OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Khalid al-Misslam

Khalid al-Misslam (àrab: خالد سيف قطر) (1979 - Qatar, 10 de desembre de 2022) va ser un fotoperiodista qatarià del canal nacional Al Kass TV que va morir durant el mundial de Qatar del 2022.
Va treballar per l'equip automobilístic Al-Anabi Racing Team i va cofundar l'empresa de continguts audiovisuals Red Dot Films. En el moment de la seva mort formava part del departaement de creativitat del canal Al Kass TV.
La notícia de la mort la va donar el mitjà de comunicació Gulf Times, sense esmentar-ne les causes. Va ser enterrat al cementiri de Mesaimeer. Altres mitjans van apuntar que la mort havia estat "sobtada", sense donar més detalls de les causes. Uns dies després AIPS Media va informar que el periodista havia mort d'una parada cardíaca en un moment en què no estava treballant. Segons mitjans locals, va morir d'un atac de cor.

## Referències

* ↑ Sport, Redazione. «Un altro giornalista morto in Qatar: il fotoreporter Al-Misslam» (en italià), 12-11-2022. [Consulta: 11 desembre 2022].
* 1 2 «Creador de su propia empresa e inspiración para sus colegas: el recuerdo del fotógrafo que murió en el Mundial» (en castellà), 12-12-2022. [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ esport3. «Setmana tràgica a Qatar: mor Al-Misslam, un altre periodista», 11-12-2022. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ «الكشف عن سبب وفاة المصور خالد سيف سالم المسلم في مونديال قطر 2022 - يلا كورة 24» (en àrab), 13-12-2022. [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «Second journalist suddenly dies covering FIFA World Cup» (en anglès), 11-12-2022. [Consulta: 11 desembre 2022].
* ↑ «S'ha mort un altre periodista que cobria el Mundial de Catar». VilaWeb, 12-12-2022. [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «Periodistas muertos en Qatar» (en castellà). [Consulta: 17 desembre 2022].
# Khenemetneferhedjet I

Khenemetneferhedjet I Ueret (ẖnm.t nfr-ḥḏ.t-Wrt, "unida amb la corona blanca") va ser una reina egípcia de la XII Dinastia. Era filla del rei Amenemhet II i d'una mare desconeguda per l'egiptologia. Es va casar amb el seu germà i faraó Senusret II, amb qui va tenir al també faraó Senusret III.

## Notícies

Khenemetneferhedjet en jeroglífic :
És probable que sigui la mateixa persona que s'esmenta com a filla d’Amenemhet II en un segell, avui conservat a Nova York. Això significaria que era la germana del seu marit. Ella i Nofret II han estat identificades definitivament com a dues de les reines consorts de Senusret II; altres dues possibles esposes són Khenemet i Itaueret. Totes elles eren les seves germanes.
El seu nom era també un títol de reina utilitzat a l'època: khenemetneferhedjet significa "Unida amb la corona blanca". El seu nom addicional, Ueret, significa "gran" o "el vell" i probablement es va utilitzar per diferenciar-la de les altres amb aquest nom.
Khenemetneferhedjet apareix mencionada en un segell trobat a Kahun (avui conservat a Tonbridge), en un papir també de Kahun (avui a Berlín), en una estàtua (conservada al British Museum) i al complex piramidal del seu fill. Probablement va ser enterrada al complex piramidal de Kahun construït pel seu marit.

## Títols

Els seus títols coneguts eren els següents:
* Dona del Rei
* Mare del Rei
* Dama de les Dues Terres
* Filla del Rei (en el cas que sigui la mateixa persona que la princesa anomenada al segell d'Amenemhet II)
* Germana del Rei (en el cas que sigui la mateixa persona que la princesa anomenada al segell d'Amenemhet II)

## Referències

* 1 2 3 4 Dodson i Hilton, 2004, p. 96.
* ↑ Stünkel, 2006, p. 147-166.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Grajetzki, Wolfram. Ancient Egyptian Queens: A Hieroglyphic Dictionary (en anglès). Golden House Publications, 2005. ISBN 978-0954721893.
* Stünkel, Isabel. «The relief decoration of the cult chapels of royal women in the pyramid complex of Senusret III». A: Abusir and Saqqara in the Year 2005: Proceedings of the Conference Held in Prague (June 27-July 5, 2005) (en anglès). Praga: Czech Institute of Egyptology, 2006. ISBN 978-8073081164.
# Kikoriki: Equip invencible

Kikoriki: Equip invencible (originalment en rus: Смешарики. Начало, transcrit com a Smeixàriki. Natxalo) és una pel·lícula d'animació russa de 2011 que serveix com a preqüela de la sèrie Kikoriki. La pel·lícula es va estrenar a Rússia el 22 de desembre de 2011. La versió doblada al català es va estrenar als cinemes el 2017.

