OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Daniel Sáez Tomás

Daniel Sáez Tomás (Almoradí, 10 de juny de 1985) és un pilot de motociclisme valencià que competeix en el Campionat d'Espanya, havent fet també algunes incursions al Mundial un cop obtinguts uns "comodins" (wild card) que li ho permeteren.

## Trajectòria al Mundial de motociclisme

Les primeres aparicions daten de la temporada de 2005, en què debutà a la categoria de 125cc amb una Aprilia. Després de disputar quatre curses, el seu millor resultat fou un 24è lloc en l'única ocasió en què va creuar la línia d'arribada.
Durant les tres temporades següents va córrer set Grans Premis (tots disputats a l'estat espanyol) en la mateixa categoria i amb la mateixa moto, sense aconseguir, però, puntuar-ne en cap.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 2005 | 125cc | Aprilia | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2006 | 125cc | Aprilia | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2007 | 125cc | Aprilia | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2008 | 125cc | Aprilia | 3 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| Total | | | 11 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | |

## Referències

* 1 2 «Daniel Saez» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2017. [Consulta: 3 juny 2011].

## Enllaços externs

* Imatge de Sáez amb l'Aprilia Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Hans Fischer (motociclista)

Hans Fischer (Chemnitz, 12 de desembre de 1936 - Gelenau, setembre 2008) fou un pilot de motociclisme alemany que va reeixir tant en competicions de fora d'asfalt com de velocitat. Pel que fa a l'enduro, en va guanyar diversos campionats de la RDA i va obtenir èxits als Sis Dies Internacionals (ISDT) i al Ral·li dels Alps austríacs; en velocitat, va guanyar nombroses curses a la RDA i a l'estranger.

## Biografia

Hans Fischer va començar a excel·lir en competicions d'enduro el 1955. A 18 anys en va ser campió del districte de Karl-Marx-Stadt, va guanyar una medalla d'or als campionats de la RDA i va participar en l'estrena de la cèlebre prova Rund um Zschopau. Un any més tard hi va guanyar en la categoria de 125 cc i es va convertir en campió de la RDA després de dues victòries més a Suhl i Berlín. El 1957 va participar en els ISDT amb una MZ ES 250 i, al costat de Lothar Bock (amb una Simson 250), va aconseguir una de les dues primeres medalles d'or mai guanyades per un pilot de la RDA en aquesta prova. Més tard va tornar a guanyar la Rund um Zschopau i va revalidar el seu campionat de la RDA en la classe de 250cc. El 1958 va guanyar la prova de quatre dies d'Erfurt i el Ral·li dels Alps austríacs, a més d'obtenir una nova medalla d'or als ISDT. Tot seguit, va decidir de combinar l'enduro amb les curses de velocitat.
El 1959, Fischer va ser tercer a Sachsenring i segon a Tampere (Finlàndia). Al Rund um Zschopau, a l'octubre, va marcar el temps més ràpid i no només va obtenir la victòria a la classe de 250cc, sinó també l'absoluta. Un any després va aconseguir les seves primeres victòries en Gran Premi a la categoria de 125cc al Gran Premi de Finlàndia (Hèlsinki), al Gran Premi de Iugoslàvia (Opatija) i al circuit de Hockenheimring. El 1962 va ser tercer al Gran Premi de la RDA de 125cc a Sachsenring, darrere de Luigi Taveri i Jim Redman. El juny de 1963, Fischer va caure en una col·lisió múltiple a Opatija i va patir una lesió de llarga durada. El 1965, ja recuperat, va tornar a les competicions de fora d'asfalt i va guanyar una medalla d'or al Rund um Zschopau, acabant tercer a la seva classe. Tot seguit, va posar punt final a la seva carrera esportiva.

