OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El suplement

El suplement és un magazín radiofònic d'actualitat i entreteniment de Catalunya Ràdio que s'emet els caps de setmana de 6 del matí a 1 del migdia. Actualment el dirigeix i presenta Roger Escapa. Xavier Solà va posar en marxa el programa el 1988 i el va presentar durant 20 temporades. Després van passar-hi Tatiana Sisquella, Núria Ferré, Sílvia Cóppulo i Ricard Ustrell.
La primera franja del programa està dedicada a l'actualitat informativa i posteriorment adopta un format més magazín. Entre els col·laboradors actuals del programa, destaquen: Mayka Navarro, Joel Díaz, Marina Porras, Núria Orriols, John Carlin, Jordi Puntí, Ana Pardo de Vera, Toni Cruanyes, Roger Mas, David Carabén o Pep Nogué.
L'equip actual del programa està format per Roger Escapa, Joan Botta, Nil Via, Marta Ferrer, Gerard Jubany, Mikel Alors, Sara Llovet i Sònia Deulofeu.
El Suplement va començar sent un programa de 3 hores en l'època en què el va presentar Xavier Solà (de 10 a 13 h), després va passar a 4 hores amb Tatiana Siquella (de 9 a 13 h) i finalment a 7 hores, ja durant el període en què el va encapçalar Sílvia Cóppulo (de 7 a 14 h). Finalment, va canviar d'horari i actualment s'emet de 6 a 13 h.
Una de les marques del programa és l'espai El comunista, en el qual intervé Joel Díaz, que respon preguntes de l'audiència i ha d'endevinar la identitat d'un convidat misteriós i després improvisar una entrevista. Anteriorment, hi havia hagut espais recordats com ara El complot dels oients de Xavier Solà, o Tàpias Variades, presentat per Pere Tàpias i incorporat al programa amb Tatiana Sisquella al capdavant. També va tenir rellevància la radionovel·la Amb mal peu estrenada al setembre de 2016, escrita per Roc Casagran, que constava de dues temporades de tretze capítols i que explicava la història d'una família de poder a Catalunya amenaçada per una altra que intenta desmuntar-la, amb paral·lelismes amb l'actualitat.

## Referències

* ↑ «Roger Escapa dirigirà i presentarà "El suplement" de Catalunya Ràdio a partir del setembre». CCMA, 25-07-2018. [Consulta: 12 gener 2019].
* ↑ «Ricard Ustrell sustituirá a Sílvia Cóppulo en 'El suplement'» (en castellà). El Periódico [Barcelona], 28-07-2015.
* ↑ «Equip - El suplement - Catalunya Ràdio». CCMA. [Consulta: 10 abril 2022].
* ↑ «Àudios de la secció El comunista, amb Joel Díaz - El suplement». CCMA. [Consulta: 10 abril 2022].
* ↑ «El Peris reapareixerà a la radionovel·la dEl suplement'». Ara, El Peris reapareixerà a la radionovel·la 'El suplement'. [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Temporada 2016-2016». Dossier. Catalunya ràdio. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2016. [Consulta: 22 setembre 2016].
* ↑ Juanico, Núria. «'El suplement' tindrà una radionovel·la la temporada vinent». Diari Ara, 12-08-2016. [Consulta: 22 setembre 2016].

## Enllaços externs

* El suplement - Lloc web oficial
# Elmer Fudd

Elmer Fudd és un personatge fictici de dibuixos animats de la Warner Brothers.
Elmer és un caçador que sol aparèixer en molts episodis de Bugs Bunny i de Daffy Duck, permanentment frustrat i moralment ferit amb freqüència. Sempre tracta d'atrapar a Bugs Bunny i, en ocasions, també a Daffy Duck, encara que sempre li acaben sortint malament tots els seus intents. Elmer, sol vestir una gorra amb visera, una camisa tipus caçador i porta una escopeta, amb la qual sempre dispara a Daffy Duck quan intenta amb burles i acudits que Elmer no ho caci a ell, sinó a Bugs Bunny.

