OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Papamosques pitblau

El papamosques pitblau (Cyornis herioti) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae). És endèmic de les Filipines. Habita els boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits. Pateix la pèrdua d'hàbitat i el seu estat de conservació és gairebé amenaçat.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 11.2, gener 2020) Cyornis herioti tindria dues subespècies:
* Cyornis herioti herioti, la subespècie nominotípica, del nord i centre de l'illa de Luzon.
* Cyornis herioti camarinensis, del sud de Luzon i de l'illa veïna de Catanduanes
Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (desembre 2019), consideren que aquesta darrera subespècie constitueix una espècie apart: el Papamosques de pit canyella (Cyornis camarinensis).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «papamosques pitblau». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 3 gener 2021].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 698. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Blue-breasted Blue-flycatcher. Cyornis herioti» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2017. [Consulta: 3 gener 2021].
* ↑ «Chats, Old World flycatchers». IOC World Bird List Version 11.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2021. [Consulta: 27 desembre 2021].
# Andrés Torres Queiruga

Andrés Torres Queiruga (1940, parròquia d'Aguiño, Ribeira, La Corunya) és un teòleg i escriptor gallec resident a Santiago de Compostel·la. Moltes de les seves obres estan escrites en llengua gallega.
Va cursar estudis al Seminari de Santiago de Compostel·la i en la Universitat de Comillas, va passar dos anys a Roma realitzant la seva Tesi. És professor de teologia a l'Institut Teològic de Compostel·la, i de teologia fonamental i de filosofia de la religió a la Universitat de Santiago de Compostel·la. És membre de la Reial Acadèmia Gallega i del Consello da Cultura Galega, així mateix va ser un dels fundadors i director de la revista Encrucillada.
La seva extensa obra té per objecte buscar una comprensió actualitzada de la fe, partint de la convergència entre una «raó ampliada», és a dir, oberta a les diferents cares de la realitat, i una «revolució maièutica» que il·lumini la intencionalitat religiosa constitutiva de l'ésser humà.
Els seus plantejaments teològics s'integren dins de l'anomenada Teologia de l'alliberament per tant la seva tasca i les seves obres són discutides per la Congregació de la doctrina de la Fe de la Conferència Episcopal. En aquest sentit va ser un dels firmants del memoràndum Església 2011, de caràcter reformista. En paraules de Queiruga: «la meva teologia és sempre positiva: no només és dialogant i mai agressiva, sinó que mai he qüestionat la interpretació tradicional d'alguna veritat de la fe, esforçant-me al mateix temps per buscar una alternativa constructiva.»

## Premis

* 1990 - Al costat de José Fernández Lago rep el Premi Nacional a la millor traducció per La Bíblia.
* 2003 - Premi Trasalba per la seva tasca cultural.

## Obra (selecció)

Algunes de les obres més importants de Torres són:
* Teoloxía e sociedade, Vigo, 1974
* Constitución y evolución del dogma: la teoría de Amor Ruibal y su aportación, Madrid, 1977
* Recupera-la salvación, Vigo, 1977
* Nova aproximación a unha filosofía da saudade, Vigo, 1981
* A revelación como maieútica histórica, Vigo, 1984
* Rolda de ideas, 1984
* A revelación de Deus na realización do home, Vigo, 1985
* Creo en Deus Pai. O Deus de Xesús e a autonomía humana, Vigo, 1986
* Noción, religación, trascendencia. O coñecemento de Deus en Amor Ruibal e Xavier Zubiri, A Coruña, 1990
* Recupera-la creación. Por unha relixión humanizadora, Vigo, 1996
* Fin del cristianismo premoderno. Retos hacia un nuevo horizonte, Santander, 2000
* Repensar a resurrección. A diferència cristiá na continuidade das relixións e da cultura, Vigo, 2002
* Para unha filosofía da saudade, Ourense, 2003

## Referències

* ↑ Noticia Los obispos condenan al teólogo Andrés Torres Queiruga 10 de juny de 2009 en Público
* ↑ Internet, Unidad Editorial. «La Conferencia Episcopal 'condena' al teólogo Queiruga | España | elmundo.es». www.elmundo.es. [Consulta: 21 agost 2016].
* ↑ Les dades estan preses de Dolores Vilavedra (coord.), Diccionario da Literatura Galega, Vol I, Vigo, 1995, p. 579 y de su biografía que aparece en Vieiros Arxivat 2015-01-05 a Wayback Machine.
# Emmanuel Mwape

Emmanuel Mwape (Luanshya, 6 d'octubre de 1950 - Chingola, 8 d'abril de 1991) és un exfutbolista zambià de la dècada de 1970.
Fou internacional amb la selecció de futbol de Zàmbia.
Pel que fa a clubs, destacà a Roan United i Rokana United.