## Referències

* ↑ «In Memoriam Hans Fischer» (en alemany). vester-rennsport.de. [Consulta: 27 juny 2014].
* ↑ Bendix, Karl-Heinz. «Hans Fischer † (12. Dezember 1936 – KW38 2008)» (en alemany). classic-motorrad.de. [Consulta: 17 abril 2013].
* ↑ Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). vol. 1. Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2004, p. 8, 11. ISBN 3-931770-49-4.
* ↑ Ottinger, Steffen. Internationale Sechstagefahrt 2012. Die Geschichte seit 1913. (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2012, p. 39 i s. ISBN 978-3-00-039566-6.
* ↑ Ottinger, Steffen. Rund um Zschopau. Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). vol. 2. Chemnitz: HB-Werbung und Verlag, 2011, p. 18-51, 158. ISBN 978-3-00-036705-2.
* ↑ Geyler, Günter. «Dreifachstarter auf dem Sachsenring» (en alemany). eggersdorfer.info. [Consulta: 17 abril 2013].
# Carlos Laguna Asensi

Carlos Laguna Asensi (Melilla, 10 de maig de 1953) és un periodista i polític espanyol, diputat a les Corts Valencianes durant la II Legislatura.

## Biografia

Començà a treballar el 1973 com a corrector del diari Mediterráneo de Castelló, del qual en seria redactor el 1975 i on hi va fundar la secció sindical de la UGT. És membre de la Unió de Periodistes del Pais Valencià. De 1978 a 1981 fou gerent del Club Esportiu Castelló.
Fins a 1979 va militar en el PSOE, però deixà el partit per a fundar en 1982 la secció castellonenca del Centre Democràtic i Social, del qual en fou tercer candidat al Congrés dels Diputats a les eleccions generals espanyoles de 1982, sense ser escollit. Fou secretari provincial del CDS fins a 1985 i fou elegit diputat a les eleccions a les Corts Valencianes de 1987. Ha estat vocal, entre d'altres, de la Comissió d'Investigació sobre adjudicació de les emissores de Freqüència Modulada de les Corts Valencianes i Cap de Negociat de Relacions Informatives als Serveis Territorials de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència a Castelló fins a 1999. Posteriorment ha estat president de COCEMFE a Castelló i vicepresident al País Valencià, i vicepresident del Comitè Espanyol de Representants de Persones amb Discapacitat (CERMI).

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.295. ISBN 9788495484802.
* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 2 juny 2015].
* ↑ Organització Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al web de COCEMFE
* ↑ Referència a Diario Siglo XXI
# Castellví (llinatge)

Els Castellví, cavallers i senyors, van ser una nissaga nobiliària procedent de Borgonya, que passà a Catalunya cap a l'any 975, i es va estendre pel regne de València arran de la reconquesta al segle xiii.

## Branques i membres destacats
### Senyors de Carlet

Gonçal de Castellví (segle XIV) fou senyor de Carlet i un dels seus descendents masculins directes, en Jordi de Castellví i López de Mendoza, va rebre el títol de comte de Carlet l'any 1604. Felip Linus de Castellví i Ximénez de Urrea (1670 - 1740) va ser un destacat militar de l'arma de cavalleria. La línia es va extingir amb Joaquim Antoni de Castellví i Idiáquez (mort el 1800) oncle segon i padrí de bateig de la Duquessa d'Almodóvar (1764 - 1814).

### Línia de Castellar

Joan de Castellví i Mercader tingué un quadrinét, Tomàs de Castellví i Adell, que heretà el Comtat de Castellar (nom antic del poble de Quesa) i les baronies o senyories de Bicorb, Benedrís, Rafelguaraf i Vilanova. El seu renebot Vicent Maria de Castellví i Montsoriu (segle xviii) heretà, entre d'altres, les baronies de Torres Torres i Manuel. Després, el net d'aquest darrer, Antoni Benet de Castellví i Duran, esdevingué hereu del comtat de Carlet; la seua neta Helena de Castellví i Shelly es casà amb l'infant Enric d'Espanya (1823 - 1870). La línia es va extingir amb Isabel Maria del Carme Castellví Gordon (1867 - 1949) qui aportà els seus títols nobiliaris, per matrimoni, als Armet de Barcelona.

### Línia de Vilanova

Encetada per Enric Castellví de Ibarrola, comte de Vilanova i baró de Torres Torres. Fou oncle d'Isabel Maria del Carme, adés esmentada.