## Sinopsi

La vida a Kikoriki és senzilla i feliç fins que arriba la televisió. Els nens s'obsessionen amb el programa del superheroi Lucien que lluita contra un malvat. Per tal d'ajudar-lo decideixen anar a la ciutat a salvar la humanitat.

## Referències

* 1 2 Kikoriki. Equip invencible a la Base de dades de cinema en català
* ↑ Busch, Anita. «Shout! Factory, Odin's Eye Partner on New Animated Film». Deadline Hollywood, 06-09-2016. [Consulta: 25 març 2022].
* ↑ Frater, Patrick. «Shout! Factory Calls 'Kirikori' Animated Pair». Variety, 06-09-2016. [Consulta: 25 març 2022].
* ↑ «Kikoriki: Equip invencible». ésAdir. [Consulta: 4 agost 2022].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# De Havilland DH.88 Comet

El de Havilland DH.88 Comet és un avió de dos seients, bimotor desenvolupat específicament per participar en la cursa aèria MacRobertson del 1934 entre Anglaterra i Austràlia.
El desenvolupament del DH.88 Comet es va iniciar a petició del pioner de l'aviació britànica Geoffrey de Havilland, amb el suport de la cúpula directiva de de Havilland, delerosos per guanyar el prestigi que els donaria construir l'aeronau guanyadora de la cursa, així com tota la recerca que implicaria produir-la. El Comet va ser dissenyat per Arthur Ernest Hagg per tal de complir tots els requisits específics de la cursa; Hagg va produir un disseny innovador en la forma d'un monoplà d'ala baixa amb voladís, cabina tancada, tren d'aterratge retràctil, flaps i hèlix de pas variable.
Un total de tres Comets van ser produïts per la cursa, tots tres per a propietaris privats al preu de 5,000 lliures per unitat. L'aeronau va experimentar un cicle de desenvolupament ràpid, fent el seu primer vol el setembre de 1934, només sis setmanes abans de la cursa.
Els tres avions que van participar en la cursa, van ser el G-ACSP Black Magic, pintat de negre i daurat, propietat de Jim Mollison i la seva dona Amy Johnson, el G-ACSR, pintat de verd, propietat del pilot de carreres automobilístiques Bernard Rubin i, per acabar, el G-ACSS Grosvenor House, pintat de vermell i blanc, propietat de A.O. Edwards, director del Grosvenor House Hotel i que finalment seria el vencedor de la cursa.
Més tard es van construir dos unitats més. Els Comets van establir una multitud de rècords d'aviació, tant durant la cursa com posteriorment. Algunes unitats van ser comprades i avaluades per governs sobretot per fer-los servir com avions de correu. El govern francés va comprar dos dels Comets, un dels quals va ser utilitzat per Jean Mermoz per avaluar-lo a la línia de l'Atlàntic Meridional. Dos unitats amb matrícules G-ACSS i G-ACSP, han estat preservades fins a l'actualitat.

## Especificacions

Característiques generals
* Tripulació: 2
* Longitud: 8,84 m
* Envergadura: 13,41 m
* Alçada: 3,05 m
* Superfície de l'ala 19,75 m2
* Pes buit: 1.332 Kg
* Pes carregat: 2.523 Kg
* Motors: 2× refrigerats per aire de Havilland Gipsy Six, 230 C.V. cada un
Rendiment
* Velocitat màxima: 382 km/h
* Velocitat de creuer: 354 km/h
* Velocitat d'entrada en pèrdua: 119 km/h
* Abast: 4.710 km
* Sostre de servei: 5.790 m
* Ràtio d'ascens: 4,6 m/s

