OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dolores Cortés

Dolores Cortés és el nom dels següents personatges:
* Dolores Cortés (Madrid, 1850 - ib. 1912) fou una soprano madrilenya.
* Dolores Cortés Morell (Màlaga, 1874 - Dénia, 1951) fou una actriu espanyola.
* Dolores Cortés Goterris (Vila-real, 1926 - ib. 2025) fou una dissenyadora i empresària valenciana.
# Thyge Thygesen

Thyge Thygesen (Copenhaguen, 13 de març de 1904 - Copenhaguen, 17 de gener de 1972), de nom complet Niels Thyge Baunsgaard Thygesen, va ser un cantant d'òpera danès, en la tessitura de tenor. Era anunciat sovint als teatres com a Tyge Tygensen.

## Biografia

Va debutar el 1933 al Teatre Reial de Dinamarca (Copenhaguen) com a Lorenzo a Fra Diavolo de Daniel Auber. Fins a 1958, va ser el tenor principal del teatre en papers com ara Don José de Carmen de Georges Bizet, Walther de Die Meistersinger von Nürnberg de Richard Wagner i Gustav III al Un ballo in maschera de Giuseppe Verdi.
Va aparèixer també als escenaris d'òpera de Buenos Aires, París, Vichèi (Vichy), Milà i Barcelona, entre altres ciutats. Al Teatro Colón de Buenos Aires va participar el 29 de juliol de 1949 en l'estrena al teatre de l'òpera Iphigénie en Aulide, de Christoph Willibald Gluck, amb Víctor Damiani (baríton), Hélène Bouvier (mezzosoprano) i Delia Rigal (soprano), entre d'altres, sota la direcció d'Héctor Panizza.
Al Teatro della Pergola de Florència va participar el 9 de juny de 1951, en el XIV Maggio Musicale Fiorentino, en l'estrena absoluta en escenaris de l'òpera Orfeu i Eurídice (L'anima del filosofo) de Franz Joseph Haydn. En aquella ocasió va fer el paper d'Orfeu amb la soprano estatunidenca d'origen grec Maria Callas fent el paper d'Euridice i Boris Christoff com a Creonte, tots sota la direcció d'Erich Kleiber.
Al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va actuar en les temporades 1948-1949 i 1950-1951. Va participar en les òperes Lohengrin, Der Freischütz i Die Meistersinger von Nürnberg.
Va ser nomenat Cantant de Cambra Reial el 1946, Cavaller de l'Orde de la Dannebrog el 1948 i Cavaller de primer grau el 1955. Es va casar amb la cantant d'òpera Margherita Flor i van ser pares de l'actriu Marianne Flor. Va ser enterrat al cementiri de Søllerød.

## Referències

* ↑ Lockley, Tim. «T. Colon 1936-50» (en anglès). Warwick University. [Consulta: 6 agost 2024].
* 1 2 «Actividades musicales en los principales centros argentinos (1º de agosto - 31 de diciembre de 1949)» (PDF). Revista de estudios musicales. Universidad Nacional de Cuyo - Escuela Superior de Música - Departamento de Musicologia [Mendoza], 12-1949, pàg. 240 (pàgina 126 del PDF).
* ↑ «De la scene á l'écran» (en francès). France Libre, 10-09-1947, pàg. 2.
* ↑ «Anunci del Teatre de l'Òpera» (en francès). Journal de Vichy, 11-08-1948, pàg. 1.
* ↑ «"Aida", alla Scala» (en italià). Corriere della Sera [Milà], (subscripció), 26-02-1948, pàg. 2.
* ↑ «Tyge Tygensen». Liceu de Barcelona. [Consulta: 6 agost 2024].

## Referències externes

* Thyge Thygesen a gravsted.dk
# María Elena Salinas

María Elena Salinas (Los Angeles, Califòrnia, 1954) és una periodista i escriptora estatunidenca d'ascendència mexicana. Ha estat la copresentadora del Noticiero Univisión, l'informatiu de la tarda d'Univision des de l'any 1987. Des de l'any 2000 és també copresentadora de l'informatiu Aquí y ahora, d'Univision. Al llarg de la seva carrera, Salinas ha estat reconeguda pel seu treball com a periodista i filantropa. Va ser nomenada el 2006 com la "veu d'Amèrica hispana" per The New York Times.