### Línia de Benimuslem

Fundada per Lluís de Castellví i Joan, qui comprà la baronia de Benimuslem el 1441.

### Branca de Vilatorques

D'aquesta línia destacà Josep de Castellví i d'Alagó, marquès de Vilatorques (1690). Va succeir-lo el seu fill Joan Basili de Castellví i Coloma (mort el 1754) governador de València i virrei de Nàpols.

### Branca sarda

D'aquesta destacà Pau de Castellví, qui fou creat marquès de Cea de Sardenya el 1643.

## Vegeu també

* Pere de Castellví
* Francesc de Castellví i de Vic
* Ricardo Castellví de Ibarrola
* Comtat de Carlet
* Quesa

## Enllaços externs

* http://www.blasonari.net/buscar_apellido.php Arxivat 2017-08-02 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopedia de la CV, volum IV, p. 185; vegeu l'entrada "Castellví"". València: Editorial Premsa Valenciana, 2005. ISBN 84-87502-51-2.
* ↑ «Castellví (llinatge)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gran Enciclopedia de la CV, volum IV, p. 160; vegeu l'entrada "Castellar, Condado de"". València: Editorial Premsa Valenciana, 2005. ISBN 84-87502-51-2.
# Centumvir

Centumvir (llatí: Centumvir) era el membre d'un consell o cort a l'antiga Roma (Centumviri) equivalent a la cort de justícia que entenia sobre el dret privat. Era un dels dos tribunals permanents o col·legi de jutges que va fundar possiblement Servi Tul·li. Va exercir la seva jurisdicció al menys de de l'època d'aquell rei de Roma fins a la fi de l'Imperi Romà d'Occident. L'altre tribunal era el dels Decemvirs, que determinaven sobre la llibertat dels acusats en funció dels delictes comesos.
El nombre original dels seus components era de cent, i per això la cort es deia centumviri ('cent homes'). Sext Pompeu Fest diu que en seu origen els anomenava el pretor, triant-ne tres de cada una de les trenta tribus romanes i afegint-hi els decemvirs, fins a arribar a cent. Quan van augmenta les tribus van arribar fins a cent cinc, però van mantenir el nom, i sota l'Imperi Romà ja n'eren cent vuitanta, i no s'elegien entre les tribus, sinó, segons Dió Cassi, per sorteig. Ovidi diu que si se'n sortia elegit no es podia renunciar al càrrec.
Sembla que sota la República havien de ser-hi tots els membres per poder jutjar, perquè representaven el conjunt del poble. Però més tard, probablement sota August, es van dividir els seus components en quatre sub-corts, que podien actuar de forma separada. Alguns tipus de causes exigien la reunió de dues o de les quatre sub-corts juntes. Plini el Vell diu que sempre presidia un pretor. En temps de Quintilià es reunien a la Basílica Semprònia. August en va donar la presidència als magistrats decemviri stlitibus iudicandi.
Aquesta cort tenia competència en el dret de pas, les propietats, els usdefruits, les herències i els deutes. La querela inofficiosi testamenti (per testament inoficiós, contrari al deure del testador cap ala seus parents) es va establir pels centumviri.
Molts oradors famosos van formar part d'aquest tribunal, entre d'altres, Ciceró, Quintilià i Plini el Jove.

## Referències

* ↑ Smuth, William (ed.). «Centumviri». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 17 febrer 2023].
# Comitè Americà del Servei als Amics

El Comitè Americà del Servei als Amics (en anglès, American Friends Service Committee, AFSC) és una societat religiosa, coneguda popularment com a quàquers, que treballa per a la justícia social, pau i reconciliació, l'abolició de la pena de mort, la defensa dels drets humans i proporciona ajuda humanitària. El 1947 fou guardonada amb el Premi Nobel de la Pau juntament amb el Friends Service Council.