## Veu de Elmer Fudd

Alguns dels actors de veu que han posat veu a Elmer Fudd són,

### Estats Units

* Arthur Q. Bryan (1940 - 1959)
* Mel Blanc (1950, 1962 - 1989)
* Hal Smith (1959 - 1961)
* Jeff Bergman (1990 - 1992)
* Billy West (Veu actual des de 1996)

### Parla Hispana

* Humberto Valdepeña (primera Veu)
* Juan José Hurtado (alguns curts)
* Víctor Manuel "El Güero" Castro (alguns curts)
* Francisco Colmenero (segona Veu)
* Herman López (tercera Veu)
* Carlos Íñigo (quarta Veu)
* Rafael Pacheco (darrera veu)
* Alberto Mieza (veu a Espanya)

## Referències

* ↑ Young, Rob. «The History of the Disney vs. Warner Bros Feud» (en anglès americà), 21-08-2016. Arxivat de l'original el 2021-01-24. [Consulta: 28 març 2021].
* 1 2 «'We're not doing guns': Elmer Fudd loses his wight to bear arms» (en anglès), 08-06-2020. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Warner Brothers Cartoons | Rarebit Early Animation Wiki». [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Elmer Fudd Voices (Looney Tunes)» (en anglès americà). [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Alberto Mieza (visual voices guide)» (en anglès americà). [Consulta: 28 març 2021].
# Esther Alsina Galofré

Esther Alsina Galofré (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 26 de novembre de 1984) és una historiadora i il·lustradora. Doctora en història de l'art per la Universitat de Barcelona (2015), es llicencià en belles arts el 2007 i obtingué un màster en gestió del patrimoni cultural el 2009.
Com a il·lustradora i dissenyadora gràfica, ha col·laborat en publicacions diverses, i va ser premiada per alguns dels seus treballs gràfics.
Ha col·laborat amb la Biblioteca de Catalunya, amb el fons patrimonial de la Universitat de Barcelona, i amb la Biblioteca Museu Víctor Balaguer (2009-2010). Des del 2011 és professora del Departament d'Història de l'Art de la Universitat de Barcelona.
Ha publicat El fons documental d'Antoni Ollé Pinell (Barcelona 1997-1981) a l'Arxiu Comarcal del Baix Penedès -amb Imma Socias- (Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya / Consell Comarcal Baix Penedès, El Vendrell 2015), El col·leccionisme com a agent professionalitzador i vector de dinamisme sociocultural (Barcelona, Oriol Vaz, 2008), i articles sobre el “Llegat 1956” de la Biblioteca-Museu V. Balaguer (Revista de Catalunya, Barcelona, 2009; Quaderns de Patrimoni del Garraf, Vilanova i la Geltrú, 2010, i Butlletí de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, Vilanova i la Geltrú, 2010); «Conèixer Josep Gudiol des de la veu dels seus deixebles» (e-art Documents, Barcelona, 2010), i «La pintura mural de Dionís Baixeras. 1862-1943» (Goya. Revista de Arte, Madrid 1915).
Ha col·laborat als volums Atles paisatgístic de les terres de Girona, juntament amb Maria de Lluc Serra i Jordi Gimferrer (Girona, Diputació de Girona, 2010), Joies del Modernisme català (Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 2011), Pintura històrica catalana. Art i memoria (Editorial Base, Barcelona 2015) i Pintura catalana. El Modernisme (Enciclopèdia Catalana, Barcelona 2016), i al portal Culturcat (Barcelona, Departament de Cultura, Generalitat de Catalunya, 2009). Des del 2011, juntament amb Enric Orriols, està elaborant la biografia i el catàleg raonat de l'obra del pintor Dionís Baixeras (1862-1943). Té el Premi de la Societat Catalana d'Estudis Històrics (2012), i el Josep Pijoan, de l'IEC (2015), per la seva tesi doctoral sobre la Societat Artística i Literària de Catalunya., publicada per Memoria Artium (Bellaterra. 2021).
Ha pronunciat conferències i ha participat en simposis en el marc d'un projecte de R+D de la Universitat de Barcelona.
L'any 2020 rep un accèssit en la 62a convocatòria del Premi Iluro de monografia històrica, humanitats i ciències socials amb el treball que porta per títol Dionís Baixeras 1862-1943. Un pintor entre el Maresme i els Pirineus, publicat per la Fundació Iluro (Mataró 2021).

