OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fàbrica d'alcohol Just

La Fàbrica d'Alcohol Just o la Fassina de Vilafranca del Penedès és un conjunt de naus industrials protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.
Als anys 90 l'ajuntament el va adquirir el conjont per convertir-lo en Alberg Municipal i un Centre de Formació ocupacional tot i conservar la típica torre de destil·lació de l'antiga fàbrica.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de tres naus industrials de planta rectangular, construïts el 1941 segons el projecte de l'arquitecte Josep Maria Miró i Guibernau (1889-1966). Dues d'elles estan unides per un baluard, i tenen accessos laterals a través d'un pati. En la construcció es van seguir uns criteris funcionalistes que dins el context de la postguerra van servir per aconseguir un màxim rendiment de la matèria primera a l'abast. Les naus grans es componen de dos capcers esglaonats i vuit pòrtics. La nau petita té dos pòrtics. Hi ha un edifici complementari destinat a fàbrica d'alcohol amb torre de destil·lació.
Pel que fa al sistema constructiu consta de pilars de totxo, encavallades metàl·liques reblonades. Hi ha voltes bufades de maó de pla amb lluernes superiors coronades amb la mateixa torre. Els tancaments són de totxo.
Les obertures són amb llinda amb domini de l'horitzontal.

## Referències

* ↑ «Recinte La Fassina». Ajuntament de Vilafranca. Arxivat de l'original el 2019-02-24. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Roselló i Raventós, Joan; Soler i Barceló, Josep; Marsé i Ferrer, Pere; Cols i Arman, Miquel; Julià i Pons, Antoni. Vilafranca del Penedès a través de la seva arquitectura : la ciutat que ens ha arribat. Vilafranca del Penedès: Ajuntament de Vilafranca del Penedès & Caixa Penedès, 1992. ISBN 84-505-9642-4.
* 1 2 3 «Fàbrica d'alcohol Just». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Éric Caritoux

Éric Caritoux (Carpentras, França, 16 d'agost de 1960) és un ciclista francès, ja retirat, que fou professional entre els anys 1983 i 1994. En el seu palmarès destaca la Volta ciclista a Espanya de 1984, edició en la què també guanya una etapa, i dos Campionats de França en ruta, el 1988 i 1989.

## Palmarès

* 1982
** 1r al Tour du Vaucluse
* 1983
** 1r al Gran Premi d'Aix-en-Provence
* 1984
** 1r a la Volta a Espanya i vencedor d'una etapa
** 1r al Tour du Haut-Var
** 1r al Bol d'or des Monédières
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 1985
** Vencedor d'una etapa del Tour del Mediterrani
* 1986
** 1r a la Polymultipliée
* 1988
** Campió de França en ruta
* 1989
** Campió de França en ruta
** 1r al Bol d'or des Monédières
* 1990
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi del Midi Libre
* 1991
** 1r al Tour du Haut-Var
** 1r a la Ronde d'Aix-en-Provence

### Resultats al Tour de França

* 1983. 24è de la classificació general
* 1984. 14è de la classificació general
* 1985. 34è de la classificació general
* 1986. 20è de la classificació general
* 1987. 23è de la classificació general
* 1988. 18è de la classificació general
* 1989. 12è de la classificació general
* 1990. Abandona (11a etapa)
* 1991. 17è de la classificació general
* 1992. 37è de la classificació general
* 1993. 37è de la classificació general
* 1994. 22è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1984. 1r de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc durant 9 etapes
* 1985. 6è de la classificació general
* 1988. 11è de la classificació general
* 1989. No surt(16a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1987. 21è de la classificació general

## Referències

* ↑ «CYCLISME : championnat de France Caritoux, le revenant» (en francès). Le Monde, 28-06-1988.
* ↑ «Que sont-ils devenus : Eric Caritoux» (en francès). [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Championnats étrangers» (en francès). Le Soir, 26-06-1989 [Consulta: 3 gener 2021].
* ↑ Ollivier, Jean-Paul. Le Tour de France: un beau roman, une belle histoire. Paris: Robert Laffont, 2018. ISBN 978-2-221-21615-6.