## Referències

* 1 2 3 «De Havilland's famous Comet Racer, winner of the 1934 England - Australia air race.» (en anglès). BAE Systems. [Consulta: 14 març 2018].
* ↑ Harold Skaarup. California Warplanes. iUniverse, 2012, p. 147–. ISBN 978-1-4759-0144-3.
* 1 2 3 4 Besse, François. 100 aviones de leyenda (en castellà). Reditar Libros, S.L., 2006, p. 25. ISBN 9788496449268.
# Enric Lucas Llop

Enric Lucas Llop (el Prat de Llobregat, Baix Llobregat, 12 d'agost de 1961) és un alpinista, escalador, espeleòleg i guia de muntanya català.
Fou soci del Club Esquí de la Pobla de Segur i de la UEC del Prat de Llobregat, membre del GAME i instructor de l'Escola Catalana d'Alta Muntanya i d'espeleologia. Precisament, en el camp de l'espeleologia és on ha desenvolupat una gran activitat, explorant cavitats subterrànies de gran renom, com Arañorena, Buho o Pierre Saint Marin, entre d'altres. Pel que fa a l'escalada va formar part de la generació d'escaladors anomenada New Wave, amb els quals feu nombroses escalades i obertures de vies a Montserrat, Terradets, Pedraforca i Pirineus. Als Alps ha fet escalades de dificultat i ascensions hivernals, i el 1996 va obrir diverses vies d'escalada a Mali. El 1981, als Andes del Perú, escalà el Pisco i el Chopicalqui, i també el Huascarán, convertint-se així amb l'únic alpinista de la història dels Andes que ha realitzat l'ascensió d'aquest pic de 6.780 m., fent l'ascensió i el descens en una sola jornada des de Musho, quan habitualment es fa en dos o tres dies. El 1982 formà part de la cordada que obrí una nova ruta al Saraghrar a l'Hindu Kush, i el 1984, juntament amb Nil Bohigas, obrí la via dels catalans a la cara sud de l'Annapurna central. El 1989 participà en dos intents a la cara sud del Lhotse; el primer amb una expedició dirigida per Reinhold Messner i l'esperó Sud-oest del Saraghrar II en què s'assoliren els 7.200 metres, i uns quants mesos més tard amb Christophe Profit obriren bona part de la via en estil alpí abans d'abandonar. També cal destacar altres expedicions i ascensions com la que va dur a terme el 1981 al Huascarán, en solitari i en un sol dia, el 1983 i 1985 a l'Everest o el 1986 i 1989 al Dhaulagiri. Ha participat en diverses competicions nacionals i internacionals d'esquí de muntanya i en ral·lis d'esports d'aventura. Fou el guarda del Refugi de Colomina a la Vall Fosca durant més de dotze anys.

## Referències

* 1 2 «Enric Lucas Llop». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Garrigós, Joan «Los once hombres del Everest-83». La Vanguardia (Hemeroteca), 17-07-1983, pàg. 67 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ «Bohigas y Lucas se enfrentarán a la sur del Annapurna». Mundo Deportivo, 15-05-1984 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ «Enric Lucas y Nil Bohigas, 25 años de su escalada al sur del Annapurna». Desnivel, 04-12-2009 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ Carbonell, Rafael «Enric Lucas acompañará a Reinhold Messner al Lhotse». El País, 27-11-1988 [Consulta: 17 juny 2018].
* ↑ Bellostas, Alfredo «El alpinismo catalán intenta de nuevo llegar a la cima más alta del mundo». La Vanguardia (Hemeroteca), 22-05-1985, pàg. 39 [Consulta: 17 juny 2018].

## Vegeu també

* Expedició catalana a l'Everest de 1985
# Subespècie

* Grups taxonòmics
* Domini
* Regne
* Subregne
* Branca
* Infraregne
* Superfílum / Superembrancament / Superdivisió
* Fílum / Embrancament / Divisió
* Subfílum / Subembrancament / Subdivisió
* Infrafílum
* Microfílum
* Nanofílum
* Superclasse
* Classe
* Subclasse
* Infraclasse
* Parvclasse
* Superlegió
* Legió
* Sublegió
* Infralegió
* Supercohort
* Cohort
* Subcohort
* Infracohort
* Magnordre
* Superordre
* Grandordre
* Mirordre
* Ordre
* Subordre
* Infraordre
* Parvordre
* Superfamília
* Grup
* Família
* Subfamília
* Infrafamília
* Supertribu
* Tribu
* Subtribu
* Infratribu
* Gènere
* Secció
* Subsecció
* Sèrie
* Espècie
* Subespècie
* Varietat
* Soca
* Forma Specialis
Una subespècie és un conjunt de poblacions d'una espècie que tenen caràcters en comú, ocupen únicament una part de la distribució de l'espècie i presenten diferències morfològiques respecte a altres poblacions de la mateixa espècie, generalment degudes a un aïllament geogràfic. Es tracta de la categoria taxonòmica immediatament inferior a l'espècie.
Les distribucions de dues o més subespècies sovint es toquen o se superposen i en aquests llocs es produeix una certa hibridació, amb producció de descendents si fa o no fa fèrtils.