## Biografia

Els pares de Salinas van emigrar als Estats Units des de Mèxic a la dècada de 1940. Va néixer a Los Angeles el 1954. Durant la seva infància va viure a Mèxic durant set anys, i es va criar a Los Angeles. Des de 1991, Salinas ha viscut a Miami amb les seves dues filles, Julia Alexandra i Gabriela María. La seva autobiografia Yo soy la hija de mi padre es va publicar el 2006. Inclou el descobriment que el seu difunt pare havia estat un sacerdot catòlic, i la seva pròpia recerca sobre aquest tema.

## Carrera periodística

Salinas va començar la seva carrera periodística com a reportera i presentadora de KMEX-34, l'afiliada d'Univision a Los Angeles, el 1981. Reconeguda pels seus informes sobre l'impacte de les notícies diàries en la creixent comunitat hispana del sud de Califòrnia, va assumir la conducció del programa de notícies en castellà Noticiero Univision el 1987.
El 2004 Salinas moderar el primer debat presidencial bilingüe del Partit Demòcrata sobre temes hispans, i tres anys més tard va ser copresentadora dels debats en castellà dels partits Demòcrata i Republicà que es van realitzar per primera vegada i van ser transmesos per la cadena Univision.

## Referències

* ↑ «Univision Corporate Communications María Elena Salinas Bio».
* ↑ «"Voice of (Hispanic) America", The New York Times,», 30-04-2006.
* ↑ Allocca, Kevin. «SO WHAT DO YOU DO, MARÍA ELENA SALINAS, UNIVISION NETWORK NEWS ANCHOR?». Mediabistro.com, 28-10-2009. [Consulta: 21 novembre 2014].
* ↑ «Maria Elena Salinas». Maria Elena Salinas. mariaesalinas.com. Arxivat de l'original el 2010-03-30. [Consulta: 12 juny 2010].
* ↑ «I am my Father's Daughter: Living a Life without Secrets», 03-04-2007.

## Enllaços externs

* Història sobre María Elena Salinas, d'Univision (castellà)
# Dolores Cortés Goterris

Dolores Cortés Goterris (Vila-real, 1926 - ib. 2025) fou una dissenyadora i empresària valenciana, especialitzada en la moda de bany.
Va nàixer a una família treballadora amb poc recursos i amb la mort del seu pare, quan Dolores Cortés tenia 16 anys, comença a treballar com a cosidora i poc després, l'any 1946 adquireix una botiga merceria. Gràcies a l'enginy i la destresa amb els teixits, Cortés idea un nou concepte de vestit de bany femení elàstic que té molt d'èxit i inicia la seua fabricació a petita escala fins que l'any 1957 crea una empresa especialitzada, Confecciones de artesanía. La mateixa Cortés realitzava la distribució dels productes per les comarques de la Plana de Castelló gràcies a una motocicleta, pel qual va dissenyar una falda-pantaló que permetia conduir el vehicle amb més comoditat.
L'èxit dels productes sorgits del taller de Cortés Goterris no parava de créixer i l'any 1975 funda l'empresa Docor, SA amb socis externs a la seua família. Però cinc anys més tard dissol l'empresa i torna a l'àmbit familiar per obrir Dolores Font Cortés, SA a la direcció de la qual es situaria la seua filla, de la qual va prendre el nom per identificar la nova empresa. La nova firma segueix amb la trajectòria iniciada especialitzant-se amb la roba de bany femenina. Altra de les invencions de Dolores Cortés és el banyador per a dones amb mastectomia.
Cortés Goterris va recollir diversos reconeixements com la Medalla d'Or al Mèrit del Treball d'Espanya de 2002, el Premi de la Dona Treballadora de les Corts Valencianes de 2003, el Premi Nacional de la Petita i Mitjana Empresa l'any 2017 o el nomenament com a Filla Predilecta de Vila-real també el 2017.