## Orígens

Aquesta societat fou fundada el 1917 pels membres americans de la Societat Religiosa d'Amics, una comunitat protestant pacífica fundada el segle xvii a Anglaterra.
La renúncia expressa dels Quàquers a la violència en totes les seves formes, per la qual cosa refusen intervenir en qualsevol acció militar, provoca que la missió original de l'AFSC sigui proporcionar ajuda als objectors de consciència i mostrar una alternativa al servei militar en l'acció civil a l'ajuda a les víctimes. L'AFSC ha estat present en la majoria dels conflictes armats del segle xx, com la Primera i Segona Guerra Mundial, Guerra Civil espanyola, Guerra de Corea i de Biafra, entre d'altres, ajudant a la població a millorar les seves condicions.
El 1947 fou guardonada amb el Premi Nobel de la Pau, juntament amb el Friends Service Council, pels seus treballs d'ajuda social i d'arrel pacifista.

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina Oficial de l'American Friends Service Committee Arxivat 2003-02-07 a Wayback Machine.
* (anglès) Pàgina Oficial del Moviment Quàquer
* «Comitè Americà del Servei als Amics» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
* Els quàquers a la Guerra Civil, al programa de ràdio En guàrdia
# Conceyu Bable

Conceyu Bable va ser una associació asturiana que tenia com a objectiu la recuperació i dignificació de l'asturià.

## Origen

En els darrers anys del règim franquista, va sorgir una nova generació d'autors asturians que intentava superar l'ús tradicional de la llengua asturiana en composicions ruralizants i locals (moltes vegades es componien per a les festes de les localitats en el dialecte local). Aquesta nova generació pretenia dotar a l'asturià d'una literatura moderna, pròxima als corrents literaris imperants a Espanya i Europa, al mateix temps que pretenien demostrar la idoneïtat de la llengua per a qualsevol ús social o literari. En 1969 José León Delestal va fundar l'associació Amigos del Bable, que fou un primer intent de recuperació de la llengua, i que es va centrar sobretot en l'edició de discs en asturià, organitzant al novembre de 1973 l'Asamblea Regional del Bable, presidida per Emilio Alarcos Llorach. S'hi van posar els pilars del que seria el surdimientu i una part dels participants en ella van decidir constituir un col·lectiu centrat en la recuperació de la llengua i que, a diferència dels Amics del Bable, fes ús escrit i parlat de l'asturià.

## Història

El 16 de novembre de 1974 va aparèixer en el nombre 284 de la revista Asturias Semanal la secció Conceyu Bable, que donaria nom a l'associació (legalitzada el juny de 1976), en la qual escrivien en asturià, entre d'altres, Xosé Lluis García Arias, Xuan Xosé Sánchez Vicente i Lluis Xabel Álvarez. Ells van ser els veritables creadors de la prosa en asturià, responsables del ressorgiment d'un grup d'escriptors que van trencar amb els models literaris reservats a l'asturià fins llavors, i de l'aparició d'una indústria cultural pròpia, amb la publicació de llibres, discos i articles en revistes i periòdics en asturià.
Conceyu Bable va assentar les bases de l'actual norma culta de l'asturià basada en l'asturià central, per ser el que tenia més parlants i el més usat pels escriptors, i a partir de 1975 van organitzar cursos d'asturià a concejos del centre d'Astúries. En 1976, membres de l'associació van publicar la primera gramàtica moderna de la llengua, «Gramàtica bable». El 22 de juny de 1976 va convocar una manifestació a Gijón per a sol·licitar la presència de l'asturià en l'escola. El lema de la convocatòria, bable nes escueles, es va fer un molt conegut en aquella època. A la manifestació es va sumar la Coordinació Democràtica d'Astúries que englobava als partits democràtics i va comptar amb la participació d'unes 5.000 persones. Després de la seva legalització Conceyu Bable va celebrar un congrés, en el qual es va triar a Xosé Lluis García Arias president. A poc a poc l'associació es va moure cap a posicions nacionalistes, sobretot quan participà en la formació del Conceyu Nacionalista Astur, i a partir de 1980 va perdre tota la seva influència amb l'aparició de la Academia de la Llingua Asturiana.
# Cor de Cambra de la Diputació de Girona

