African National Biodiversity Institute (SANBI). [Consulta: 11 gener 2021].
# Gastornis

Gastornis és un gènere extint d'au no voladora que existí durant el Thanetià i l'Eocè a Europa. Probablement era el depredador més important del seu hàbitat.

## Descripció

S'han trobat fòssils a Europa, Àsia i Amèrica del Nord, amb les restes d'Amèrica del Nord originalment assignades al gènere Diatryma.
Les espècies de Gastornis eren ocells molt grans i tradicionalment s'han considerat depredadors de petits mamífers. Tanmateix, diverses línies d'evidència, inclosa la manca d'urpes enganxades a les petjades conegudes de Gastornis i els estudis de l'estructura del bec i les signatures isotòpiques dels seus ossos, han fet que els científics reinterpretin aquests ocells com a herbívors que probablement s'alimentaven de material vegetal i llavors resistents. En general s'acorda que Gastornis està relacionat amb els gal·loanseris, el grup que conté aus aquàtiques i caça.
Gastornis es va descriure per primera vegada el 1855 a partir d'un esquelet fragmentari. Va rebre el nom de Gaston Planté, que havia descobert els primers fòssils als jaciments de formació d'Argile Plastique a Meudon, prop de París. El descobriment va ser notable per la gran mida dels exemplars, i perquè, en aquell moment, Gastornis representava un dels ocells més antics coneguts.

## Referències

* ↑ Mourer-Chauviré, Cécile; Bourdon, Estelle «Description of a new species of Gastornis (Aves, Gastornithiformes) from the early Eocene of La Borie, southwestern France» (en anglès). Geobios, 63, 01-12-2020, pàg. 39–46. DOI: 10.1016/j.geobios.2020.10.002. ISSN: 0016-6995.
* ↑ Angst, Delphine; Buffetaut, Eric. Palaeobiology of Giant Flightless Birds (en anglès). Elsevier, 2017-11-16, p. 174. ISBN 978-0-08-101143-0.
* ↑ Feduccia, Alan «Avian extinction at the end of the Cretaceous: Assessing the magnitude and subsequent explosive radiation» (en anglès). Cretaceous Research, 50, 01-07-2014, pàg. 1–15. DOI: 10.1016/j.cretres.2014.03.009. ISSN: 0195-6671.
* ↑ Prévost, Constant «Annonce de la découverte d'un oiseau fossile de taille gigantesque, trouvé à la partie inférieure de l'argile plastique des terrains parisiens ["Announcement of the discovery of a fossil bird of gigantic size, found in the lower Argile Plastique formation of the Paris region». C. R. Acad. Sci. Paris, 1855, pàg. 554–557.. Arxivat de l'original el 2017-09-13 [Consulta: 13 novembre 2022].
* ↑ Buffetaut, Eric «New remains of the giant bird Gastornis from the Upper Paleocene of the eastern Paris Basin and the relationships between Gastornis and Diatryma» (en anglès). Neues Jahrbuch für Geologie und Paläontologie - Monatshefte, 18-03-1997, pàg. 179–190. DOI: 10.1127/njgpm/1997/1997/179.
# Amadeu IV de Savoia

Amadeu IV de Savoia (Montmélian, 1197 $^{(Gregorià)}$ - Château de Montmélian, 24 de juny de 1253) fou el comte de Savoia entre 1233 i 1253.

## Biografia

Va néixer el 1197 sent el fill primogènit del comte Tomàs I de Savoia i la seva esposa Margarida de Ginebra. Era net per línia paterna d'Humbert III de Savoia i Beatriu de Mâcon, i per línia materna de Guillem I de Savoia. Mitjançant el casament de la seva germana Beatriu s'emparentà amb el comte Ramon Berenguer V de Provença, i fou així mateix el germà dels també comtes Tomàs II, Pere II i Felip I. Va morir el 13 de juliol de 1253 al castell de Montmélian, i fou succeït pel seu fill Bonifaci I de Savoia.