## Referències

* ↑ Anon. “Ex-goalie dies” Times of Zambia, 10 abril 1991, p.8
* ↑ Anon. “Zambia go down 4-2” Times of Zambia, 9 novembre 1968, p.8
* ↑ Emmanuel Mwape a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Kamphodza, Sam. “Small crowd sees Zambia draw” Times of Zambia, 5 juliol 1968, p.12
* ↑ Lombe, Humphrey “Roan worry over Mwape’s absence” Times of Zambia, 29 març 1977, p.8
* ↑ Lombe, Humphrey “Mwape to play for Rokana United?” Times of Zambia, 16 abril 1977, p.6
# Acció judicial

Acció judicial (títol original: Class Action) és una pel·lícula estatunidenca de Michael Apted estrenada l'any 1991. Ha estat doblada al català.

## Argument

Tot al llarg de la seva brillant carrera, l'advocat Jedediah Ward ha defensat de grans causes amb genersitat, de vegades en detriment dels seus. La seva filla, Maggie, igualment advocada, litiga sense passió, volent escapar a la influència del seu pare al qual no perdona les seves absències passades i les seves infidelitats.
Un dia, se li confia la defensa dels interessos de la societat Argo, un dels cotxes de la qual, un Meridian, construït l'any 1985, és acusat d'haver provocat nombrosos accidents de la carretera. Davant de Maggie... el seu propi pare. Descobreix l'existència de l'informe d'un expert que ha descobert falles al cotxe, un informe que ha estat enterrat pels constructors. En efecte, segons ells, returar cotxes del mercat hauria costat massa car. A la vegada acuitada pel seu cap, qui li promet una promoció, i amenaçada de radiació, Maggie decideix callar. Però quan descobreix que l'informe ha estat destruït, no pot impedir posar el seu pare sobre la pista.
Ells dos, Jedediah i Maggie trenquen el sistema reputat i invencible de les grans societats contra els demandants de baix de l'escala.

## Repartiment

* Gene Hackman: Jedediah Tucker Ward
* Mary Elizabeth: Maggie Ward
* Corin Friels: Michael Grazier
* Joanna Merlin: Estelle Ward
* Larry Fishburne: Nick Holbrook
* Donald Moffat: Quinn
* Jan Rubes: Pavel
* Matt Clark: el jutge Symes
* Fred Dalton Thompson: Dr. Gretchell
* Jonathan Silverman: Brian
* Joan McMurtrey: Ann
* Anne Elizabeth Ramsay: Deborah
* David Byron: Carl
* Tim Hopper: Howie
* Robert David Hall: Steven Kellen
* Victor Talmadge: Bernstein
* Wood Moy: M. Minh

## Referències

* ↑ «Acció judicial». esadir.cat.
* ↑ «Class Action». The New York Times.
# Pat Bros Pérez

Pat Bros Pérez, nascuda el 1987 a Colera (Alt Empordà), és marinera pescadora d'arts menors al Port de la Selva a l'embarcació San José, des de l'estiu de 2021, després de deixar la seva feina com a coordinadora d'activitats turístiques en un càmping de l'Empordà.
La professió de pescadora li ve de família. Des de ben petita, acompanyava a pescar el seu pare que era patró d'una barca. A més, ha treballat com a guia del Parc Natural de Santes Creus i també en empreses de submarinisme i piragüisme. Juntament amb el seu patró de la barca San José, també es dedica a fer xerrades a instituts i escoles per conscienciar sobre el mar, fan tallers de pesca i biologia, a més d'espectacles de clown anant pels diferents municipis de l'Empordà i de Catalunya.
Tot i que la professió és majoritàriament d'homes, Bros és una de les veus femenines que serveixen per animar a les futures generacions a dedicar-se en el sector. La Prat sent un amor especial per la mar i la natura en general; el que va començar momentàniament durant l'època de la covid s'ha quedat per ser la feina que més gaudeix.
Pat forma part de l'Associació Catalana de Dones de la Mar.