## Nomenclatura

La subespècie s'anomena amb un nom trinomial, a diferència de l'espècie, que rep un nom binomial. El nom està format per tres mots, el binomi específic seguit de l'epítet subespecífic. Per exemple, l'espècie Homo sapiens té actualment dues subespècies que s'anomenen afegint una paraula a continuació del binomi:
* Homo sapiens idaltu, és a dir, Homo sapiens subespècie idaltu
* Homo sapiens sapiens, és a dir, Homo sapiens subespècie sapiens
Segons el Codi Internacional de Nomenclatura Zoològica, la subespècie és la categoria taxonòmica inferior i no se n'admet cap de més baixa, com ara varietat, raça, etc.

## Referències

* ↑ «subespècie». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «Identificació de plantes (Nomenclatura)». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ «subespècie». Glossari de jardineria i paisatgisme. TERMCAT. [Consulta: 14 juliol 2023].
* ↑ Subministrament del material vegetal: Arbres de fulla perenne. Barcelona: Fundació de la Jardineria i el Paisatge, 2019 (Normes Tecnològiques de Jardineria i Paisatgisme). ISBN 978-84-96564-88-6.

## Bibliografia

* Díaz, J.; Santos, T. Zoología: Aproximación evolutiva a la diversidad y organización de los animales (en castellà). Editorial Síntesis, 1998. ISBN 84-7738-591-2.
# Sèssils (ordre)

Els sèssils (Sessilia) són un ordre de cirrípeds toràcics, que inclous el bàlans o glans de mar (Balanus sp.). Formen un grup monofilètic i probablement es deriven dels pedunculats .

## Taxonomia

Aquest ordre està dividit en tres subordres:

### Subordre Balanomorpha - dotze famílies classificades dins de sis superfamílies

* Superfamília Balanoidea Leach, 1817
** Família Archaeobalanidae Newman & Ross, 1976
** Família Balanidae Leach, 1817
** Família Pyrgomatidae Gray, 1825
* Superfamília Chionelasmatoidea Buckeridge, 1983
** Família Chionelasmatidae Buckeridge, 1983
* Superfamília Chthamaloidea Darwin, 1854
** Família Catophragmidae Utinomi, 1968
** Família Chthamalidae Darwin, 1854
* Superfamília Coronuloidea Leach, 1817
** Família Chelonibiidae Pilsbry, 1916
** Família Coronulidae Leach, 1817
** Família Platylepadidae Newman & Ross, 1976
* Superfamília Pachylasmatoidea Utinomi, 1968
** Família Pachylasmatidae Utinomi, 1968
* Superfamília Tetraclitoidea Gruvel, 1903
** Família Bathylasmatidae Newman & Ross, 1971
** Família Tetraclitidae Gruvel, 1903

### Subordre Brachylepadomorpha - una sola família

* Família Brachylepadidae

### Subordre Verrucomorpha - dues famílies

* Família Neoverrucidae
* Família Verrucidae

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «Unraveling the evolutionary radiation of the thoracican barnacles using molecular and morphological evidence: a comparison of several divergence time estimation approaches, Marcos Pérez-Losada, Jens T. Høeg & Keith A. Crandall. 2004 Systematic Biology, volum 53-2, pgs 244–264 - doi 10.1080/10635150490423458». Arxivat de l'original el 2009-03-17. [Consulta: 11 gener 2010].
* ↑ J. W. Martin & G. E. Davis. An Updated Classification of the Recent Crustacea (PDF). Natural History Museum of Los Angeles County, 2001, p. 132 pp. Arxivat 2013-05-12 a Wayback Machine.
# Escut de monja

Els escuts de monja van ser un gènere d'art devocional que va ser molt popular als segles XVII i xviii a Espanya i als territoris coneguts en aquella època com a Nova Espanya (avui Mèxic), consistents en petites peces pictòriques a l'oli o brodats dins de les quals es representaven escenes religioses, que les religioses portaven en el pit durant la presa de vots i amb les quals eren pintades, al seu torn, en celebracions religioses o conventuals. Era usat com a accessori dins del vestuari de les religioses que es col·locava al pit sobre l'escapulari o sobre la capa.