## Ascens al tron comtal

Com a fill primogènit fou el legítim hereu del seu pare l'any 1233, any de la mort d'aquell, però hagué de lluitar contínuament contra els seus germans per aconseguir el poder. Amb l'ajuda de Manfred III de Saluzzo i Bonifaci II de Montferrat va poder aturar una revolta iniciada pels seus germans Pere i Aimone a la Vall d'Aosta. Així mateix, amb l'ajuda del seu germà, el príncep del Piemont Tomàs s'enfrontà a les comunes de Torí i Pinerolo.
Partidari de l'emperador Frederic II del Sacre Imperi Romanogermànic en la lluita d'aquest contra el Papat, aconseguí estendre els seus dominis sobre el Chablais, el comtat de Viena, el Piemont i la Ligúria.

## Núpcies i descendents

Va casar-se el 1222 amb Anna de Borgonya i d'Albon, filla del duc Hug III de Borgonya i Beatriu d'Albon.D'aquesta unió nasqueren:
* Beatriu de Savoia (?-1259), casada el 1233 amb Manfred III de Saluzzo i el 1247 amb el rei Manfred I de Sicília
* Margarida de Savoia (?-1254), casada el 1235 amb Bonifaci II de Montferrat i posteriorment amb Aimar III de Poitiers
Es casà, en segones núpcies, l'any 1244 amb Cecília dels Baus, filla del senyor Barral dels Baus i de Sibil·la d'Anduze. D'aquesta unió nasqueren:
* Bonifaci I de Savoia (1244-1263), comte de Savoia
* Beatriu de Savoia i dels Baus (?-1292), casada amb Pere de Chalon i el 1274 amb l'infant Joan Manuel de Borgonya i de Suàbia
* Elionor de Savoia
* Constança de Savoia

## Referències

* ↑ Cox, 1974, p. 8, 226.
* ↑ Cox, 1974, p. 224.
* ↑ Cox, 1974, p. 41-43.
* ↑ Cox, 1974, p. 51-52.
* ↑ Cox, 1974, p. 462.

## Bibliografia

* Chaubet, Daniel «Une enquête historique en Savoie au XVe siècle» (en francès). Journal des savants, vol. 1, 1984, pàg. 93-125. DOI: 10.3406/jds.1984.1477.
* Cognasso, Francesco. Tommaso I ed Amedeo IV (en italià), 1940.
* Cox, Eugene L. The Eagles of Savoy. Princeton: Princeton University Press, 1974. ISBN 0691052166.
* Gee, Loveday Lewes. Women, Art, and Patronage from Henry III to Edward III, 1216-1377. The Boydell Press, 2002.
* Mugnier, F. Les Savoyards en Angleterre au XIII siècle, 1890.
# Núria Aliaga-Alcalde

Núria Aliaga-Alcalde és una química catalana especialitzada en imants moleculars i nanomaterials funcionals.
Llicenciada per la Universitat de Barcelona, Aliaga-Alcalde va obtenir el doctorat l'any 2003 a la Universitat d'Indiana Bloomington a on va escriure la seva tesi sobre la síntesi d'imants d'una molècula de tetranuclear de manganès. Va ser investigadora postdoctoral a l'Institut Max Planck per a la Conversió d'Energia Química i a la Universitat de Leiden.
L'any 2007, Aliaga-Alcalde es va incorporar a la Universitat de Barcelona, on va ser nomenada Professora d'Investigació ICREA. Des del 2012, treballa a l'Institut de Ciència de Materials de Barcelona (ICMAB-CSIC). Va establir un programa de recerca centrat en nanomaterials funcionals i el desenvolupament d'imants moleculars. Està especialment interessada en els curcumoides i els complexos de coordinació semblants als porfírics.

## Enllaços externs

* Publicacions de Núria Aliaga-Alcalde al Google Scholar.
# Regressió de Poisson

En Estadística, una Regressió de Poisson és una forma de regressió utilitzada per modelar dades de recompte i una taula de contingència. Aquest tipus de regressió assumeix que la variable de resposta té una distribució de Poisson i que el logaritme del seu valor esperat pot ser modelat per una combinació lineal de paràmetres desconeguts.