## Referències

* 1 2 3 «Amb el sentiment del mar arrelat a les venes». Empordà.info, 19-04-1921. [Consulta: 14 abril 2023].
* ↑ Garreta, Clara Soto. «Pescadores catalanes». ARA, 30-07-2022. [Consulta: 3 agost 2024].
# Andrew Adamson

Andrew Adamson (Auckland, 1 de desembre de 1966) és un director de cinema nascut a Nova Zelanda.
Adamson va iniciar la seva carrera als anys 80 com a dissenyador gràfic. En aquella època va treballar en animació digital per a The Mouse That Roared, una companyia d'Auckland. El 1986 va passar a ser el primer animador i director artístic d'una altra companyia, Video Images Ltd. Va dissenyar diversos logos per a diferents programes i també va fer anuncis publicitaris, alguns dels quals van ser premiats. Després d'això, va tenir l'oportunitat de treballar supervisant els efectes especials de Batman Forever (1995) i Batman i Robin (1997).
El 1991, junt a Vicky Jenson, dirigeix Shreck per a DreamWorks Animation, el que seria el seu primer llarmetratge d'animació. La pel·lícula, estrenada el 2001, així com la seva seqüela, Shreck 2 (2004), van rebre moltíssims premis. El 2005 va escriure i dirigir el seu primer llargmetratge d'imatge real, Les Cròniques de Nàrnia: el lleó, la bruixa i l'armari i, el 2008, Les Cròniques de Nàrnia: el príncep Caspian. Adamson no va poder dirigir Shrek Tercer, la tercera seqüela de Shrek, estrenada el 2007, justament perquè, en la mateixa època, estava dirigint Les Cròniques de Narnia, però va escriure el guió i se'n va ocupar de la producció executiva.

## Referències

* ↑ «Andrew Adamson biography and filmography | Andrew Adamson movies» (en anglès americà). [Consulta: 2 abril 2021].
* 1 2 3 4 5 Lucci, Gabriele. Animación. Madrid: Electa, 2005. ISBN 84-8156-393-5.
* ↑ Ambrosio, Ángel. «Personaje: Andrew Adamson | Cinerama» (en castellà), 02-04-2021. Arxivat de l'original el 2021-04-22. [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Shrek the Third» (en anglès), 09-05-2007. [Consulta: 2 abril 2021].
# Presa de força

Una presa de força o potència (PF) és un eix de transmissió estriat, en general en un tractor o un camió, que es pot utilitzar per proporcionar energia a una màquina. Està dissenyada per ser fàcilment connectada i desconnectada. La presa de força permet que es porte a terme l'obtenció d'energia del motor d'un tractor.

## Bibliografia

* Pripps, Robert N. & Morland, Andrew (photographer) (1993), Farmall Tractors: History of International McCormick-Deering Farmall Tractors, Farm Tractor Color History Series, Osceola, WI, USA: MBI, ISBN 978-0-87938-763-1

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Presa de força
* Kozmaksan Power Take Off
* EUA Bezares (anglès)
# Anna Caroline Oury

Anna Caroline Oury (Landshut, 24 de juny de 1808 - Múnic, 22 de juliol de 1880) també coneguda com a Ninette de Belleville, Ninette von Belleville o Ninette de Belleville-Oury, va ser una pianista i compositora alemanya d'ascendència francesa.
Anna Caroline de Belleville, era la filla d'un aristòcrata francès que era el director de l'òrgan jurat nacional de Mannheim. Va estudiar amb Carl Czerny a Viena entre 1816 i 1820, on va conèixer a Beethoven i va sentir que la impulsava. En 1829 va viatjar a Varsòvia on Chopin va escoltar el seu temple prou impressionant perquè ell escrivís sobre això en una carta, elogiant el seu "excel·lent" temple per la seva lleugeresa i elegància. Dotze anys més tard, el 1841, Chopin va dedicar el seu vals a "F minor, Op. Posth. 70, N ° 2" (Valsos op. 70), a la senyora Oury, encara que va ser inèdit fins a 1855.
El juliol del 1831 va fer el seu debut a Londres al "Her Majesty's Theatre" amb Niccolò Paganini i, a l'octubre, es va casar amb Antonio James Oury (1800-1883), violinista al "King's Theatre" de Londres i els dos van fer gires com a duo. Es van presentar a Alemanya, França, Bèlgica, Països Baixos, Àustria i Rússia entre 1831 i 1839 abans d'instal·lar-se a Anglaterra, exceptuant una gira de concerts a Itàlia el 1846/47. Treballant amb el seu marit, va ajudar a crear la Unió Musical de Brighton el 1847, un club de música de cambra modelat després de la Unió Musical de Londres. La resta de la carrera d'Anna Caroline Oury es va dedicar a centrar-se en la composició fins a la seva jubilació el 1866, escrivint aproximadament 180 obres per a piano en aquest moment. Oury va morir a Múnic en 1880 a l'edat de 72 anys.

