OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Ollé i Bertran

Antoni Ollé i Bertran (Barcelona, 3 de juny de 1902 - 24 de juliol de 1991) fou un periodista esportiu de Ràdio Espanya i Radio Miramar, col·laborador amb Valentí Castanys al "Xut". Membre de la vella Unió Catalanista i de l'Associació d'Autors de la Ploma. Tingué tractes amb Àngel Guimerà, Apeles Mestres i Santiago Russiñol.
Fou director de la revista Catalunya Literària. Podeu veure la seva foto en la portada de l'esmentada revista (número 29, 25 de setembre de 1922). Durant els anys 1920, col.laborà a la Biblioteca Popular Catalana d'edicions antològiques de Poetes i Prosistes, dirigida per Carles Sanahüja.

## Premis literaris

* Englantina als Jocs Florals del barri d'Horta de Barcelona, : La campana vella
* Flor Natural als Jocs Florals del barri de Les Corts de Barcelona, 1921:
* Flor Natural als Jocs Florals del barri de Sants de Barcelona, 1923:
* Englantina als Jocs Florals de la Llengua Catalana de Cuba, 1923:

## Llibres publicats

Narrativa • El dèspota. Barcelona: Escena Catalana, 1924 • Humanitats. Barcelona: Pòrtic, 1978

## Obres dramàtiques representades

* L'allau. Barcelona: Teatre Victòria, 1923

## Obres destacades

* Resurrecció, lema: La decepció de Berenguer, amb el qual va guanyar l'Englantina d'Or als Jocs Florals Catalans de Cuba (1923)
* Antologia d'autors catalans. Biblioteca "Catalunya literaria" Volum I. Tallers Gràfics Tiffon, Barcelona, 1925.
* El Dèspota : poema dramàtic en tres actes (1924)
* Humanitats : Poemes d'Amor, de Pàtria i de Rebel·lió (1978)

## Referències

* 1 2 «Ollé Bertran, Antoni». Institució de les Lletres Catalanes. [Consulta: 2 juny 2018].
* ↑ «Catalunya literària : revista catalana : portaveu de tots el jocs florals i concursos literaris de Catalunya». Catalunya literària : revista catalana : portaveu de tots el jocs florals i concursos literaris de Catalunya, 1921-1923]. ISSN: 2565-2869.
# Carme Aranegui Gascó

Carme Aranegui Gascó (València, 1945) és catedràtica d'arqueologia a la Universitat de València. La seva tesi doctoral i els seus primers treballs se centraren en l'estudi de les ceràmiques Ibèriques, per passar després a dedicar gran part dels seus esforços a l'estudi del Sagunt antic (Saguntum romà) d'on ha publicat resultats sobre el port, el teatre i l'acròpoli. Va ser comissària de l'exposició "Els Ibers" i actualment és directora de les excavacions a Lixus (Marroc), ciutat fenícia on estudia les relacions entre aquest poble i les poblacions indígenes d'aquell país.

## Referències

* ↑ «Carme Aranegui Gascó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La Cerámica ibérica en la región valenciana / Carmen Aranegui Gascó; catedrático ponente: Miquel Tarradell Mateu
# Josep Maria Azorín i Ortiz

Josep Maria Azorín i Ortiz (Barcelona, 28 de març de 1920 - 1996) fou un advocat i polític català, diputat al Parlament de Catalunya.

## Biografia

Doctorat en dret a la Universitat de Barcelona i treballà com a oficial lletrat a la Fiscalia de Taxes i jutge de districte substitut de Falset. De 1952 a 1954 i en 1965 fou directiu del Futbol Club Barcelona. Entre 1972 i 1973 fou governador civil de la província de Palència.
Ha estat gerent de les empreses HIDOAR SA i de Construccions Segures, SA. Ha estat membre del Col·legi d'Advocats de Barcelona, de l'Ateneu Barcelonès, del Cercle del Liceu, de l'Institut de Qüestions Internacionals, del Club Conservador i del Club Prisma, vocal de la Fira de Mostres de Barcelona i de l'Institut Català de Cultura Iberoamericana, i president del Patronat de Tierra de Campos. També ha col·laborat a El Noticiero Universal, La Vanguardia i El Periódico.
Durant la transició espanyola va ser membre del comitè executiu provincial de Barcelona d'Alianza Popular i vocal de la Comissió Mixta de Transferències Estat-Generalitat. El 1987 va substituir Joan Josep Folchi i Bonafonte, elegit diputat a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984. Fou membre, entre d'altres, de la Comissió d'Investigació sobre els Jocs Gestionats per l'Entitat Autònoma de Jocs i Apostes.