## Bibliografia

* Cameron, A.C. and P.K. Trivedi (1998). Regression analysis of count data, Cambridge University Press. ISBN 0-521-63201-3 (anglès)
* Hilbe, J.M. (2007). Negative Binomial Regression, Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-85772-7 (anglès)
# Estació d'Agres

Agres és un baixador ferroviari situat al municipi valencià homònim a la comarca del Comtat. Compta amb serveis de mitjana distància operats per Renfe.

## Situació ferroviària

L'estació es troba al punt quilomètric 47,8 de la línia fèrria d'ample ibèric que uneix Xàtiva amb Alcoi a 594,49 metres d'altitud, entre les estacions d'Ontinyent i de Cocentaina.
Va formar també part de la desapareguda línia d'ample mètric Cieza-Villena, pq 92,4.

## Història

L'estació va ser oberta en 1904 amb l'obertura de l'últim tram de la línia que pretenia unir Xàtiva amb Alcoi, que discorria entre Ontinyent i Alcoi. La difícil orografia va fer que aquest tram es retardara més de 10 anys en relació a la resta del traçat. Si bé les obres van ser realitzades per Nord, la concessió original la va obtindre el Marqués de Camp, qui va acordar l'explotació inicial a través de la Societat dels Ferrocarrils d'Almansa a València i Tarragona (AVT). La incapacitat d'aquesta última per complir els terminis de lliurament acordats va portar al fet que la línia fora cedida a Nord. En 1941, després de la nacionalització del ferrocarril a Espanya, l'estació va passar a ser gestionada per l'acabada de crear RENFE.
Des del 31 de desembre de 2004, Adif és la titular de les instal·lacions ferroviàries.
Al costat de l'estació de Nord, Agres va comptar amb una altra estació, aquesta vegada d'ample mètric, propietat dels Ferrocarrils de Villena a Alcoi i Iecla o VAI. Aquest recinte es va construir en 1909 i es va mantindre operatiu fins a 1969, el qual oferia una connexió amb el ferrocarril de via ampla.

## Serveis ferroviaris
### Mitjana Distància

Els trens de mitjana distància de Renfe cobreixen el trajecte València-Alcoi. La freqüència diària varia entre els 3 i 5 trens en cada sentit.
| Línia MD | Trens | Origen/Destinació | Destinació/Origen |
| 47 | Regional | València | Alcoi |

## Referències

* ↑ Red ferroviaria española Arxivat 2013-10-18 a Wayback Machine. Ministerio de Fomento
* ↑ Agres Euroferroviario
* ↑ Cronología básica del ferrocarril español de vía ancha Arxivat 2016-06-15 a Wayback Machine. Fundación de los Ferrocarriles Españoles
* ↑ Játiva a Alcoy Arxivat 2018-11-22 a Wayback Machine. Spanishrailway
# Miquel Casals i Colldecarrera