## Referències

* ↑ «Esther Alsina Galofré - Entrevista». Biblioteca Virtual - Diputació de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 «Alsina Galofré, Esther». Diccionari d'historiadors de l'art catalans, valencians i balears (IEC), 24-10-2013 [Consulta: 16 abril 2016].
# Frank Auerbach

Frank Auerbach (Berlín, 29 d'abril de 1931 - Londres, 11 de novembre de 2024) va ser un pintor alemany nacionalitzat britànic el 1947. Era considerat un dels noms principals de l'Escola de Londres i un dels pintors figuratius més importants de la segona meitat del segle XX, amb els seus companys artistes Francis Bacon i Lucian Freud.

## Biografia

Fill de l'advocat Max Auerbach i la pintora aficionada Charlotte Nora Burchardt va néixer a Berlín, però gràcies a l'escriptora Iris Origo va ser enviat a Anglaterra el 1939 per escapar de la persecució nazi. Als set anys va sortir d'Hamburg en direcció Southampton, i va arribar al Regne Unit el 1939 dins el programa conegut com a Kindertransport, per treure nens jueus d'Alemanya. No va tornar a veure els seus pares, que van morir al camp de concentració d'Auschwitz.
A l'escola de Kent, va destacar com a actor i pintor, va participar en obres de Peter Ustinov a St Pancras. Va estudiar al Royal College of Art del 1952 al 1955.
La seva primera exhibició individual va ser el 1956, i va fer altres exposicions a la Marlborough Gallery de Nova York, el 1969, 1982, 1994, 1998 i 2006.
El 1986 va representar Anglaterra a la Biennal de Venècia guanyant el premi juntament amb Sigmar Polke. Ha tingut importants retrospectives a la Kunstverein d'Hamburg, Centre d'Art Reina Sofia de Madrid, el 1987, Museu Van Gogh d' Amsterdam, el 1989; Centre d'Art Britànic de Yale, New Haven, i la National Gallery de Londres el 1995.

## Referències

* 1 2 3 «Mor el pintor Frank Auerbach, un dels grans noms de l'Escola de Londres», 12-11-2024. [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ Richard Morphet, The hard-won image (London: Tate Gallery Publications, 1984), p. 54
* ↑ Eric L. Santner, On creaturely life: Rilke, Benjamin, Sebald (Chicago: University of Chicago Press, 2006), p. 100, note 2
* ↑ Catherine Lampert and Norman Rosenthal, Frank Auerbach: Paintings and Drawings 1954-2001 (London: Royal Academy of Arts, 2001), p. 20
* ↑ Geoff Hassell,Camberwell School of Arts & Crafts. Its Students and Teachers 1943-1960 (Woodbridge: The Antique Collectors' Club, 1998), p. 31
* ↑ Barnaby Wright et al., Frank Auerbach: The London Building Sites 1952-1962 (London: Paul Holberton Publishing, 2010), p. 80
* ↑ Colin Wiggins, Frank Auerbach and the National Gallery (London: National Gallery Publications, 1995)
# Friedrich Robert Helmert

Friedrich Robert Helmert (1843-1917) va ser un geodesista i matemàtic alemany, considerat com el pare de la geodèsia per la seva definició d'aquesta com a la «ciència de la mesura i de la representació de la Terra», una definició que va ser vàlida gairebé tres quarts de segle, fins que instruments de mesura més precisos van permetre eixamplar la geodèsia cap a la mesura i la descripció del camp de gravitació.
Va nàixer el 31 de juliol de 1843 a la ciutat minera de Freiberg al Regne de Saxònia. Va estudiar al l'Escola Reial Politècnica de Saxònia de Dresden. És conegut per l'equació de Helmert sobre el valor de l'acceleració de la gravetat en funció de la latitud i de l'altitud. Va ser professor a la Universitat Técnica (RWTH) d'Aquisgrà i la Universitat Humboldt de Berlín.