## Obres

* Democracia orgánica

## Referències

* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del domingo, 19 enero 1997, página 32 - Hemeroteca - Lavanguardia.es» (en castellà). [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ Decret 2483/1972, de 15 de setembre, pel qual es nomena Governador civil de la província de Palència a don José María Azorín Ortiz
* ↑ Decret 1961/1973, de 17 d'agost, pel qual es disposa el cessament de don José María Azorín Ortiz com a Governador civil i Cap provincial de Palencia
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la II Legislatura p. 147]
# Torre de n'Urbano

La torre de n'Urbano, o Torre del Moro III, és un edifici d'Alcanar declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una torre fortificada, a ponent de l'antic camí del Bandoler, i té planta quadrada i murs de maçoneria fins a l'altura del primer pis, angles de carreus de pedra picada. La porta és al mur que dona al mar, situada a la part dreta connectant amb l'angle del mur, en forma d'arcada ben adovellada. Hi ha dues finestres, espitlleres en el mur frontal i en el que mira al Montsià, i diverses obertures posteriors (més modernes). Al cim, hi ha tres matacans, tots sobre dues mènsules. La part superior de la torre es troba molt malmesa, sense cap resta de merlets. A l'interior es conservava a la planta el sostre original, de volta de mig punt de maçoneria arrebossada, amb una obertura per a accedir al primer pis. Aquest, cobert amb sostre pla de cabirons de fusta amb rajoles a sobre, aparentment, és més vell que els de les altres dues torres del moro. Actualment serveix només com a aixopluc i per això està bastant deteriorada.

## Història

Forma part del grup conegut com a "torres del moro", dintre el conjunt de fortificacions de la línia dels Alfacs («Torres dels Alfacs»). Sembla que es van aixecar en el darrer quart del segle xvi, quan es van intensificar els atacs a la costa tortosina del pirates turcs i àrabs
Tenien la doble missió de defensa i vigilància, i la ciutat de Tortosa era encarregada de la construcció i del manteniment, ajudada per la corona espanyola. Tortosa pagava els salaris als guardes, preocupant-se dels abastaments militars i de la conservació de l'obra. El responsable de cada fortificació era el guaita o cap de guaites. A més de la línia dels Alfacs, que es continuava fins a Amposta, Tortosa mantenia també les línies litorals de la Candela fins al Coll de Balaguer i la de l'Ebre, des de l'Assut fins a Amposta, a més de diferents vies interiors, amb les quals assegurava la defensa del territori.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de n'Urbano». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de n'Urbano». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Torre de n'Urbano». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Grau d'Escales

El Grau d'Escales és un grau, és a dir un pas relativament planer, a manera d'esglaó o replà que travessa una costa abrupta. El Grau d'Escales es troba a Organyà, a l'Alt Urgell. Aquest Grau suposa la fi del Congost de Tresponts i l'inici de la ribera d'Organyà. El nom l'hi ve donat per la masia d'Escales, la primera que es troba passat el Congost.
No s'ha de confondre amb el Grau d'Escales de Navès, on es troba el monestir de Sant Pere de Graudescales.
Tampoc amb el Grau d'Escales de l'Alta Garrotxa, pas de la riera de Beget entre les serres de Bestracà i del Ferran.

## Referències

* ↑ GGCC, l'Alt Urgell: El relleu.
# Salvador Racero Alberch

Salvador Racero Alberch (Manresa, 8 d'agost de 1976) és un músic català, professionalment conegut som Salva Racero. Va començar a cantar i tocar la guitarra als 12 anys, i va ser el cantant de Lax'n'Busto entre 2006 i 2016. El 2019 va publicar Immortals, el seu primer àlbum en solitari.

## Trajectòria
### Inicis

Amb la música com a banda sonora de la seva infantesa, començà a cantar i tocar la guitarra amb 12 anys. Als 16 s'apuntà a una escola de cant, formà la seva primera formació de pop/rock – Mai tan ben dit – i col·laborà en bandes de música i en projectes musicals diversos.