## Referències

* ↑ «Fallece la diseñadora Dolores Cortés, empresaria pionera y referente en la moda de baño» (en castellà), 16-02-2025. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Wayback Machine». Arxivat de l'original el 2024-07-13. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ AGOST, MIGUEL. «Vila-real rinde honores a Dolores Cortés, su nueva Hija Predilecta» (en castellà), 19-05-2017. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Nostramo

El nostramo o també contramestre és en l'actualitat la persona encarregada de conduir la marineria. És personal de la mestrança del vaixell i és el responsable directe d'executar les següents responsabilitats:
* vigilar sobre la conservació dels aparells de la nau i proposar al capità les reparacions que cregui necessàries
* arreglar el bon ordre del carregament
* tenir la nau expedita per a les maniobres que exigeix la navegació
* mantenir l'ordre, la disciplina i el bon servei de la tripulació, demanant al capità les ordres i instruccions que estimi més convenients i donant-li avís ràpid i puntual de qualsevol acció en què sigui necessària la intervenció de la seva autoritat
* detallar a cada mariner, d'acord amb les mateixes instruccions, el treball que hagi de fer a bord i vigilar que l'exerceixi degudament
* encarregar-se de l'inventari, quan es desarmi la nau, de tots els seus aparells i pertrets, cuidant de la seva conservació i custòdia tret que per ordre del navilier sigui rellevat d'aquest encàrrec
* per impossibilitat o inhabilitació del capità i del pilot, succeir en el comandament i responsabilitat de la nau.
Fins a la dècada de 1940, els "nostramos" de la Marina militar espanyola equivalien més o menys als sergents i brigades de l'exèrcit de terra. El tractament propi dels contramestres és nostramo.

## Influència en havaneres

A l'havanera El meu avi, el nostramo hi té un rol reconegut:
" .. El timoner i el nostramo i catorze mariners.."

## Vegeu també

* Panyol

## Referències

* ↑ Diccionario razonado de legislacion y jurisprudencia, Joaquín Escriche, 1847
* ↑ El meu avi: Lletra en català i castellà, i música en format mp3

## Enllaços externs

* El meu avi: Lletra en català i castellà, i música en format mp3
# Joan Plaça

Joan Plaça o Joan Plaza (València, cap al 1525 - València, 1603) va ser un metge i botànic. H. Ruiz i J. Pavón li dedicaren un gènere botànic de plantes dels Andes, Plazia, dins la família asteràcia.
Joan Plaça, doctorat en medicina en l'Estudi General (1559), fou primer catedràtic de Principios de Medicina arran de la mort de Ledesma, i per a substituir-lo (1561) (Cf. M. Vt. Febrer, Op. Cit. 376,474). Posteriorment, entre d'altres, exerciria diverses cátedres, a com ara la de, botànica a la Universitat de València entre 1567 i 1583; durant el qual període, patrocinat per la ciutat, va fundar un jardí botànic, considerat per alguns el primer de l'estat espanyol de caràcter universitari. Va rebre la visita i es va relacionar amb el botànic Charles de Lécluse (conegut també per Carolus Clusius) i, en l'obra d'aquest últim, Rariorum aliquot stirpium per Hispaniae observatarum historia (1576), hi inclogué les plantes de més gran interès recollides per Plaça amb els dibuixos també de Plaça. Al nom llatí Clusius, hi afegí el nom de valentina que en alguns casos encara figura en la nomenclatura binomial actual (Hemerocallis valentina, Hippogloson valentinum, Ocymastrum valentinum, Nasturtium silvestre valentinum, Rubus idaeus valentinum, Scamonea valentina). Plaça escriví però no arribà a publicar, entre altres obres, In Dioscoridem annotationes.

## Referències

* http://hicido.uv.es/Expo_medicina/Renacimiento/herbes.html Arxivat 2009-12-31 a Wayback Machine..
* Gran Enciclopèdia catalana.
* M. Vt. Febrer Romaguera, Ortodoxia y humanismo, op. cit. 376,474.
# Charles Weinberger

Charles Weinberger (Viena, 3 d'abril de 1861 - Viena, 1 de novembre de 1939), nom complet Karl Rudolf Michael, també anomenat Carl Weinberger, fou un compositor d'opereta austríac.
En Ginebra fou deixeble del profesor Henri Kling; també del director d'orquestra Ciril Wolf, de Viena. Weinberger va cofundar la Unió d'Autors dramàtics i compositors de Viena, i de la Societat d'autors, compositors i editors.