## Reconeixement

* Un cràter lunar porta el seu nom
* La «Torre Helmert» (Helmertturm) a Potsdam, una torre d'observació geodèsica
* La «Plaça Helmert» a la seva ciutat natal
* El vaixell oceanogràfic «Fugro Helmert» (2013)
* El «Fugro Helmert»
* Placa commemoratiu a Freiberg

## Obres destacades

* Die mathematischen und physikalischen Theorien der Höheren Geodäsie Tom I, Tom I Die mathematischen Theorieen., Leipzig, Ed. B.G. Teubner, 1980, fàcsimil de 1962 per l'editorial Minerva, Frankfurt del Main, pàgina 4 (en català: Les teories matemàtiques i físiques de la geodèsia fonamental, tom I, les teories matemàtiques)
* Die mathematischen und physikalischen Theorien der Höheren Geodäsie Tom II, Die physikalischen Theorien, mit Untersuchungen über die mathematische Erdgestalt auf Grund der Beobachtungen, Leipzig, Ed. B.G. Teubner, 1884 (en català: Les teories matemàtiques i físiques de la geodèsia fonamental, tom II, Les teories físiques, amb recerques sobre la forma matemàtica de la Terra basades sobre observacions)

## Referències

* ↑ «Friedrich Robert Helmert - Biographie» (alemany), FPK Gmbh, 2002
* ↑ F.R. Helmert, 1980, op.cit., pàgina 4
* ↑ En alemany: Königlich Sächsische Polytechnische Schule
* ↑ «Friedrich Robert Helmert». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Helmert», Unió internacional d'astronomia [Consulta el 21 de desembre de 2013]
* ↑ 50° 54′ 59.25″ N, 13° 20′ 47.92″ E﻿ / ﻿50.9164583°N,13.3466444°E﻿ / 50.9164583; 13.3466444
# Gastrotheca helenae

La granota marsupial del Tama (Gastrotheca helenae) és una espècie de granota de la família del hemipràctids.
Va ser descrit per a Emmett Reid Dunn el 1944. Helen Thompson Gaige (1890-1976), conservador del Museu de Zoologia de la Universitat de Michigan el va ajudar quan estudiava el gènere de les gastroteques, in en seu honor ha triat el nom específic.
És una grossa gastroteca, amb l'obertura de la bossa a la part posterior; el cap adherit al crani (un casc), però sense demarcació entre l'esquena i la pell de l'esquena; així s'assembla als G. Weinlandii de l'Equador i a la G. microdiscus del Brasil; els primers dits són més curts, les cames més llargues i els discs més grans que els del G. microdiscus, i de color molt diferent de la G. weinlandia.
Viu a Cerro Tamá, a Colòmbia (al Norde de Santander) i als estats d'Apure i Táchira de Veneçuela, 2300–3250 m d'altitud.
Segons la Llista Vermella de la UICN, es troba en perill d'extinció. La població de Colòmbia va ser molt afectada per la ramaderia, però la creació del Parc Nacional Natural Tamá el 1977 va ajudar a recuperar-se, tot i que a les zones fora del parc la desforestació i l'agricultura continuen destrossar el seu hàbitat. L'espècie és molt susceptible als canvis en les condicions microclimàtiques. Encara no sembla haver estat afectada pel fong Batrachochytrium dendrobatidis, però el risc de tal infecció en el futur roman una amenaça major.