### Etapa professional

Fruit d'aquests anys participà en projectes musicals com Notre-Dame de Paris de Richard Cocciante i Luc Pladomon el 2002, i Mar i cel de Dagoll Dagom el 2004. A partir del 2006 va ser vocalista de la formació Lax’n'Busto, grup de pop rock en català, amb qui enregistra, a Califòrnia, Relax (2007), de la mà de Sylvia Massy. El segueixen Objectiu: La Lluna (2008), Lax’n'Busto a l'Apolo (2009), Simfònic (2010) i Tot és més senzill (2013).

### Carrera en solitari i altres disciplines

El 2016 tancà la seva participació amb la banda i encetà la seva incursió en solitari. El 2017 va ser autor, juntament amb Roger Farré, de «Què li passa al món», la cançó oficial de la Volta Ciclista a Catalunya, i de «No em demanis que et recordi», amb motiu del Dia Mundial de l'Alzheimer.
El 26 d'abril de 2019 estrenà Vaig, un EP que contà quatre cançons. El mateix any va presentar el seu primer àlbum en solitari – Immortals.
A finals del 2012 participà, amb Virgínia Martínez i l'Orfeó Català, en el disc de La Marató de TV3 amb una versió de «Tornarem», dels Lax’n'Busto.

### Altres activitats

Va decidir ampliar coneixements i cursà estudis de sommelier al CETT de la Universitat de Barcelona. Això li va dirigir als activitats entorn de maridatges musicals, espectacles d'aprenentatge i experimentació sobre el vi amb la música com a fil conductor.
A banda, és professor de cant i coach de la veu. Abans també era actor.

## Discografia

Amb Lax'n'Busto
* Relax (2007)
* Objectiu: La Lluna (2008)
* Lax'n'Busto a l'Apolo (2009)
* Simfònic (2010)
* Tot és més senzill (2013)
En solitari
* Vaig (2019), EP
* Immortals (2019)

## Referències

* ↑ «Salva Racero al desnudo: su primer disco en solitario y sin miedos» (en castellà). lavanguardia.com, 03-10-2019. [Consulta: 30 juny 2020].
* ↑ "Biografia". Arxivat 2011-02-03 a Wayback Machine. laxnbusto.com.
* 1 2 324cat. «Salva Racero presenta 'Immortals', el primer disc en solitari i el salt "més alt" de la seva carrera», 04-10-2019. [Consulta: 29 juny 2020].
* ↑ NacióManresa. «El manresà Salva Racero presentarà divendres al Kursaal el seu darrer treball, «Immortals» | NacióManresa», 23-01-2020. [Consulta: 30 juny 2020].
* 1 2 Enderrock.cat. «Salva Racero - Immortals». Enderrock.cat. [Consulta: 30 juny 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina web: https://salvaracero.com
# Josep Maria Soler Vicente

Josep Maria Soler Vicente (Barcelona, 16 de novembre de 1943 - Mataró, 14 de maig de 2006) és un exjugador de bàsquet català. És el pare del també basquetbolista professional Jordi Soler.

## Trajectòria

S'inicia al món del bàsquet al Col·legi Santa Anna del seu Mataró natal. Amb 15 anys, en edat juvenil és fitxat pel planter de l'UE Mataró, on coincideix amb Joan Martínez. Dos anys després, amb 17 anys és pujat al primer equip per Antoni Serra, mític entrenador mataroní, allà hi jugaria fins a l'any 1966, any en què fitxa pel Picadero Jockey Club, equip que a base de talonari va aconseguir formar una gran plantilla, amb la intenció de plantar cara al Reial Madrid de Bàsquet i el FC Barcelona. A l'equip presidit per Joaquín Rodríguez hi coincideix amb José María Soro, Chus Codina, Lorenzo Alocén i Miguel Albanell, entre d'altres, aconseguint en els cinc anys que va estar una Copa el 1968 contra el Joventut, i multitud de subcampionats. El 1971 fitxa pel FC Barcelona, i juga a l'equip culer fins als 30 anys. Després juga amb el CB Breogan, donant-se la curiosa circumstància que l'any en què va militar a l'equip de Lugo, ell seguia vivint a Barcelona, i únicament el seu vincle amb l'equip era el desplaçar-se per jugar els partits. Els seus darrers anys en actiu van ser unes anades i vingudes entre el Bàsquet Manresa i l'UE Mataró, equip on va finalitzar la seva carrera sent entrenador-jugador.