## Enllaços externs

* Fitxa d'Éric Caritoux a sitiodeciclismo.net
# Tit Otacili Cras (cònsol 261 aC)

Tit Octacili Cras (en llatí Titus Octacilius Crassus) va ser un magistrat romà. Era probablement germà de Manius Octacilius Crassus. Formava part de la gens Otacília, i era de la família dels Crassí. Era d'origen plebeu.
Va ser elegit cònsol l'any 261 aC junt amb Luci Valeri Flac. Va continuar les operacions contra els cartaginesos durant la Primera Guerra Púnica, a Sicília després de la conquesta d'Agrigent. però no se sap que es va aconseguir durant el seu consolat.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 882.
# Enno Heeren Dirksen

Enno o Enne Heeren Dirksen (Eilsum, 3 de gener de 1788 - París, 16 de juliol de 1850) fou un matemàtic alemany, conegut pels seus llibres de text i per haver estat el gran formador del departament de matemàtiques de la universitat de Berlin.

## Vida i Obra

Dirksen era fill d'una família de treballadors agraris; entre 1803 i 1807 va rebre classes de matemàtiques de Cornelius Voorn, que era professor a l'escola naval d'Emden. Després d'haver estat fent de professor per diverses escoles frisones, un col·lega seu, Jabbo Oltmanns, el va encoratjar perquè anés a la universitat a millorar els seus coneixements. Així, doncs, el 1817 Dirksen ingressa a la universitat de Göttingen; un dels seus professors és Gauss, a qui ajuda amb els càlculs de les òrbites de cometes i asteroids. Però els seus directors de tesi doctoral són Johann Tobias Mayer (fill de l'astrònom Tobias Mayer) i Bernhard Friedrich Thibaut. El 1820 llegeix la seva tesi doctoral.
El juliol del mateix any el ministeri prussià d'ensenyament el nomena professor extraordinari de la universitat de Berlin i quatre anys més tard professor titular. El 1825 és escollit membre de l'Acadèmia de Ciències de Berlin.
Dirksen és el més ferm defensor a Alemanya de les innovacions en el càlcul dutes a terme per Cauchy a França. Va publicar diverses obres sobre anàlisi matemàtica, buscant sempre la millora en el rigor de les notacions i la lògica dels procediments. Entre elles cal destacar el Organon der gesamten transcendenten Analysis (Organon de tota l'anàlisi transcendental), de la que només va poder publicar la primera part el 1845. El llibre es divideix en tres parts que tracten successivament de teoria algebraica de l'anàlisi, teoria transcendental de l'anàlisi i teoria analítica de les funcions.
També va tenir un paper principal en la conversió de la universitat de Berlín (que s'havia fundat el 1810) en un dels principals centres matemàtics del món: va dirigir més de 20 tesis doctorals, entre les que es pot destacar la de Jacobi entre d'altres.
El 1849 es va retirar del ensenyament i, greument malalt, se'n va anar amb la seva dona a París on va morir l'any següent.

## Referències

* ↑ Schubring [2013], pàgina 15.
* ↑ Schubring [2003], pàgina 91.
* ↑ Schubring [2005], pàgina 541.

## Bibliografia

* Schubring, Gert «E. H. Dirksens Beiträge zu den Grundlagen der Analysis» (en (alemany)). NTM International Journal of History & Ethics of Natural Sciences, Technology & Medicine, Vol. 11, Num. 2, 2003. DOI: 10.1007/BF02908590. ISSN: 0036-6978.
* Schubring, Gert. Conflicts Between Generalization, Rigor, and Intuition (en (anglès)). Springer, 2005. ISBN 978-0387-22836-5.
* Schubring, Gert «El Concepte de límit de Newton a Cauchy: entre la geometria i l'àlgebra i el paper dels signes». Noubiaix, Num. 33, 2013, pàg. 6-21. ISSN: 1133-4282.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Enno Heeren Dirksen» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Benjamin Ipavec

Benjamin Ipavec (Šentjur, 24 de desembre de 1829 - Graz, 20 de desembre de 1908), segons algunes fonts també Benjamin Ipavic, fou un compositor i metge eslovè.