Miquel Casals i Colldecarrera (Figueres, 1918 - Barcelona, 19 d'octubre de 1990) fou un advocat català, degà del Col·legi d'Advocats de Barcelona.
Després de llicenciar-se en dret per la Universitat de Barcelona el 1940, es doctorà el 1944. Fou professor de dret civil a la facultat de Dret de la Universitat de Barcelona fins a l'any 1974. Fou nomenat membre de dret de l'Institut de Dret Comparat el 1960, i el seu director el 1972.
Com a Jurista, va exercir com advocat des de 1941, any en què es va incorporar al Col·legi de Barcelona i de Figueres, amb despatx obert a Barcelona. Va ser degà del Col·legi d'Advocats de Barcelona entre 1972 i 1977. Durant el seu mandat com a degà del Col·legi d'advocats va viure els canvis socials del moment de la transisió política i va saber estar prop de les situacions que es varen donar. Va sol·licitar l'indult per a Salvador Puig Antich que seria executat el 1974 i va intervindre els darrers afusellaments del Franquisme del Judici de Burgos (Txiqui). Va prendre part com a lletrat en el procés 1.001 del Tribunal d'Ordre Públic contra dirigents de Comissions Obreres com Marcelino Camacho i Nicolás Sartorius. Va ser president de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya entre 1977 i 1984. El 1990, va ser triat membre numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres. Durant el seu mandat la junta de Govern del Col·legi a proposta del seu Secretari Josep Mª Pi Sunyer i Cuberta, va acordar fer un Congrés de Cultura Catalana (1975-1977) que va presidir, època en què el Col·legi d'advocats va saber estar al costat dels ciutadans i de les seves inquietuds i reivindicacions i de la Cultura Catalana i la seva defensa; va presidir la Fundació Congrés de Cultura Catalana que va impulsar el Col·legi d'Advocats un cop finalitzat el Congrés des de la seva constitució fins a l'any 1990.
Fou acadèmic numerari de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya que va presidir des de 1977 fins a la seva mort l'any 1990, i de la Real Academia de Jurisprudencia y legislación española (1981). El 1980 va ser triat membre numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres, va ser vocal de la Comisión General de Codificación del Ministerio de Justicia. Membre de la Comissió Jurídica Assessora de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 «Falleció Casals Colidecarrera, exdecano del Colegio de Abogados de Barcelona» (en castellà) pàg. 31. La Vanguardia, 20-10-1990. [Consulta: 19 juny 2018].
* 1 2 3 4 «Miquel Casals i Colldecarrera (President de la Fundació Congrés de Cultura Catalana de 1979 a 1990 (Figueres, 1918 - Barcelona, 1990)». Butlletí 30 Aniversari de la Fundació Congrés de Cultura Catalana. Fundació Congrés de Cultura Catalana, 2010, pàgs. 10-11 [Consulta: 7 febrer 2021].
* 1 2 «Excmo. Sr. Dr. D. Miguel Casals Colldecarrera» (en castellà). [Consulta: 19 juny 2018].
# Leonora Baroni

Leonora Baroni (Màntua, desembre de 1611 - Roma, 6 d'abril de 1670) va ser una cantant, tiorbista, llautista, violista i compositora italiana.

## Biografia

Va néixer a la cort dels Gonzaga de Màntua, filla d'⁣Adriana Basile, una cantant virtuosa, i de Mutio Baroni. Va cantar al costat de la seva mare i la seva germana Caterina a la cort i a tot Itàlia, incloses ciutats com Nàpols, Gènova i Florència. Era admirada no només per la seva habilitat com a música, en la qual gairebé eclipsava la seva mare, sinó també pel seu aprenentatge i maneres refinades. Baroni va ser homenatjada per poetes com Fulvio Testi i Francesco Bracciolini, que li van adreçar poemes, igual que alguns nobles, com Annibale Bentivoglio i el, llavors cardenal, papa Climent IX. Aquests poemes van ser recollits i publicats com a Applausi poetici alle glorie della Signora Leonora Baroni el 1639 i reimpresos el 1641. John Milton més tard li va escriure una sèrie d'⁣epigrames, titulats Ad Leonoram Romae canentem.
El 1633, Baroni es va traslladar amb la seva mare a Roma, on va cantar en molts salons del Palazzo Barberini. El 27 de maig de 1640 Baroni es va casar amb Giulio Cesare Castellani, secretari personal del cardenal Francesco Barberini.
El febrer de 1644 es va traslladar breument a la cort francesa d'Anna d'Àustria, però l'abril de 1645 va tornar a Roma, on era cantant de cambra. Pel que sembla, no era admirada a París, potser perquè el seu estil italià de cant ornamentat era massa estrany en aquella cort.
Cap de les composicions de Baroni sobreviu, però el company de viatge i violista francès André Maugars va esmentar les seves composicions mentre elogiava la comprensió musical del seu cant.
En morir, al 1670, va ser enterrada, al costat del seu marit, a l'església de Santa Maria della Scala, a Roma.