## Obra

* Pagenstreiche, opereta en tres actes (1888);
* D. Ulan (1891);
* Lach. Erb. (1892);
* D. Karlsschülerin (1894);
* Prima Ballerina (1895);
* D. Schmetterl (1896);
* D. Mlum.-Mary (1897);
* Adam u. Eva (1899);
* De Diva (1900);
* D. gewisse Etw. (1901);
* D. romant, Frau (1911);
* D. Frechling (1913);
* Drei arme Teufel, opereta en tres actes (1916);
* Der Liebensinsel, opereta en tres actes (1919);
* Der Adjutant; Angeler i Begehr, totes tres en un acte.
* Schlaraffenl (1905);
* D. Hut, pantomima (1910);
* Sonnwendzauberei, peça amb cant i ball (1926);
* Eine Nachtmanover, sainet en tres actes, lletra de B. Buchbinder (1926),
* E. patent, Kerl peça en un acte, lletra de Schury.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix X, pàg. 1234. (ISBN 84-239-4580-4)
# Ofensiva del M23 de 2022
## Antecedents

El 7 de novembre de 2013, després de patir importants derrotes per l'ofensiva gubernamental recolzada per l'ONU, les tropes del Moviment 23 de març van creuar a Uganda. El 12 de desembre de 2013, el portavoz del presidente de Kenia Uhuru Kenyatta, Manoah Esipisu, va dir que havia firmat un acord a Nairobi entre el govern de la República Democrática del Congo i el moviment M23.

## Represa de les hostilitats en 2022

A finals de març de 2022, el Moviment 23 de març (M23), recolzat per Ruanda, va llançar una nova ofensiva a Kivu Nord contra les Forces Armades de la República Democràtica del Congo (FARDC) i la MONUSCO. Els combats van desplaçar centenars de milers de civils i van provocar noves tensions entre la República Democràtica del Congo i Rwanda.
A finals de gener de 2025, l'M23 va avançar cap a la ciutat de Goma amb el suposat suport de Rwanda, fet que va provocar que la RD Congo trenqués les relacions diplomàtiques amb Ruanda. El 27 de gener, M23 va afirmar haver capturat Goma, i el 16 de febrer van prendre Bukavu, la segona ciutat més gran de l'est de la República Democràtica del Congo.

## Referències

* ↑ «DRC government and M23 sign peace deal» (en anglès). Al Jazeera, 12-12-2013. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Lawal, Shola. «Rwanda-DRC tension: Have rebels taken control of Congolese city? What next?» (en anglès). al Jazeera, 27-01-2025. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Princewill, Nimi. «Rebels seen in center of key DR Congo city after claiming takeover» (en anglès). CNN, 16-02-2025. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Olive Schreiner

Olive Emilie Albertina Schreiner, més coneguda com a Olive Schreiner o sota el pseudònim de Ralph Iron (Wittebergen, Colònia del Cap [actualment a Sud-àfrica], 24 de març de 1855- Ciutat del Cap, Sud-àfrica, 11 de desembre de 1920), fou una escriptora sud-africana coneguda per ser autora de la novel·la The Story of an African Farm (1883), la primera gran novel·la sud-africana.

## Biografia

Filla d'un matrimoni missioner, Gottlob Schreiner i Rebecca Lyndall, a l'estació de la Societat Missionera de Wesley, a Cap de l'Est, Sud-àfrica, va tenir una educació estricta, basada en l'autodisciplina.
A més d'escriptora, fou una teòrica social, feminista i socialista, amb una perspectiva liberal en la política i la societat, antiracista, i una de les comentaristes socials més importants i radicals del seu temps.

## Obra

La seva obra inclou novel·les, al·legories i obres de teoria social. I es conserven fins a 5000 de les cartes que Schreiner escrigué i que mostren, a més del seu pensament i reflexió, els fenòmens i transformacions de la societat en què visqué, com ara el colonialisme i l'imperialisme al sud del continent africà, el feminisme i el socialisme, els problemes laborals, les xarxes feministes internacionals, el racisme o els canvis polítics i econòmics a Sud-àfrica després de la Primera Guerra Mundial.
La seva gran novel·la, The Story of An African Farm (1883), que va ser molt aclamada, fou publicada amb el pseudònim de Ralph Iron mentre Schreiner estava a Anglaterra. Va tenir un èxit immediat, i aviat va ser acceptada pels cercles literaris i polítics com a abanderada dels drets de la dona. Només va donar a conèixer la seva identitat quan se'n va publicar la segona edició, al 1891. Presenta la vida de tres personatges en una granja del Karoo. El pensament lliure i les opinions progressistes que recull la novel·la, així com la dona atea que constitueix el personatge principal van fer que el feminisme elogiés aquesta heroïna mestressa del seu propi destí.
Altres obres seves són Undine, From Man to Man, Dreams, The Political Situation, Closer Union (1909) i Woman and Labour (1911)', entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Olive Schreiner | South African writer» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
* 1 2 3 4 «Olive Schreiner». South African History Online. [Consulta: 6 novembre 2020].
* ↑ «Olive Schreiner». Casa África. [Consulta: 6 novembre 2020].
* 1 2 3 «Inici» (en anglès). The Olive Schreiner Letters. [Consulta: novembre 2020].
# Bé (economia)