## Biografia

Ipavec va estudiar música i medicina a Viena i Graz i s'hi va establir com a metge i cirurgià. A Graz va treballar com a metge en cap al departament de cirurgia del recentment construït Hospital Infantil Anna.
Com a compositor, es considera un dels representants més importants de la música eslovena al segle xix. Les seves cançons (basades en textos de France Prešeren, Anton Aškerc, Oton Župančič, Josip Murn i altres) li van valer la reputació de "Schubert eslovè". A més de quatre grans cantates, també va compondre una opereta eslovena i la primera òpera eslovena Teharski plemici, que es va estrenar al teatre de Ljubljana el 1892.
Després de 1900, Ipavec es va retirar de la vida musical pública. Va morir a Graz només 4 mesos després de la mort del seu germà petit, Gustav Ipavec. El seu germà gran, Alojz Ipavec, fou també un conegut compositor.

## Obres

* Serenata per a orquestra de corda (1898)
* Composicions per a piano:
** Polonesa (1900)
** Masurca (1900)
** Fuga (1901)
* Música escènica:
** Teharski plemiči, ("Els nobles de Teharje", llibret d'Anton Funtek) òpera (1892)
** Tičnik, ("La gàbia", llibret de Mihael Lendovšek basat en l'obra Der Käfig de Kotzebue), opereta (1866)
* Música vocal:
** Na Prešernovem grobu, cantata (1872)
** Vodniku, per a cor, solistes i piano (1889)
** Música coral:
*** Pozabil sem mnogokaj, dekle (1901)
*** Ciganka Marija (1902)
*** Mak žarji (1906)
*** Oblaku (1903)
*** Menih (1905)
*** Na poljani (1908)
Serenata per a orquestra de corda (1898)
Primer moviment: Allegro moderato
"Menih" (1907)
Lied, cantat per Anton Dermota
Problemes de reproducció? Vegeu l'ajuda :

## Bibliografia

* (alemany) Ipavi(e)c, Benjamin. A: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950 (ÖBL). Volum 3, Editorial de l'Acadèmia de Ciències Austríaca, Viena 1965, p. 39.
* (eslovè) Ipavec Benjamin. A: Slovenski biografski leksikon 1925–1991. Edició electrònica. Ljubljana: SAZU, 2009.

## Referències

* ↑ (alemany) Geschichte der Kinderchirurgie in Österreich a KidDoc.at, consultat el 20 de febrer de 2010
* ↑ Dr. Benjamin Ipavec. 1908. Slovenski narod 51(198) (22 de desembre): 3–4.
* ↑ Krek. 1909. Dr. Benjamin Ipavec. Novi akordi 8(4) (1 de gener).
* ↑ Štajerske novice: Pogreb pok. dr. B. Ipavica. 1908. Domovina 18(148) (23 de desembre): 2.

## Enllaços externs

* Partitures lliures per Benjamin Ipavec a Choral Public Domain Library (ChoralWiki)
* Benjamin Ipavec a International Music Score Library Project (IMSLP).
* Mak žari ("La rosella brilla") a YouTube
# Espinhel

Espinhel era una freguesia portuguesa del municipi d'Águeda, amb una superfície de 12,39 km² i 2.482 habitants (2011). La seva densitat de població era de 200,3 habitants/km².
Va ser la seu d’una parròquia extingida (agregada), el 2013, com a part d’una reforma administrativa nacional, que s'havia afegit a la parròquia de Recardães, per formar una nova parròquia anomenada Recardães e Espinhel.