## Obres

Oury va publicar més de 200 obres, incloses diverses transcripcions. Les obres seleccionades inclouen:
* Souvenir d'Edinbourg (arranjament)
* Fantasia sobre l'òpera "L'Africaine"
* La Chasse de Compiegne
* Plaintes de I'Absence
* Marche Ecossaise
* Valse brillant
* Nocturn.

## Referències

* ↑ «Persons Related to Chopin». Arxivat de l'original el 25 de març 2014. [Consulta: 16 octubre 2010].
* ↑ Fuller-Maitland, J.A. and Andrew Lamb Oury, Anna Caroline, Grove Music Online.
* ↑ Golberg, Halina (2008) Music in Chopin's Warsaw, Nova York: Oxford University Press, 281.
* ↑ Comini, Alessandra. The Changing Image of Beethoven: A Study in Mythmaking, 2008.
* ↑ Thomas, Joseph. Universal pronouncing dictionary of biography and mythology, Volume, 1908.
* 1 2 Fuller-Maitland, J.A. and Andrew Lamb Oury, Anna Caroline, Grove Music.
* ↑ Bashford, Christina Oury, Antonio James, Grove Music.
# Kurt Stöpel

Kurt Stöpel (Berlín, 12 de març de 1908 - Berlín, 11 de juny de 1997) va ser un ciclista alemany que fou professional entre 1930 i 1938.
El 1927 començà la seva activitat ciclista com a amateur. El 1932 fou segon a la general final del Tour de França. En aquesta mateixa edició fou el primer alemany en guanyar una etapa al Tour de França i en vestir el mallot groc. El 1934 guanyà el Campionat d'Alemanya en ruta.

## Palmarès

* 1927 (amateur)
** Campió d'Alemanya dels 100 km CRE
** 1r de l'Hamburg-Magdeburg
* 1928 (amateur)
** 1r a la Berlín-Stettin-Berlín
** 1r a la Volta a Hainleite
** 1r a la Berlín-Cottbus-Berlín
* 1931
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Alemanya
* 1932
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1934
** Campió d'Alemanya en ruta
** 1r a la Volta a Colònia
** 1r a la Rund um Berlin
* 1935
** 1r al Gran Premi de Schleswig

### Resultat al Tour de França

* 1931. 16è de la classificació general
* 1932. 2n de la classificació general i vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc duran 1 etapa
* 1933. 10è de la classificació general
* 1934. 21è de la classificació general
* 1935. Abandona (6a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1932. 5è de la classificació general
* 1933. 8è de la classificació general

## Referències

* ↑ Rühle, Alex. «Der totale Niedergang des Radsports» (en alemany), 17-05-2010. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «STOEPEL Kurt». [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ «Palmarès de Kurt Stöpel (All)». [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Kurt STÖPEL» (en italià). [Consulta: 18 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Kurt Stöpel (francès)
# Pau Torroja