## Referències

* ↑ Dunn, Emmett Reid «Notes in Colombian Herpetology, II» (en anglès). Caldasia, 9, 01-01-1944, pàg. 404–405. ISSN: 2357-3759.
* 1 2 Dunn, 1944, p. 404.
* ↑ Frost, Darrel R. «Gastrotheca helenae Dunn, 1944» (en anglès). Amphibian Species of the World: an Online Reference, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
* 1 2 SSC Amphibian Specialist Group «Helena's Marsupial Frog Gastrotheca helenae» (en anglès). Llista Vermella de la UICN. DOI: 0.2305/IUCN.UK.2021-1.RLTS.T55339A85899122.en.
* ↑ Acevedo, Aldemar A.; Franco, Rosmery; Lizcano, Diego J. «Distribucion, historia natural y conservación de una rana marsupial poco conocidat, Gastrotheca helenae (Anura, Hemiphractidæ), en el Parque Nacional Natural Tamá Colombia» (en castella). Boletin cientifico Museo de Historia Natural Universidad de Caldas, 3-2011, pàg. 68-74. ISSN: 0123-3068.
# Gneu Hosidi Geta

Gneu Hosidi Geta (en llatí Cnaeus Hosidius Geta) va ser un magistrat romà del segle i. Va ser propretor de Numídia amb l'emperador Claudi l'any 42.
Va derrotar a un cap amazic de nom Sabalus, però les seves forces van patir greument per manca d'aigua. Hosidi Geta dubtava entre retirar-se o seguir i un númida li va aconsellar invocar la màgia per obtenir pluja. Es va fer l'intent i va ploure i va poder seguir fins a obtenir la rendició de Sabalus, que va ser ràpida, ja que aquest, assabentat del fet, el considerava un home amb poders màgics.
Va ser legat d'Aule Plauci a la conquesta romana de Britànnia on va derrotar els britons i va obtenir ornaments triomfals.
L'any 49 va ser cònsol sufecte.

## Referències

* ↑ (llatí) Cassi Dió, Historia romana
# Yao

«Yao» té aquests significats:
* Yao o wa yao, grup ètnic africà
* Yao (llengua), llengua bantu parlada al sud-est d'Àfrica
* Yao (ètnia asiàtica), grup ètnic de la Xina, Tailàndia, Laos i Vietnam
* Yao (Osaka), ciutat de la prefectura d'Osaka
* Yao Ming, jugador de bàsquet d'origen xinès
* Yao Wenyuan, membre de la Banda dels Quatre
# Yao (ètnia)

Els yao (també coneguts com a dao, pronunciat com "zou") són un grup humà que es troba a la Xina, Tailàndia, Vietnam, Laos, França i els Estats Units amb una població total de més de set milions. Són una de les ètnies més antigues de la Xina.
Hi ha una organització que promou l'estudi d'aquesta ètnia: l'Associació Internacional per a l'Estudi dels Yao.
Una recerca publicada el 2000 trobà que la identitat dels yao era essencialitzada, hiper-simplificada i mostrant una idea falsa de la realitat emmarcant-los en un endarreriment fictici.

## Noms

Al Vietnam se'ls ha referit per equivocació com a Kim Mien o Kim Mun (homes salvatges), una traducció errònia de l'expressió en les llengües mien i lantien (utilitzades pels dao) utilitzada per a referir-se als dao que significa "homes del bosc". Durant la colonització francesa són anomenats Man, que significa bàrbars meridionals en xinès.

## Distribució

A la Xina es troben a les muntanyes i boscos de:
* Guangxi
* Hunan
* Guangdong
* Yunnan
** A Yunnan viu la branca dels yao pèl-rojos, la majoria dels quals viuen en pobles remots sense instal·lacions modernes.
* Guizhou
Al Vietnam viuen a les muntanyes del nord, vivint amb economies d'autoabastiment. Allí són una ètnia reconeguda.