## Descripció

Els escuts de monja pertanyen a la tradició de les miniatures europees, heretades a Amèrica a través dels colonitzadors espanyols i adoptada en els espais religiosos de la Nova Espanya.
Els escuts eren pintats a l'oli, ordinàriament, sobre plaques rodones o ovalades de coure, amb un marc que vorejava la imatge principal, en el qual es col·locaven imatges de flors o altres motius ornamentals.
Un dels motius més freqüents era la Mare de Déu, la qual cosa identificava a la monja que portava l'escut amb l'ideal d'esposa de Crist, no obstant això, era també comú pintar escenes bíbliques o de vides de sants.
Alguns dels millors pintors que van incórrer en aquest estil religiós van ser com José de Páez, Luis Juárez, Miguel Cabrera o Zurbarán, entre d'altres.

## Referències

* ↑ McIntyre, Kellen K. & Phillips, Richard E.. Woman And Art in Early Modern Latin America. Leiden-Boston: Brill, 2007.
* 1 2 Córdova, James M. Clad in Flowers: Indigenous Arts and Knowledge in Colonial Mexican Convents.
* ↑ Conferencia de Comunidades Monásticas del Cono Sur. «Iconografía de Santa Gertrudis». [Consulta: 9 juny 2016].
# Tagín

El tagín (de l'àrab طاجين, ṭājīn, AFI [tˁaːdʒiːn], transcrit també tajine seguint les convencions del francès) és un tipus de plat cuit tradicionalment en una cassola de fang especial que té una tapa cònica, també de fang, que fa de xemeneia i que també es diu tagín. Aquests plats són molt freqüents al Marroc i al Magrib en general. La majoria són també molt semblants, o de vegades idèntics, a alguns plats de la cuina catalana (per exemple, el pollastre o gall dindi amb panses i pinyons) que es fan amb cassola de fang. La diferència més gran pot ser que, en principi, als tagins els aliments es poden coure –tot i que no és obligatori ni el més habitual– sense cap greix afegit, només amb el vapor que queda retingut dintre del recipient. Actualment, sovint aquests plats es fan en una olla o una cassola de metall i després se serveixen a taula dintre del tagín. És per això que hi ha tagins pintats que de fet no resisteixen el foc. Tradicionalment, se serveix un sol tagín al centre de la taula, del qual hi mengen directament tots els comensals.
A Tunísia hi ha un plat que es diu igual però que no té res a veure, es tracta d'una truita de carn o peix que es cou al forn.
Es pot menjar en qualsevol àpat. És un menjar típic a la cuina dels països del nord d'Àfrica, especialment: Marroc, Líbia, Tunis, Algèria.

## Característiques

És un sopar de cassola habitual a l'hivern, ja que és un plat calent i consistent. La seva presentació és sempre en una cassola de fang tapada perquè es conservi l'escalfor i el vapor abans i després de la cocció. Aquesta tapa també evita que es ressequin els aliments.
Una característica és que ha de dur carn o peix. Habitualment es presenta amb un toc de picant.

## Ingredients

* Carn de vedella picada o peix (si es vol fer una recepta marroquí autèntica no s'ha de posar carn de porc)
* Ceba
* Tomàquet
* Salsa de tomàquet
* Espècies com: comí, coriandre, pebre i pebre dolç
* Julivert
* Sal
* Farina
* Oli
* 1 ou per persona
* Brou
* Llimona

## Elaboració

Primer s'han de fregir tots els aliments i després es cuinen, a mode d'estofat, a foc lent. A causa dels seus ingredients i mode de preparació, es pot considerar un plat de dieta mediterrània.
* Tagín de pollastre amb llimona en salmorra i olives
* Tagín de sardines
* Tagín de xai amb codony caramel·litzat
* Tagín de xai amb prunes i panses
* Tagín de vedella amb verdures
* Tagín de verdures

## Condiments

Els plats es poden condimentar amb una àmplia varietat d'ingredients salats o dolços, mel, fruites, fruits secs i espècies. Aquestes espècies, a més de les habituals a la cuina magrebina, solen incloure la barreja que es coneix com a ras el hanout.