Pau Torroja (Reus, segles XVIII - xix) va ser un comerciant, hisendat i polític català.
El 13 d'agost de 1811, davant de la inhibició de l'alcalde Josep Baiges a l'ajuntament de Reus, va ser nomenat alcalde Joan Magrinyà, un advocat de 38 anys que al·legà malaltia per no prendre possessió del càrrec. Magrinyà va ser alcalde amb el retorn de l'absolutisme, el 1814. Pau Torroja va exercir d'alcalde fins al novembre de 1811, quan va ser substituït "provisionalment" pel sots-batlle Josep Giol que va actuar de primer mandatari fins al novembre de 1812 tot i que Torroja en va mantenir la titularitat.
Afrancesat, quan la ciutat de Reus estava ocupada per les tropes franceses, va ser nomenat administrador superior dels béns nacionals directament pel general Suchet el 20 de desembre de 1811. Va ser honest en la seva gestió i va denunciar de manera implacable els abusos comesos per altres funcionaris francesos que administraven la zona. Va acusar l'administrador de Reus monsieur Bourgeois d'amoral i sense escrúpols, de robar les contribucions i d'admetre suborns, cosa amb la qual va aconseguir la seva destitució. També va acusar de corrupció al comissari Dufour, al general Aussenac, governador de Reus i al director de duanes Falley. Suchet, que respectava Torroja, va fer obrir diversos expedients als denunciats, que en algun cas va acabar amb la destitució, com ara la del superior jeràrquic de Torroja, d'Arlincourt. Torroja estava plenament convençut de l'avenç ideològic que representava la Revolució Francesa, i esperava que portaria un règim més liberal. Quan el 1812 l'imperi francès va annexionar-se Catalunya, Torroja protestà, dient: «asseguren que hem de ser francesos». A Reus hi va haver més col·laboradors de l'exèrcit d'ocupació i de l'administració creada. Quan Lacy va entrar a Reus l'abril de 1813 va fer embarcar cap a Cadis uns 200 reusencs que havien col·laborat amb els francesos.

## Referències

* 1 2 Anguera, Pere. Comportament polític i actituds ideològiques al Baix camp: 1808-1868. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1983, p. 28-29.
* ↑ "Actes municipals 1811-1812", 30-VIII-1811, p. 540 i seg.
# Restaurant

Un restaurant és un comerç, la majoria de cops públic, on es paga pel menjar i beguda, per ser consumida en el mateix local. Avui en dia existeix una gran varietat de modalitats de servir i tipus de menjars.
Els costums als restaurants són diferents a diferents països i èpoques. Per exemple, abans s'hi podia fumar i ara no. En alguns països no s'hi pot beure alcohol. A França el pa i l'aigua d'aixeta són gratuïts i hom en pot demanar tant com vulgui. En alguns països hi ha restaurants on hom pot portar-hi el seu vi. En alguns llocs no s'ha de pagar propina i en altres és obligatori.

## Història

La paraula prové del francès "restaurant" amb el sentit que "restaura" el cos i l'esperit, en aquella època, vers el segle xviii, s'hi solia oferir brou de carn calent. L'arrel de la paraula s'expandí per tot Europa, sovint adaptada a la pronunciació i l'ortografia de cada llengua, com per exemple restaurante en castellà o restauracje en polonés.
En català s'escriu com en francés i es pronuncia segons les normes de pronunciació catalanes, donant un mot que sona diferent del francès.

## Tipus d'establiments i fórmules de restauració

* Restaurant de bufet. És possible escollir un mateix gran varietat de plats cuinats i disposats per a l'autoservei. A vegades es paga una quantitat fixa (bufet lliure) o altres vegades per quantitat consumida (pes o tipus de plats). Sorgit en els anys 70, és una forma ràpida i senzilla de servir a grans grups de persones.
* Restaurants d'alta cuina. Els aliments són de gran qualitat, se suposa que estan cuinats al restaurant i són servits a la taula. La comanda és "a la carta" o escollida d'un "menú", que pot o no tenir un "plat del dia". Els aliments són cuinats al moment. La decoració, l'ambientació, etc. són escollides amb cura.
* Restaurants per país. Són classificats per l'origen del tipus de menjar ofert, que pot ser d'un país, com un de cuina georgiana, per exemple, que és molt reconeguda al món, o d'una regió, per exemple de cuina gallega o siciliana, o d'un conjunt de països o fins i tot un continent, com per exemple els restaurants de cuina asiàtica. Per exemple, hi sol haver de cuina catalana, cuina italiana, cuina xinesa, cuina mexicana, cuina japonesa i cuina grega, entre d'altres. També hi ha molts que fusionen o barregen dos tipus de cuina, per exemple la catalana amb la japonesa.
* Locals de menjar ràpid. Són franquícies de locals molt informals on es consumeixen productes preparats industrialment en cadena, com per exemple, entrepans, amanides, plats de pasta, patates fregides, pizzes, etc. que sovint són per a emportar o bé el client se'ls ha de portar a taula i menjar sense coberts o amb coberts i gots de plàstic d'un sol ús, com els tovallons i les estovalles. Algunes empreses de les més conegudes a aquest sector són: Paellador, CrujiCoques, Bocatta, Pans & Company, Fresc Co, McDonalds, Burger King, KFC, Pizza Hut, starbucks, Foster's Hollywood, etc.