## Costums

Una roba típica que porten les dones és el lamchu, un vestit tradicional format per un mocador, una faldilla, una jaqueta i el hang pen, que embolica les cames.
El cacic yao sol guardar un rotllo amb caràcters xinesos, element considerat d'identitat ètnica.

## Medicina tradicional dels yao

Han desenvolupat la seua pròpia medicina tradicional. Els yao pèl-rojos han desenvolupat una medicina avançada que tracta malalties sense cap teoria mèdica. Aquesta medicina és curiosament similar a la d'altres branques yao situades lluny, a més de 1.000 kilòmetres de distància, les quals són els yao de Guangxi i Hunan. Una recerca del 2004 trobà que aquesta medicina té els vestigis perniciosos de les supersticiosos de temps feudals i la cultura religiosa.

## Referències

* 1 2 Kindersley, 1995, p. 66.
* 1 2 Kindersley, 1995, p. 67.
* 1 2 Jonsson, 2000, p. 58.
* 1 2 3 Long i Li, febrer 2004, p. 389.
* ↑ Jonsson, 2000, p. 61-62.
* ↑ Jonsson, 2000, p. 60.
* ↑ Jonsson, 2000, p. 59.
* ↑ Jonsson, 2000, p. 58-59.
* ↑ Long i Li, febrer 2004, p. 390.
* ↑ Long i Li, febrer 2004, p. 394.

## Bibliografia

* Jonsson, Hjorleifur «Yao minority identity and the location of difference in the South China borderlands». Ethnos, 65, 1, 2000, pàg. 56-82. DOI: 10.1080/001418400360643.
* Long, Chun-lin; Li, Rong «Ethnobotanical studies on medicinal plants used by the Red-headed Yao People in Jinping, Yunnan Province, China». Journal of Ethnopharmacology, 90, 2-3, 2-2004, pàg. 389–395. DOI: 10.1016/j.jep.2003.10.021.
* Kindersley, Anabel. Nens com jo. Barcelona: Bruño, 1995. ISBN 84-216-2990-5.
# Marc Grijalvo

Marc Grijalvo (Barcelona, 1978) és un professor universitari i novel·lista. Com a professor, treballa a la Universitat de Girona, la Universitat Oberta de Catalunya i el Departament d'Ensenyament. És doctor en Turisme, Dret i Empresa; i, en la seva tasca de recerca, en destaca el Premi Yvette Barbaza. Com a escriptor, va debutar com a novel·lista amb La paraula silenciada, obra que va obtenir el XXVI Premi Sebastià Joan Arbó. El 2016 va publicar Asfíxia, una novel·la on destaca especialment la denúncia social. Amb Quilmes, la llegenda, publicada el 2018 narra el genocidi que va suposar la conquesta d'Amèrica

## Referències

* ↑ Empordà. «Marc Grijalvo presenta la seva segona novel·la 'Asfíxia'». [Consulta: 12 setembre 2016].
* ↑ UDG. «Marc Grijalvo». www.udg.edu. [Consulta: 12 setembre 2016].
* ↑ Castillón, X. «Marc Grijalvo publica la seva segona novel·la». [Consulta: 12 setembre 2016].
* ↑ Grijalvo Pujol, Marc. Quilmes, la llegenda. Figueres: Cal·lígraf, 2018, p. 406. ISBN 9788494919916 [Consulta: 25 gener 2019]. Arxivat 2019-01-26 a Wayback Machine.
# Marcel Olm i Plana

Marcel Olm i Plana (Mataró, 12 de febrer de 1932 — Mataró, 6 d'octubre de 2023) fou un compositor i pianista català. Va estudiar piano amb Maria Canela al Conservatori de Música del Liceu, i harmonia i composició de manera autodidàctica amb consell de Cristòfor Taltabull.
Com a pianista va formar duo amb la soprano Pilar Adán, amb la qual va actuar ininterrompudament des de 1967 arreu d'Europa en recitals de repertori clàssic, destacant entre els més significatius els celebrats a Teatro de la Juventud (Ginebra), Castillo de Blümplitz (Berna), Biblioteca Española (París), Círculo Catalán (Madrid), Casa de Madrid (Barcelona), Sala sa Nostra (Maó), etc. A més, també van dur a terme enregistraments per a Ràdio Nacional d'Espanya i per a Catalunya Música.
Va ser membre de l'Associació Catalana de Compositors.