## Vida personal

Juntament amb el seu fill Jordi Soler és una de les quatre nissagues, pare i fill, a ser internacionals per Espanya. Les altres tres són Pepe Laso i Pablo Laso i Josep Maria Jofresa i els seus dos fills Rafael Jofresa i Tomás Jofresa i José Manuel Beirán i Javier Beirán.

## Referències

* ↑ hemeroteca.mundodeportivo "Dinastías del basket", por Manuel Espín, EMD, consultat el novembre de 2012
* ↑ «Josep Maria Soler Vicente». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joan González i Pellicer

Joan Gonzalez i Pellicer (Barcelona, 1868 — 1908), fou un pintor i escultor català, germà de Juli González i Pellicer i nebot de Josep Lluís Pellicer.
La seva formació i contacte amb la forja i l' orfebreria va començar al taller del seu pare de qui aprengué l'ofici. Els seus estudis els va realitzar a l'Escola de Belles Arts i el taller de Rossend Nobas. És una època que va freqüentar Els Quatre Gats i estableix amistat amb Pablo Picasso, que tot i la seva joventut ja començava a tenir èxits. Comença a treballar al taller del moblista Francesc Vidal, on fou mestre de Gaspar Homar i de Lluïsa Vidal i on acabaria dirigint l'estudi de decoració.
A partir de 1900, seguint l'exemple de Picasso, va viatjar a París amb el seu germà Juli. S'instal·la a Montparnasse i fa amistat amb Max Jacob, el crític Maurice Raynal i amb altres artistes de la colònia espanyola com ara Pau Gargallo o Zuloaga. Va exposar al Saló de París d'Indépendants de 1908, juntament amb el seu germà, Nonell, Pichot o Regoyos, entre d'altres.
Posteriorment, cau malalt i va tornar a Barcelona el 1906, on exposà a la Sala Parés.
El 1908 morí a Barcelona i el seu germà Juli va patir una depressió que li va durar mesos.
Va deixar una gran quantitat de dibuixos amb escenes de camp i de ciutat, personatges i autoretrats, a més de pintures i escultures. Una obra molt poc coneguda a causa de la seva mort prematura. El Museu Nacional d'Art de Catalunya conserva una bona mostra de la seva producció de pintures i dibuixos donades per Carmen Martínez i Viviane Grimminger, i li va dedicar una exposició retrospectiva l'any 1998.

## Referències

* ↑ Revista del MNAC Arxivat 2013-05-31 a Wayback Machine., número 4 PDF
* 1 2 Moline, Gener-2012.
* 1 2 Ritchie, 1955, p. 5.
* ↑ Flaquer i Revaud, Sílvia. Inventari d'artistes catalans que participaren als Salons de Paris. Biblioteca de Catalunya, 1986, pàg. 444. ISBN 9788450530797 [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «Joan González 1868-1908. Pintures, escultures, dibuixos». MNAC.cat. [Consulta: 24 setembre 2014].

## Bibliografia

* Moline, Jean «Pintores Catalanes en Montmartre (1880-1900)» (en castellà). Revista Electrónica de Estudios Filológicos, Núm. 22, 1-2012. ISSN: 1577-6921 [Consulta: 23 setembre 2014].
* Ritchie, Andrew Carnduff «Julio Gonzalez» (en anglès). The Bulletin of the Museum of Modern Art, Vol. 23, No. 1/2, 1955, pp. 4-48 [Consulta: 23 setembre 2014].
# Clientelisme al Kurdistan

El clientelisme al Kurdistan és el clientelisme i patronatge polític que pot existir en algunes tribus de Kurdistan. El concepte de patró entre els kurds incloïa poder per impartir justícia sobre els seus clients si li ho requerien. Hi ha constància que alguns líders tribals kurds i caps de ciutats (Aghas) van transmetre als seus descendents la importància de mantenir aquesta tradició donant suport als jueus.
En les societats kurdes existeix la relació clientela-patronatge. Segons Mordechai Zaken, el millor exemple es pot veure en les societats amb organització tribal. Els membres de cada tribu reben una protecció i tracte de preferència, per part dels caps de cada tribu, respecte dels membres d'altres tribus.
Zaken explica en el seu llibre com els caps de les societats tribals musulmanes van establir relacions de patronatge amb una clientela jueva, origen de la protecció actual cap als jueus. Aquells jueus, així com molts cristians assiris, oferien tota mena de regals i diners als líders tribals o s'oferien per ajudar-los en algun treball temporal en temps de necessitat i a canvi aconseguien protecció per als seus negocis, transaccions agrícoles o protecció durant els viatges a través dels seus territoris.
De vegades el patronatge era nominal, de manera que calia esmentar el nom del cap de tribu que garantia el patronatge, el qual només durava en vida d'aquell cap tribal. En altres moments, no gaire sovint, el patronatge era físic, és a dir que el cap de la tribu garantia una escorta personal que acompanyava els clients durant el viatge.