## Vegeu també

* La Nevera Roja
Viccionari
# Enric Albero

Enric Albero (Cocentània, 1980) és un crític valencià especialitzat en ficció televisiva. Llicenciat en Comunicació Audiovisual per la Universitat de València, va cursar el Màster de guió de la Universidad Internacional Menéndez Pelayo i va formar part de la primera promoció del Màster de Crítica Cinematogràfica de la Escuela de Cinematografía y del Audiovisual de la Comunidad de Madrid (ECAM), on imparteix classes. És membre del consell de redacció de Caimán Cuadernos de Cine i escriu setmanalment sobre ficció televisiva a El Cultural, al blog En plan serie, a més de col·laborar amb altres mitjans com Serielizados o Cinemanía. També ha exercit com a programador de la 9ª edició del IBAFF-Festival Internacional de Cine Múrcia i com a assistent de programació de la 34ª Mostra de València-Cinema del Mediterrani.

## Referències

* ↑ «Enric Albero Moltó» (en espanyol europeu). UAB. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Enric Albero». CCCB amb permís OTRS, 01-04-2024. [Consulta: 13 abril 2024].
# The Fugitive (pel·lícula de 1910)

The Fugitive és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D. W. Griffith sobre un tema del que el director filmaria fins a 11 pel·lícules per a la Biograph: la Guerra Civil Americana. Interpretada per Kate Bruce i Edwin August, entre d'altres, la pel·lícula es va estrenar el 7 de novembre de 1910.

## Argument

Al principi de la Guerra Civil Americana els nois de Virginia s'enllisten per lluitar. L'acció passa en una zona on els sentiments estan dividits. John, el confederat s'acomiada de la seva promesa i s'ajunta al regiment de voluntaris del veïnat. Per altra banda, no gaire lluny d'allà, John, el soldat de la Unió també s'acomiada de la seva promesa i de la seva mare per marxar cap al front. Els dos regiments es troben i es força una lluita entre ells. El noi de la Unió es veu separat dels seus companys i perseguit pels confederats. En un moment determinat es gira i dispara a les forces que estan a punt d'encalçar-lo i mata John el confederat que cau al peu dels seus companys entorpint la marxa.
El noi arriba a la granja de l'home que acaba de matar i demana protecció a la seva mare. La mare l'amaga i en aquell moment arriben els confederats portant el cadàver del seu fill. En el seu dolor, ella es posa en el lloc de la mare del fugitiu i decideix salvar-lo, no sabent qui ha causat la mort del seu. Més tard, però, parlant amb els soldats, arriba a la conclusió que el fugitiu és el culpable d'aquesta mort. L'instint maternal però predomina i pensant en l'altra dona que espera el retorn del fill decideix no dir res i fer-lo escapar per la part del darrere.
Acabada la guerra, podem veure les dues mares. Una celebrant la tornada del seu fill victoriós i l'altra decorant amb flors la tomba del seu.

## Repartiment

* Kate Bruce (mare del confederat)
* Eddie Dillon (John, soldat confederat)
* Clara T. Bracey (mare del soldat de la Unió)
* Edwin agost (John, soldat de la Unió)
* Dorothy West (la promesa del confederat)
* Lucy Cotton (la promesa del soldat de la Unió)
* Guy Hedlund (soldat confederat)
* J. Jiquel Lanoe (soldat confederat)
* Owen Moore
* Claire McDowell (dona entre la multitud)
* Dell Henderson
* W. Chrystie Miller
* Joe Graybill
* Lily Cahill
* Dorothy Davenport
* Frank Evans
* Walter Long

## Referències

* ↑ Stokes, Melvyn. D.W. Griffith's the Birth of a Nation: A History of the Most Controversial Motion Picture of All Time (en anglès). Oxford University Press, 2008-01-15. ISBN 9780199887514.
* ↑ «Licensed releases». Moving Picture World 7, 19, 05-11-1910, pàg. 1068.
* ↑ «Stories of the films: The Fugitive». Moving Picture World 7, 19, 05-11-1910, pàg. 1065.

## Enllaços externs

* The Fugitive al catàleg de l'American Film Institute