## Referències

* ↑ Diário da República, 1.ª Série, n.º 19, Lei n.º 11-A/2013 de 28 de janeiro (Reorganização administrativa do território das freguesias). Acedido a 2 de fevereiro de 2013.
# Facoquer africà

El facoquer africà (Phacochoerus africanus) és una espècie de mamífer molt estesa de la família dels súids (porcs i afins). Juntament amb el facoquer (amb el qual durant molt de temps es considerà que formava una única espècie), forma el gènere Phacochoerus.
El seu nom específic, africanus, significa ‘africà’ en llatí.
Els seus depredadors són el lleó,el lleopard,el guepard, la hiena tacada, el gos salvatge africà i el cocodril del Nil.

## Referències

* ↑ Entrada «Phacochoerus africanus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Entrada «Phacochoerus» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Imbrínium

Imbrínium (llatí: Imbrinium) va ser una ciutat del Samni que donava nom a un districte. La seva situació és desconeguda.
El Dictador Lucius Papirius Cursor Mugillanus i el Magister equitum Quintus Fabius Maximus Rullianus es trobaven al Samni i els auspicis per presentar batalla no eren favorables. Van aconsellar Papirius que esperés uns auspicis millors. El dictador se'n va anar a Roma i va deixar al front de l'exèrcit al seu Magister equitum amb l'encàrrec de mantenir les posicions sense enfrontar-se a l'enemic mentre continuessin els mals auspicis, però el seu lloctinent no el va obeir i després d'uns preparatius va avançar cap a Imbrínium, on es va enfrontar amb les forces samnites, i va obtenir un èxit complet. També esmenta que algunes fonts diuen que van ser dues i no una les batalles lliurades a la vora d'Imbrínium, ambdues guanyades pels romans, però alerta que els autors mes antics només parlen d'una i alguns fins i tot no en fan cap esment. Diu que hi va tenir una bona part el tribú militar Lucius Cominius. Uns vint mil samnites van morir; es va fer un gran boti i es va capturar força material de guerra.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, VIII, 30
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, VIII, 29-35
# Sant Miquel de la Infermeria

Sant Miquel de la Infermeria és una capella romànica de la qual queden restes a Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era una església d'una sola nau de planta rectangular amb absis semicircular una mica més estret que la nau. Del que fou l'església actualment només se'n conserva una part de la paret del cantó nord-occidental, la qual ha estat aprofitada per la construcció d'una casa. S'hi endevina l'arrencada d'una volta de canó. A la mateixa banda i en la part de l'absis s'hi endevina també una finestreta de doble esqueixada. De la resta de murs només se'n conserva una alçada de 60 cm de la paret.

## Història

Tal com el seu nom indica aquesta església formava part d'un conjunt major on s'acollien vells i malalts, annex al monestir. Va ser construïda per encàrrec dea l'abat Ponç de Monells i fou consagrada el 2 de novembre de 1164 amb la dotació de dos masos, un de Prats i l'altre de Malatosca. La façana fou renovada l'any 1357 degut a la construcció d'un campanar d'espadanya. El 1428 fou força afectada pels terratrèmols, a conseqüència del qual fou objecte de diverses restauracions. El 1498 fou tancada la porta que donava directament a la infermeria i oberta, al mateix temps, una altra que comunicava amb el carrer. L'església fou enrunada durant la Guerra Civil. Fa pocs anys se'n van consolidar els fonaments.

## Referències

* 1 2 «Sant Miquel de la Infermeria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Enrique Cerdá Olmedo

Enrique Cerdà Olmedo (Guadix, 1942) és un genetista espanyol, llicenciat en ciències biològiques per la Universitat Complutense de Madrid, enginyer agrònom i doctor enginyer agrònom per l'actual Universitat Politècnica de Madrid i Ph. D. en Biologia per Universitat Stanford. Format en els laboratoris d'Enrique Sánchez-Monge, Philip C. Hanawalt i Max Delbrück, entre d'altres.