## Referències

* ↑ Mordechai Zaken, Tribal Chieftains and their Jewish Subjects in Kurdistan: A Comparative Study in Survival, ed. Universitat Hebrea de Jerusalem, 2003
* ↑ Zaken, Mordechai. "Jewish Subjects and their Tribal Chieftains in Kurdistan: A Study in Survival, in Jewish Identities in a Changing World", volum 9. Leiden i Boston: ed.Brill, 2007.
# Enrico da Susa

Enrico da Susa, anomenat Hostiensis (Susa c. 1200 - Lió 25 d'octubre o 6 de novembre 1271) fou canonista i cardenal piemontès de l'Església catòlica.
No és clar si pertangué a la família De Bartolomeis a Susa. Es doctorà en ambdós Drets a Bolonya i s'ordenà sacerdot abans de 1233. En 1235 fou prior del cabil catedralici d'Antibes, i en 1244 fou nomenat bisbe de Sisteron. Des de 1250 fins al seu nomenament com a cardenal fou arquebisbe d'Ambrun a França. El papa Urbà IV el nomenà el 22 de maig de 1262 cardenal d'Òstia. Des de 1236 estigué actiu com a diplomàtic per a Papes com Innocenci IV i reis com Enric III d'Anglaterra. L' Hostiensis fou un dels més famosos i importants canonistes del seu temps, i influí en autors catalans medievals com Francesc Eiximenis. Compongué diversos treballs, entre d'altres, Lectura in Decretales Gregorii IX, Summa super titulis Decretalium (també anomenada Summa aurea) i Lectura in Decretales Innocentii IV. Tingué una especial preocupació per la representació del concepte d'Aequitas al Dret Canònic. No és pas segur que donés classes sobre les Decretals en 1239 a Paris.

## Bibliografia

* Norbert Brieskorn, H. de Segusio, en Lexikon des Mittelalters IV, Sp. 2138–2139. (alemany)
* Gerhard Powitz y Herbert Buck: Die Handschriften des Bartholomaeusstifts und des Karmeliterklosters in Frankfurt am Main (=Kataloge der Stadt- und Universitätsbibliothek Bd. 3), Frankfurt 1974, S. 123 ff. (alemany)
* AAVV, Il Cardinale Ostiense. Atti del convegno internazionale di studi su Enrico da Susa detto il Cardinale Ostiense. (Susa, 30 settembre - Embrun, 1º ottobre 1972) Segusium Anno XVI - n. 16, dicembre 1980 - pp. 120. (italià)
* Noël Didier, Henri de Suse prieur d'Antibes, prévòt de Grasse (1235?-1245), en Studia Gratiana, II, Bologna 1954, pp. 595–617. (francès)
* A. G. Barbero, Papato e Impero nel pensiero di Enrico da Susa principe di Lurs, Trento 1994. (italià)
* Kenneth Pennington, ENRICO da Susa, detto l'Ostiense (Hostiensis, Henricus de Segusio o Segusio), a Dizionario Biografico degli Italiani, vol. 42, Istituto dell'Enciclopedia Italiana Treccani, Roma 1993. (italià)
* A. Rivera Damas, Pensamiento politico de Hostiensis: Estudio juridico-històrico sobre las relationes entre sacerdocio y el Imperio en los escritos de Enrique de S., Zurich, 1964. (castellà)

## Referències

* ↑ Giuliano Brugnotto, L' "Aequitas canonica" : studio e analisi del concetto negli scritti di Enrico da Susa (Cardinal Ostiense), Roma : Ed. Pontif. Univ. Gregoriana, 1999 ISBN 88-7652-844-X. (italià)

## Enllaços externs

* Escrits d'Enrico da Susa a la SBBerlin PK (alemany)
* Publicacions de l'Hostiensis al catàleg públic en línia del Regesta Imperii. (alemany)
* Escrits de i sobre Enrico da Susa al catàleg públic en línia del Servizio Bibliotecario Nazionale. (italià)
* http://faculty.cua.edu/Pennington/1140d-h.htg/HOSTIENSIS.html (anglès)
# Josep Zaragoza Pérez

Josep Zaragoza Pérez (Benidorm, 1920 - 1998), més conegut com a Pep "el Carreró", va ser un poeta valencià popular de Benidorm. L'Ajuntament de Benidorm va editar un recull de poesies seues en 1997, en col·laboració amb l'Institut Juan Gil-Albert.