## Referències

* 1 2 Panella, Liliana. «BARONI, Eleonora, detta anche l'Adrianella o l'Adrianetta» (en italià). Enciclopedia Treccani. [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ Charton, Anke. «Leonora Baroni» (en anglès). MUGI. Musikvermittlung und Genderforschung, 01-04-2018. [Consulta: 11 febrer 2025].
* 1 2 3 4 Cusick, Suzanne G. «Leonora Baroni». A: Julie Anne Sadie, Rhian Samuel. The Norton/Grove dictionary of women composers. First American ed., [Nachdr.]. New York: Norton, 1995. ISBN 978-0-393-03487-5.
* ↑ Applausi poetici alle glorie della signora Leonora Baroni (en italià), 1639.
* 1 2 Bertini/Parisi
* ↑ McColley, Diane Kelsey «TONGUES OF MEN AND ANGELS: AD LEONORAM ROMAE CANENTEM» (en anglès). Milton Studies, 19, 01-01-1984, pàg. 127–148. DOI: 10.2307/26395724. ISSN: 0076-8820.
# Matías Juan de Veana

Matías Juan de Veana (Xàtiva?, ca. 1656 - Madrid, 1 d'abril de 1705) fou un compositor del barroc. Va ocupar la plaça de mestre de capella a l'Església de Sant Joan de la Creu de València. La seua popularitat es va estendre a Amèrica, i el seu treball es pot trobar allí hui en dia, i també a Barcelona, Montserrat i Xàtiva. Fou membre del monestir de l'Encarnació a Madrid a mitjan segle xvii. El 1677 era mestre de la parròquia de Sant Joan de València i es va presentar a la plaça del Reial Col·legi del Corpus Christi de València per substituir a Antonio Teodoro Ortells, però va ser guanyada per Gerònim Anicet Baylon.

## Obres

* Solo al Santísimo: ¡A la fuente, a la selva!.
* Solo al Santísimo: ¡Válgate Dios por amor!.
* Oigan al modo del Sacris solemniis
* Partitures lliures per Matías Juan de Veana a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)

## Mèdia

* Villancico al Sacramento: De los cinco sentidos. La Llum Musical Xativina, 1 CD. (2007).
* Cantada al Santísimo:. Ay, amor, que dulce tirano. Cantadas de Pasión, 1 CD. (2004).

## Referències

* ↑ Capdepón Verdú, Paulino. «Matías Juan Veana» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 1r desembre 2018].

## Bibliografia

* Fétis, François-Joseph. Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique (en francès). París: Firmin Didot frères, fils et Cie, 1865. Tom 8, p. 338.
* Francesc Bonastre. Historia de Joseph: oratori de Lluís Vicenç Gargallo. Dip. BArcelona, 1986
* John H. Baron, Daniel L. Heiple. Spanish art song in the seventeenth century. Ed. A-R, 1985
* Luis Robledo Estaire. Los compositores. El Monte de Piedad, encrucijada entre la Capilla Real y el Monasterio de las Descalzas.
* Luis Robledo Estaire. Tonos a lo Divino y lo Humano en el Madrid Barroco. Fundación Caja Madrid, 2003
# Gina Bachauer

Gina Bachauer (en grec, Τζίνα Μπαχάουερ; Atenes, 21 de maig de 1913 – 22 d'agost de 1976) va ser una pianista clàssica grega que va actuar extensament als Estats Units i a Europa.
Va impartir el seu primer recital a Atenes amb vuit anys. Es va graduar al Conservatori d'Atenes el 1929. El seu primer concert amb una orquestra va ser el 1932, quan tenia 19 anys. Va gravar per les discogràfiques HMV, RCA Victor i Mercury. Va donar centenars de concerts, incloent-hi 630 per les tropes aliades a l'Orient Mitjà durant la Segona Guerra Mundial. Gina Bachauer va ser també professora de piano de la princesa Irene.
Bachauer era amiga propera de Maurice Abravanel i va cantar sovint amb l'Orquestra Simfònica de Utah. Va morir el 1976 d'un atac al cor en el Festival d'Atenes, el dia en què havia d'aparèixer com a solista amb l'Orquestra Simfònica Nacional de Washington DC.