## Biografia

Ha estat col·laborador de recerca i investigador visitant al California Institute of Technology i becari Humboldt a la Universität Göttingen.
Va fundar en 1969 el Departament de Genètica de la Universitat de Sevilla, en el qual és catedràtic des de 1972. És director de cursos a Cold Spring Harbor Laboratory (Estats Units) i altres centres de cinc països.
Ha investigat aspectes fonamentals i aplicats de la biologia de bacteris i fongs, especialment la inducció de mutacions, els mecanismes genètics dels cicles sexual i asexual, les respostes a estímuls externs, particularment a la llum, i el metabolisme secundari, particularment la producció de carotè. Sense explicar els treballs de divulgació, ha publicat 115 monografies científiques, obtingut dues patents als Estats Units i una patent mundial. També ha dirigit una pel·lícula científica Vida de las levaduras (doblada a tres idiomes) i tres llibres. Va ser triat membre de l'Organització Europea de Biologia Molecular, la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya i la Reial Acadèmia Sevillana de Ciències. En 2011 va obtenir el Premi Nacional de Genètica.

## Premis i distincions

* Premi Rei Jaume I de Recerca Científica
* Premi de Recerca Manuel Aguilar
* Sherman Fairchild Distinguished Scholar
* Medalla d'Andalusia
* Alexander Von Humboldt Stipendiat
* Premi Juan Marcilla
* Premi Antonio León
* Premi Nacional Fi de Carrera
* Premi Fundació Rosillo

## Llibres

* Reflexiones en torno a la ingeniería genética vegetal amb Pilar Carbonero Zalduegui, Madrid : Academia de Ingeniería, 2003. ISBN 84-95662-14-0
* Genética microbiana, Editorial Alhambra, 1977. ISBN 84-205-0305-3

## Referències

* ↑ Currículum al web de la Generalitat Valenciana
* ↑ Fitxa de la Universitat de Sevilla
* ↑ Biografia Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine. al web de la RAING
* ↑ Enrique Cerdá a mcnbiografias.com
* ↑ Enrique Cerdá Olmedo, Premio Nacional de Genética 2011 Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine., esdiari.com, 8 d'agost de 2011

## Enllaços externs

«Obra de Enrique Cerdá Olmedo» a Dialnet.
* El vértigo de la manipulación genética, article a El País. 12 d'agost de 1990
# What the Butler Saw (mutoscopi)

What the Butler Saw és una seqüència cinematogràfica que va ser rodada per a ser exhibida en bucle als mutoscopis (unes màquines escurabutxaques dissenyades per a la passada individual de pel·lícules curtes). Constitueix un exemple primerenc de les pel·lícules eròtiques que daten de principis del segle xx.

## Contingut

La cinta presenta una escena en la qual es veu una dona que es desvesteix parcialment en el seu dormitori, com si un "majordom" voyeurista l'estigués mirant a través de l'ull d'un pany. La pel·lícula es podia veure introduint una moneda en un mutoscopi, la qual cosa alliberava una manovella que girada per l'espectador feia avançar la pel·lícula.

## Història

El títol d'aquesta filmació es va utilitzar àmpliament a Gran Bretanya com un terme genèric per a dispositius i pel·lícules d'aquest tipus.
La frase havia ingressat en la cultura popular britànica després del cas de divorci de 1886 de Lord Colin Campbell i de Gertrude Elizabeth Blood. La prova depenia de si el seu majordom podria haver vist a Lady Campbell en delicte flagrant amb el capità Shaw (membre de la brigada de bombers de Londres), a través de l'ull del pany del seu menjador en el 79 de Cadogan Place de Londres.
Les normes socials estan subjectes a canvis, i a partir de la dècada de 1950 aquesta i altres pel·lícules similars es van considerar inofensives en comparació amb l'eròtica contemporània.

## Referències

* ↑ Katherine Mullin. James Joyce, sexuality and social purity. Cambridge University Press, 2003, p. 145. ISBN 0-521-82751-5.
* ↑ Paul Clee. Before Hollywood: from shadow play to the silver screen. Houghton Mifflin Harcourt, 2005, p. 133. ISBN 0-618-44533-1.
* ↑ Roger Wilkes «Inside story: 79 Cadogan Place». , 07-04-2001.
# Estació de Can Parellada