## Obra

El seu catàleg, amb més d'un centenar de creacions, inclou obres per a piano, veu i piano, violoncel, flauta, clarinet, guitarra i peces per a cor a quatre veus. Les seves obres per a piano han estat presentades per intèrprets de la talla d'Àngels Presutto, Montserrat Massagué, Josefina Gómez Toldrà i Naomi Kimura en diversos països europeus i del continent americà.
Dins del conjunt de la seva obra, que inclou més d'un centenar de peces, cal esmentar: Capricho sobre un tema español, per a piano (1953), Danza breve, per a piano (1960), Elegia, per a violoncel i piano (1990), Sonatina, per a piano (1990), Imatges (1991) per a piano, i Cántico Espiritual, per a veu i piano (1981). La seva música destaca per l'elegància i la sobrietat i pel caràcter intimista i harmoniós.
Altres obres que va compondre: Mazurca y canción de cuna, per a piano (1952); Tres preludis subtils, per a piano (2007); Five Sketches, per a piano (2009); Balada, per a piano (2010); Paisatge, per a clarinet i piano (2010); Spanish Rhythm, per a piano (2011); Kaleidoskop, per a clarinet i piano (2012); etc.
El seu fons documental es conserva a l'Arxiu Comarcal del Maresme.

## Referències

* 1 2 3 4 «Marcel Olm Plana | enciclopedia.cat». [Consulta: 7 desembre 2023].
* 1 2 3 4 5 «Marcel Olm .:.». [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Olm, Marcel (1932-)» (en castellà). [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Quadre de fons». [Consulta: 29 novembre 2024].
# Albert Montagut

Albert Montagut és un periodista, professor universitari, escriptor i articulista de Barcelona. És el fundador de Coolt, una publicació cultural i d'anàlisi sociopolític d'abast Llatinoamericà (coolt.com) de la que és director. Doctor en Periodisme i Ciències de la Comunicació i llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, va ser director adjunt d'El Mundo del Siglo XXI i director fundador de l'edició catalana d'El Mundo, el 2001 va tornar a El Periódico de Catalunya com a director adjunt i aquell any va ser nomenat director fundador de la cadena de diaris gratuïts del Grup Planeta ADN.
El novembre del 2013 va ser nomenat director de comunicació del Futbol Club Barcelona. Abans d'acabar la seva etapa en el FC Barcelona va transformar la revista del club, Barça; va ser també director de l'àrea global del FC Barcelona, i va dirigir, el setembre del 2016, la campanya global per publicitar l'obertura de l'oficina del club blau-grana a Nova York amb la il·luminació del Empire State Building amb el colors blaugrana.
És autor de tres assajos literaris: Fe de errores. Una historia de periodistas (Temas de Hoy, 2009) i NewPaper. Cómo la revolución digital transforma la Prensa (Deusto, 2012). El prestigiós periodista Vicente Verdú va escriure al pròleg de NewPaper: "Montagut cuenta, a la manera de una aurora bíblica, cómo fueron amaneciendo las luces de otra era". És autor també de Reset. Cómo concluir la revolución digital del periodismo (Galaxia Gutenberg, 2021), un assaig sobre la seva tesi doctoral.

## Referències

* ↑ «Ya es oficial: Albert Montagut, nuevo director de comunicación» (en castellà). Mundo Deportivo, 19-11-2013. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ «El director de ADN apuesta por unir las ediciones impresa y de Internet» (en castellà). La Razon, 14-01-2009. [Consulta: 4 desembre 2022].
* ↑ Masó, Sara «Dia a dia». Capçalera, 163, 3-2014, pàg. 91.