## Referències

* ↑ «tagín». Neoloteca. TERMCAT. [Consulta: 17 agost 2024].

## Vegeu també

* Gastronomia del Marroc
# Set Meravelles de Catalunya

Les Set Meravelles de Catalunya és el nom d'un concurs públic per a seleccionar els set edificis o conjunts arquitectònics més destacables de Catalunya.
El concurs fou iniciat per l'Organització Capital de la Cultura Catalana i Catalunya Ràdio i patrocinat per TV3 i El Punt entre d'altres. Es dividí el país en set regions, cada una amb una sèrie de candidats. Llavors se seleccionà, mitjançant vot popular, un guanyador en cada regió. Fou votat pel públic general el 30 de maig de 2007.

## Seleccionats

* Temple Expiatori de la Sagrada Família de Barcelona
* Conjunt monumental del Turó de la Seu Vella de Lleida
* Conjunt arqueològic de Tàrraco
* Centre històric de Vic
* Catedral de Girona
* Abadia de Sant Miquel de Cuixà
* Celler Cooperatiu de Gandesa

## Referències

* 1 2 ccc memoria de 2007
* 1 2 www.ccc.cat

## Vegeu també

* Meravelles Valencianes

## Enllaços externs

* Les 7 meravelles del patrimoni català, a Patrimoni.gencat
# Com fer-se fastigosament ric a l'Àsia emergent

Com fer-se fastigosament ric a l'Àsia emergent (originalment i en anglès How to Get Filthy Rich in Rising Asia) és la tercera novel·la de Mohsin Hamid, un escriptor pakistanès. La novel·la utilitza una perspectiva de la segona persona del singular, en referència al protagonista només com a tu. La història té lloc en un país sense nom que s'assembla al país d'origen Hamid, el Pakistan. S'hi detallen els inicis de la vida del protagonista com un nen pobre, i com la recerca de la riquesa el trasllada a la gran ciutat, on funda un negoci d'aigua embotellada.
| « | Si no és que n'estàs escrivint un, un llibre d'autoajuda és un oxímoron | » |
| — Mohsin Hamid |||

## Anàlisi

El llibre és una enginyosa paròdia dels llibres d'autoajuda, on al llarg de dotze capítols ordenats segons dotze consells oferts pel teòric llibre d'Autoajuda, es presenta l'evolució vital d'un pagès d'origen hindú per un país indeterminat de l'Àsia. És per aquesta suposada intenció d'autoajuda que l'autor s'adreça al lector com a "tu".
Segons Pere Antoni Pons, l'autor no detalla un país o ciutat determinada, per què no vol que importin per ells mateixos sinó per la seva representativitat, on l'escenari del llibre actua com a síntesi de diversos països emergents.

## Traducció al català

L'obra va ser traduïda al català el mateix 2013 per Carles Miró, llicenciat en filosofia per la Universitat de Barcelona i crític literari a diversos mitjans. Ha traduït llibres d'autors com Raymond Carver, Noam Chomsky, Robertson Davies, Marie Darrieussecq, Jennifer Egan, Mario Puzo o Edmund de Waal, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «How to Get Filthy Rich in Rising Asia». Penguin.com. Arxivat de l'original el 8 de gener 2014. [Consulta: 8 gener 2014].
* ↑ KAKUTANI, MICHIKO. «‘How to Get Filthy Rich in Rising Asia’ by Mohsin Hamid». The New York Times, 21-02-2013. [Consulta: 8 gener 2014].
* 1 2 Serrahima, Xavier «Mohsin Hamid. Com fer-se fastigosament ric a l'Àsia emergent». Núvol, 04-08-2013 [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ Pons, Pere Antoni «Com fer una novel·la diferent». Diari Ara (Ara Llegim), 06-07-2013 [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ «Carles Miró». Web. Periscopi. Arxivat de l'original el 1 de febrer 2014. [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ «Com fer-se fastigosament ric a l'Àsia Emergent». Els Matins de Tv3. Televisió de Catalunya. [Consulta: 1r febrer 2014].

## Enllaços externs

* Pàgina del llibre a Edicions del Periscopi Arxivat 2014-02-01 a Wayback Machine.