Mapa FGC Línia Llobregat-Anoia :
Can Parellada és una estació de ferrocarril de la línia R6 de la Línia Llobregat-Anoia de FGC situada a la urbanització de Can Parellada de Masquefa a la comarca de l'Anoia. Aquesta baixador de via única i una sola andana es va inaugurar el 1971.
A l'estació s'hi instal·là entre el 1997 i 1998 catenària aerea per l'electrificació de la línia entre Martorell i Igualada. Els primers trens elèctrics hi circularen el 1999. Per fer l'estació accessible, el 2007 es remodelaren els accessos amb la construcció de rampes.
Línia Llobregat-Anoia de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Espanya | La Beguda | | Masquefa | Igualada |

## Referències

* ↑ «Can Parellada». FGC. [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ «Calvet: "Avui celebrem el que va ser una demostració del caràcter emprenedor del poble català"». govern.cat, 12-01-2019. [Consulta: 24 març 2024].
* ↑ «1998 Es completa l’electrificació del tram Martorell-Igualada dels FGC, i s'inaugura “la Vinícola” a Montbui». Veuanoia. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «FGC Memòria anual 2007 pàg 53». FGC. [Consulta: 1r desembre 2024].
* ↑ «La línia Llobregat-Anoia d'FGC ja està 100% adaptada». aMartorell. [Consulta: 1r desembre 2024].

## Vegeu també

* Estació de la Beguda
* Llista d'estacions de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Passing (gènere)

En el context del gènere, el passing és quan algú es percep com un gènere o un sexe diferent del sexe que se li va assignar en néixer. Històricament, això era comú entre les dones que servien en ocupacions on les dones estaven prohibides, com ara en funcions de combat a l'exèrcit. Per a les persones transgènere, és quan la persona es percep com a cisgènere en lloc del sexe que se'ls va assignar en néixer. La persona pot, per exemple, ser un home transgènere que es percep com un home cisgènere.
El terme passing és molt utilitzat, però la seva adequació i la conveniència d'integrar-se en la societat cisgènere es debat a la comunitat transgènere. Una persona trans que es percep com a cisgènere pot enfrontar-se a menys prejudicis, assetjament i risc de violència, així com millors oportunitats laborals. Això de vegades s'anomena "privilegi de passing".
L'escriptora trans Janet Mock diu que el terme "es basa en el supòsit que les persones trans estem "passant" per una cosa que nosaltres no som" i que una dona trans que es percep com una dona "no està "passant"; ella només està sent". La Guia de mitjans de GLAAD aconsella que "no és apropiat" que els mitjans de comunicació convencionals facin servir el terme passing "tret que estigui en una cita directa". El terme preferit de GLAAD és "no visiblement transgènere". A algunes persones no els agrada l'ús dels termes stealth (no detectat) i passing, basant-se en l'argument que aquests termes impliquen deshonestedat o engany sobre la identitat de gènere.

## Referències

* ↑ Fraser, Easton «Covering Sexual Disguise: Passing Women and Generic Constraint». Studies in Eighteenth-Century Culture, 35, 2006, pàg. 95–125. DOI: 10.1353/sec.2010.0048. ISSN: 0011-3204.
* ↑ Serano, Julia. Excluded: Making Feminist and Queer Movements More Inclusive. Berkeley, California: Seal Press, 1 octubre 2013, p. 194–195. ISBN 978-1-58005-504-8. OCLC 978600133.
* ↑ Urquhart, Evan. «Why Is "Passing" Such a Controversial Subject for Trans People?» (en anglès), 30-03-2017.
* ↑ Godfrey, Chris. «Transgender Men and Women Discuss the Politics of 'Passing'» (en anglès americà), 25-03-2015.
* ↑ Mock, Janet. Redefining Realness: My Path to Womanhood, Identity, Love & So Much More. Nova York: Atria Books, 2014-02-04. ISBN 9781476709123. OCLC 852226339.
* ↑ «GLAAD Media Reference Guide: 10th Edition», 01-10-2016. Arxivat de l'original el 2020-02-15.
* ↑ «Trans Men Confirm All Your Worst Fears About Sexism».

## Vegeu també

* Transformisme