El Cor de Cambra de la Diputació de Girona va ser fundat l'any 2003. La seva intenció era treballar amb el repertori a cappella i amb el repertori amb orquestra. Inicialment va ser dirigit per Lluís Caballeria, posteriorment per Montserrat Meneses, Pablo Larraz i actualment és dirigit per Isabel Mantecón. També han actuat sota la batuta de Xavier Puig.
Al llarg de la seva trajectòria han incorporat al seu repertori polifonies del Renaixement, obres contemporànies de Jazz, musicals i obres del repertori per coral clàssic com Bach, Mozart i Bernstein. Destaca, entre d'altres, la interpretació de El Messies (Handel), Chichester Psalms (L. Bernstein), Membra Jesu Nostri (Buxtehude), Requiem Alemany de (Brahms),Valsos Amorosos (Brahms), Magnificat i Gloria (Vivaldi), Vespres Solemnes de Confessore (Mozart), Rèquiem (Mozart), Passió segons Sant Joan (Bach) i Motets (Bach).
Ha actuat amb el Cor de l'Auditori de Lleida, l'Orquestra Simfònica del Vallès, Ensemble Méridien i l'Orquestra de Girona; i amb els solistes: Assumpte Mateu, Mireia Pintó, Elena Copons, Francisco Poyato, Marta Mathéu, Juan de la Rubia, Urko Larrañaga.

## Referències

* ↑ «Fundació». [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ «Motets de Bach per als municipis». Diari de Girona, 17-02-2017.
* ↑ Ribas, Clara «Deu anys perfeccionant el cant coral». El Punt Avui, 18-10-2013.
* ↑ «Repertori». [Consulta: 6 març 2019].
* ↑ C. L., J. «El Cor de Cambra de la Diputació canta ‘Motets'». El Punt Avui, 12-11-2016.
* ↑ Castillón, Xavier «El Cor de Cambra de la Diputació, al Petit Palau». El Punt Avui, 26-10-2014.

## Enllaços externs

* Cor de Cambra de la Diputació de Girona - Lloc web oficial
# Cosima Dannoritzer

Cosima Martina Dannoritzer (Dortmund, 1965) és una directora i productora de cinema alemanya. Es va fer un nom arreu del món amb el seu premiat documental Kaufen für die Müllhalde ("Comprar, llençar, comprar"), sobre l'obsolescència planificada dels aparells.

## Biografia

Cosima Dannoritzer nasqué el 1965 a la ciutat de Dortmund. Estudià Literatura anglesa, cinema i teatre a la Universitat de Strathclyde, a Glasgow (Escòcia), i es diplomà en producció teatral i cinematogràfica.
Dannoritzer és una creadora i productora independent que treballa, entre d'altres, per a la cadena Deutsche Welle TV. El 2001 va fer una sèrie documental sobre Alemanya a la BBC, i després ha treballat a Televisió Espanyola en llengua catalana. Des del 2011, el seu documental més exitós, Kaufen für die Müllhalde, ha estat reposat per les cadenes Arte i Phoenix. Ha rebut nombrosos premis internacionals pels seus documentals.

## Filmografia

(selecció)
* The E-Waste Tragedy (en català "la tragèdia electrònica") documental, 50 minuts, 2014.
* Kaufen für die Müllhalde (en francès: Prêt à jeter, en anglès: The Light Bulb Conspiracy, en català "Comprar, llençar, comprar"), documental, 75 minuts, 2010.
* L'amnèsia electrònica, Televisió Espanyola, 2006.
* El que la brossa ens diu, Televisió Espanyola, 2003.
* Germany Inside Out, BBC, Regne Unit, 2001.
* My Brother Tom, Filmfour, Regne Unit, 2000.
* Noah, Deutsche Welle Tv, Alemanya, 1995.
* Rebuilding Berlin, Channel 4, Regne Unit, 1992.

## Obra escrita

* Cosima Dannoritzer i Jürgen Reuß: Kaufen für die Müllhalde. Das Prinzip der geplanten Obsoleszenz ("Comprar, llençar. El principi de l'obsolescència programada"), orange-press, Friburg de Brisgòvia, 2013. ISBN 978-3-936086-66-9.