Un bé en l'economia és qualsevol objecte o servei que incrementa la utilitat directament (bé) o indirectament (servei), i que no s'ha de confondre amb el bé en el sentit ètic, ni amb el concepte ètic d'utilitarisme. Un bé en el sentit econòmic no implica cap acceptació ni legalitat moral. En la microeconomia i la comptabilitat un bé es contrasta amb un servei. Un bé es defineix com a objecte o producte físic (tangible) i transferible de venedor a comprador, mentre que un servei és intangible.

## Classificació dels béns
### Rivalitat i exclusió

Els béns poden ser classificats d'acord amb la seva rivalitat i l'exclusió:
* Bé públic: bé que no és rival ni excloent; és a dir, que el consum del bé per un individu no redueix la quantitat del bé disponible per als altres consumidors i ningú no en pot ser exclòs.
* Bé privat: bé rival i excloent; és a dir, és possible prevenir o impedir que una classe de consumidors consumeixi el bé (p. ex. aquells que no paguen pel bé), i el consum del bé per un individu prevé el consum simultani per altres consumidors.
* Bé comú: bé rival però no excloent; és a dir, ningú no pot ser exclòs del seu consum, però la quantitat disponible disminueix en consumir-se.
* Bé col·lectiu: bé no rival però excloent; és a dir, el consum n'està restringit a una classe de consumidors; però tots els membres de la classe poden gaudir del bé de manera igualitària.

### Renda

Els béns poden ser classificats d'acord amb el canvi en la demanda seguit d'un canvi en la renda del consumidor:
* Bé normal: bé la demanda del qual s'incrementa en augmentar la renda del consumidor
* Bé inferior: bé la demanda del qual disminueix en augmentar la renda del consumidor

### Relació en el consum

Els béns poden relacionar-se en el consum:
* Béns substitutius: dos béns en què l'increment en el preu d'un bé causa que els consumidors demanin més de l'altre bé.
* Béns complementaris: dos béns en què l'increment en el preu d'un bé causa que els consumidors demanin menys de l'altre bé.
* Béns indiferents: dos béns en què l'increment en el preu d'un bé no provoca canvis en la demanda de l'altre bé.

### Preu

* Bé ordinari: bé la demanda del qual disminueix en augmentar-ne el preu
* Bé Giffen: bé la demanda del qual augmenta en augmentar-ne el preu

## Referències

* ↑ «Britannica Money» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «Mèrce - Significato ed etimologia - Vocabolario» (en italià). [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 25 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
Viccionari
# Toshima (Ōshima)

Toshima (利島村, Toshima-mura) és un poble i municipi de la subprefectura d'Ōshima, a Tòquio, Japó. El poble viu del turisme estacional, l'artesania, la pesca i l'agricultura de subsistència.

## Geografia

El municipi de Toshima ocupa tota l'extensió de l'illa homònima, a l'arxipèleg d'Izu, situat a la mar de les Filipines. El municipi i l'illa per extensió, forma part del territori de Tòquio. Tot el municipi forma part del parc nacional de Fuji-Hakone-Izu.

## Història

El poble de Toshima va ser fundat l'1 d'octubre de 1923 i l'any 1926 passà a formar part de la subprefectura d'Ōshima.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| 305 | 325 | 321 | 386 | 354 | 251 | 278 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 315 | 302 | 341 | 332 | - | - | - |

## Transport
### Aire

* Heliport de Toshima.

### Mar

* Tōkai Kisen
** Tòquio - Ōshima - Niijima - illa de Shikine - Kôzushima
* Shinshin Kisen
** Shimoda - Niijima - Illa de Shikine - Kôzushima

### Carretera

* Metropolitana 228

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=13362&az=1
* ↑ Nussbaum, Louis-Frédéric. (2005). "Izu Shotō," Japan Encyclopedia, p. 412.
* ↑ https://www.metro.tokyo.lg.jp/english/about/links/municipalities.html
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Toquí de Costa Rica

El toquí de Costa Rica (Arremon costaricensis) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).
És el representant més septentrional d'un grup de vuit de grans pardals, que van des del sud d'Amèrica Central fins al nord de l'Argentina i antigament estaven tots inclosos en l'Arremon torquatus.