## Llegat

El 1976 es va establir el Concurs Internacional de Piano Gina Bachauer en honor seu. La competició atrau cada any joves pianistes de tot el món a Salt Lake City. La casa en què va viure Bachauer al barri atenès de Xalandri segueix en peu; els veïns amb bons records de la pianista tenen cura dels jardins. La casa és visitada per nombrosos aficionats de tot el món, que alimenten els gats abandonats com ho feia ella. El 1981 el servei de correus grec va emetre un segell de Bachauer en el seu honor.

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-04-03. [Consulta: 31 agost 2016].
* ↑ Biography of Gina Bachauer Arxivat 2017-07-30 a Wayback Machine. on the website of the GINA BACHAUER International Piano Foundation
* ↑ http://www.bach-cantatas.com/Bio/Bachauer-Gina.htm
* ↑ Haag, John (1999).

## Enllaços externs

* Associació Internacional de Música Gina Bachauer (grec)
* Fundació Internacional de Piano Gina Bachauer (anglès)
# Jiang Yunsheng

Jiang Yunsheng (xinès simplificat: 姜云升, pinyin: Jiāng Yúnshēng, Kunming, Yunnan, 1 de juny de 1996) és un raper i músic xinès d'ètnia hui. Se'l coneix com a Jiangshi, zombi.

## Referències

* 1 2 «姜云升为什么叫僵尸？李京泽为什么叫贝贝？孙权为什么叫法老？宝石为什么叫老舅？_说唱帮». Rap Bang, 12-11-2020. Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «道教说唱代表，Z世代情绪说唱歌手——姜云升». 洛酷司大, 06-12-2020. [Consulta: 28 novembre 2021].
# Model de Michigan

El model de Michigan o psicosociològic sobre el comportament electoral es va plantejar com a contraproposta al model de Colúmbia als anys 1950 en el Michigan University Research Center amb la iniciativa d'Angus Campbell i basant-se en els supòsits teòrics del psicòleg Gestalt Kurt Lewin. Un estudi sobre les actituds respecte a la política exterior dels EUA va mostrar com era de determinant per a l'elecció del vot l'orientació positiva o negativa de l'electorat cap als objectes polítics. Si els candidats o partits polítics coincidien amb les actituds de l'elector, aquest els votaria, mentre que si no coincidien, s'abstindria.
Dels objectes polítics, el que més destaca en el model de Michigan són els partits polítics, ja que produeixen la identificació partidista. Aquesta explica com de pròxim o distant se sent el votant respecte al partit demòcrata o republicà dels EUA, o a una ideologia a Europa. La identificació partidista és determinant sobre el vot de l'elector, a més li indueix a buscar un vincle estable i durador amb el partit, que afermi les seves actituds, i a votar-lo de manera habitual.
Les actituds es formen des de la socialització primària, i es modelen en la socialització secundària. S'entén que l'individu és partícip de la seva configuració, és doncs un agent polític. Els sentiments o afectes, com la simpatia o rebuig, cap als objectes polítics són un dels components de les actituds. Aquests expliquen fonamentalment l'activació i desafecció política. Les actituds també es formen per components cognitius, és a dir el coneixement i la informació, i components avaluatius. Els objectes polítics principals en el model de Michigan són els partits polítics, els candidats, programes polítics, temes d'interès, el mateix sistema polític, la informació política, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 Cazorla Martín, Ángel. Los componentes del voto en Andalucía: un análisis del voto económico en el periodo 2008-2013, 2014. ISBN 978-84-9083-321-6 [Consulta: 19 gener 2023].