## Biografia

Pep "el Carreró" va nàixer al nucli històric de Benidorm el 24 d'octubre de 1919, en una família dedicada a l'art de la pesca amb diferents arts, com la tarrafa o l'almadrava. Els anys de joventut li resultaren difícils, per la pèrdua de son pare. L'esclat de la Guerra Civil provocà que Josep Zaragoza fóra reclutat pel bàndol republicà. Estigué a Guadalajara, a Guadarrama i a Catalunya, on va ser pres. El van empresonar a Padrón (La Corunya) durant quatre mesos. Llavors la recerca de subsistència provocà el trasllatde la familia a la Vila Joiosa.
A pesar de les circumstàncies, arribà a cursar estudis de batxillerat, encara que sense acabar-los. L'estima per la cultura i les lletres li permeteren convertir-se en un gran autodidacta i lector de poetes espanyols com Bécquer, Lorca o Miguel Hernández, que li conferiren el bagatge necessari per a fer els seus propis versos.

## Obra

Va fer públiques les primeres composicions en la Taula del Bon Profit, una reunió gastronòmica que es fa el darrer divendres de cada mes. La resta de l'obra estava dispersa entre diverses publicacions locals, sobretot en llibrets de festes, com les Festes Majors Patronals i les festes de l'ermita de Sanç, entre d'altres, i en alguns diaris locals.
L'ajuntament de Benidorm va encomanar a Francesc Xavier Llorca Ibi l'edició d'un recull de poesies de Pep "el Carreró": 68 poesies, cinc d'elles en castellà, de temàtica molt
diversa; el jo, la mar, el poble i la comarca, els homenatges a altres persones i la vida en general són temes recurrents en l'obra del Carreró. Alguns dels poemes més destacats són El Llobarro del Mal Pas, El bot del ti Quico, Quin dàtil!, Un equemplo i El tabalet dels Reis.
No debades, per la seua popularitat i agilitat per a fer versos simpàtics i fàcils de sentir, se l'ha considerat el joglar de Benidorm.

## Homenatges

* L'any 1997 s'edita el recull de poemes De la cala al racó.
* L'any 2011 l'ajuntament li posa el seu nom a un carrer del nucli històric de Benidorm.
* El 9 d'octubre de 2007 el Consistori el va guardonar Arxivat 2014-02-25 a Wayback Machine. per la seua tasca amb la cultura, juntament amb la Taula del Bon Profit.
* La Societat Musical l'Illa de Benidorm fa un concert en homenatge al poeta en 2009.

## Referències

* ↑ Josep Zaragoza Pérez. De la cala a racó. Poesies benidormeres.(a cura de F. X. Llorca Ibi) Institut Juan Gil-Albert.
* ↑ http://www.elperiodic.com/benidorm/noticias/120613_nueva-calle-castillo-para-%E2%80%98pep-carrero.html
* ↑ Llorca Ibi, F.X. L'obra poètica de Josep Zaragoza Pérez, Pep el Carreró(1919-1998)
# Apol·lo Lici

La figura d'Apol·lo Lici (grec: Ἀπόλλων Λύκειος, Apollōn Lukeios) també coneguda com a Apol·lo Liceà,s'origina amb Praxíteles i és coneguda per moltes estàtues de mida completa i còpies d'estatuetes, així com per la moneda atenesa del segle i. És un tipus d'estàtua d'Apol·lo que mostra el déu descansant sobre un suport (un tronc d'arbre o un trípode), tocant l'avantbraç dret la part superior del cap i els cabells amb trenes, fixa a la part superior del cap en un tallat de cabells típic de la infància.

## Vegeu també

* Apol·lo
* Apollino

## Referències

* ↑ Una connexió feta "sense fonaments suficients", segons Brunilde Sismondo Ridgway (Ridgway, "A Story of Five Amazons", American Journal of Archaeology, 78.1 [gener de 1974:1-17] p. 9)