## Descripció

El toquí de Costa Rica s'adapta a aquest patró, ja que està restringit a les muntanyes humides de Costa Rica i l'oest de Panamà. Tots els membres del complex són semblants, amb les parts superiors color verd oliva, gola blanca i extens cap negre, generalment amb un ampli supercili pàl·lid; en el cas del toquí de Costa Rica, el supercili és de color gris pàl·lid.
Mesura entre 17,4 i 20 cm i pesa entre 40 i 49·5 g. El cap és de color negre amb una franja central grisa ampla i una altra franja grisa que s'estenen des de la zona supraloral cap al costat del coll i el clatell. La part superior, les ales i la cua són de color verd oliva, la gola, el pit i el ventre són blancs i es tornen grisos cap als costats i els flancs i tenyits de verd oliva en els flancs posteriors., la zona anal i les cobertores inferiors. L'iris es vermellós fosc, el bec gris fosc i les potes rosa fosc. No presenta dimorfisme sexual. El juvenil té les zones negres del cap de color sutge, les parts superiors de color verd oliva, grisos per sota, que s'esvaeixen fins a un color fosc a la panxa.

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc dels boscos humits a les muntanyes de Costa Rica i oest de Panamà.

## Cria

La temporada de criança és de febrer a setembre. El niu el construeixen ambdós sexes i és com unacopa voluminosa oberta feta de tiges, serments, fulles i arrels, folrada amb arrels fines, filaments de fongs i fibres despullades de les fulles, col·locada entre 2 i 4 m (generalment menys de 3 m) en una vegetació densa com ara matolls o embull de vinya. La posta consta de 2 ous; la incubació és realitzada per la femella durant un període de 15 dies; els pollets són alimentats pels dos progenitors durant 12 dies.

## Taxonomia

L'any 2010 i basant-se en una anàlisi filogenètica molecular (Cadena et al. 2007) com a base per examinar els patrons de variació fenotípica, vocal i ecològica d'un grup d'espècies, el Comitè de Classificació Sud-americà (SACC) va aprovar, entre d'altres, separar A. costaricensis d'A. atricapillus (Cadena & Cuervo 2010; SACC 468) i, per tant, considerar-la espècie de ple dret.

## Referències

* ↑ «Toquí de Costa Rica». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* 1 2 «Species limits in Arremon torquatus» (en anglès). South American Classification Committee, 01-09-2010. [Consulta: 19 febrer 2024].
* 1 2 3 4 Jaramillo, Alvaro «Costa Rican Brushfinch (Arremon costaricensis), version 1.0» (en anglès). Birds of the World, 2020. DOI: 10.2173/bow.sthbrf3.01species_shared.bow.project_name. ISSN: 2771-3105.
# Enric Moliné i Coll

Enric Moliné i Coll (la Seu d'Urgell, 1933 - 19 de maig de 2021) va ser un prevere i historiador català.
Llicenciat en ciències químiques i en filosofia i lletres per la Universitat de Barcelona, és també doctor en teologia per la Universitat Pontifícia Lateranense. Ordenat sacerdot, va exercir el seu ministeri en diversos llocs, com Londres i Oxford entre d'altres. Darrerament exercí a Barcelona. Ha treballat sobre diversos aspectes històrics medievals i moderns del bisbat d'Urgell. Col·laborador habitual de la revista Urgellia, és autor Els set sagraments (1988) o Els últims dos-cents anys del monestir de Gerri (1988), entre altres obres. Va col·laborar en diverses obres col·lectives com el Diccionari d’història eclesiàstica de Catalunya (1998-2001) i l'Episcopologi de l’Església d'Urgell (Societat Cultural Urgel·litana, 2002). També va publicar diversos fulletons de divulgació sobre temes de teologia i d'Història de l'Església Catòlica.

## Referències

* ↑ Simon i Tarrés, Antoni «Enric Moliné i Coll». Diccionari enciclopèdic d’historiografia catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 4 juliol 2020].
* ↑ Moliné Coll, Enrique. Los padres de la Iglesia: Una guía introductoria. 5a. rev.. Palabra. ISBN 978-84-9840-171-4 [Consulta: 4 juliol 2020].