## Referències

* 1 2 «Kurzbiographie von Cosima Martina Dannoritzer». Westdeutscher Rundfunk, 23-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-02-23. [Consulta: 21 febrer 2017].
* ↑ http://www.arte.tv/de/kaufen-fuer-die-muellhalde/3714422,CmC=3714270.html Arxivat 2012-12-03 a Wayback Machine. Kaufen für die Müllhalde – Arte
* ↑ http://www.phoenix.de/content/phoenix/die_sendungen/kaufen_fuer_die_muellhalde/509331?datum=30/7/2012%5BEnllaç+no+actiu%5D Kaufen für die Müllhalde – Phoenix
* ↑ «The E-Waste Tragedy». Internet Movie Database, ?. [Consulta: 22 novembre 2018].
* ↑ «Kaufen für die Müllhalde». Internet Movie Database, ?. [Consulta: 21 febrer 2017].
* 1 2 ««Amnèsia electrònica» (amb Cosima Dannoritzer)». Plural 21, 27-02-2015. [Consulta: 22 febrer 2017].
* ↑ «El que la brossa ens diu». Casa Orlandai, 08-06-2012. [Consulta: 22 febrer 2017].
* ↑ «Film:El que la brossa ens diu». Cinemambiente, ?. Arxivat de l'original el 2017-02-22. [Consulta: 22 febrer 2017].
# Dani de la Torre

Daniel de la Torre Alvaredo, conegut com a Dani de la Torre (Monforte de Lemos, 1975), és un director, realitzador i guionista gallec.

## Trajectòria

Després d'estudiar Imatge i So a Ourense, va filmar diverses curtmetratges, com Minas (2004), Lobos (2004) i Bos días (2006). El 2010 va dirigir i coescriure una minisèrie de dos episodis Mar libre, interpretada per Miguel de Lira, Luis Zahera i José Ángel Ejido, entre d'altres.
El 2015 va dirigir el seu primer llargmetratge, El desconocido, amb guió de Alberto Marini, protagonitzat per Luís Tosar, Elvira Mínguez, Javier Gutiérrez i Goya Toledo, entre d'altres, que fou rodada a la Corunya. La pel·lícula va obtenir dotze guardons als 14a edició dels Premis Mestre Mateo, inclosos el de millor pel·lícula, millor director i millors actors i actrius protagonistes i secundaris. A més va obtenir dos Premis Goya (millor muntatge i millor so) i va tenir vuit candidatures, inclosa la de millor director novell per Dani de la Torre.
El 2018 va dirigir el curtmetratge Álex y Julia, per Estrella Damm, amb Michelle Jenner i Oriol Pla. Després va dirigir L'ombra de la llei, amb guió de Patxi Amezcua i protagonitzada de nou per Luís Tosar, amb Michelle Jenner, Vicente Romero i Manolo Solo entre d'altres. La pel·lícula va obtenir tres Premis Goya (millor fotografia, direcció artística i disseny de vestuari) i deu Premis Mestre Mateo, inclòs el de millor pel·lícula i segon premi a millor director per de la Torre.

## Filmografia
### Cinema

* El desconocido (2015)
* L'ombra de la llei (2018)
* Live is Life (2021)

### Televisió

* Mar Libre (2010)

### Curtmetratges

* Minas (2004).
* Lobos (2004).
* Bos días (2006).
* Álex y Julia (2018).

## Referències

* ↑ Ficha "Dani de la Torre" en AVG.
* ↑ «“Mar Libre” acada un novo premio á Mellor Serie de TV no Euro Filme Festival de Marbella». CRTVG, 10-11-2011.
* ↑ Ficha da película en IMDb (anglès)
* ↑ «“O Descoñecido” colleita doce premios Mestre Mateo», 25-04-2016.
* ↑ «Goyas para Coira y «El desconocido»». La Voz de Galicia, 07-02-2016.
* ↑ «Luis Zahera y "La sombra de la ley" se traen cuatro premios Goya para Galicia». El Ideal Gallego, 03-02-2019.
* ↑ «'A sombra da lei' triunfa nos Mestre Mateo con 10 premios». praza.gal, 03-03-2019.