OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Raja Meziane

Raja Meziane (àrab: رجاء مزيان, Rajāʾ Mziyān) (Maghnia, 1988) és una cantant, compositora, advocada i activista algeriana. Canta contra la injustícia social, la corrupció i la desigualtat i per això s'ha hagut d'exiliar d'Algèria.

## Biografia

Meziane va néixer el 1988 a Maghnia, una ciutat de la província de Tlemcen al nord-oest d'Algèria, on va créixer a la ciutat de Chouhada. El seu pare, Ahmed (H'mida), professor universitari de ciències naturals, va morir jove d'una malaltia cardíaca quan tenia vuit anys. Iniciada a la música i al teatre entre els exploradors, va gravar el seu primer àlbum de cançons infantils a l'edat de 14 anys.
El 2007, mentre era estudiant de dret a la Universitat de Tlemcen, va entrar al programa de talents Alhane wa chabab, en el qual va ser finalista. Després de publicar dos àlbums, amb algunes cançons criticant el règim, el 2013 va intentar fer una pel·lícula per la qual va escriure el guió i la música de la banda sonora. Incapaç de finançar aquest projecte, va decidir dedicar-se a la seva feina com a advocada. No obstant això, el bâtonnier d'Alger es va negar, sense cap explicació, a emetre el seu certificat de pràctica.
Després d'haver tingut èxit en l'art i la llei, el 2015 es va traslladar a la República Txeca, on va trobar un ambient propici per al desenvolupament de la seva carrera artística.
Durant l'octubre de 2019, Meziane va ser catalogada com una de les 100 dones més influents de l'any de la BBC.
«El videoclip Allo le Système! de la cantant Raja Meziane s'ha vist més de 35 milions de vegades a YouTube". «Les seves cançons anti-governamentals que aborden la injustícia social, la suposada corrupció i la desigualtat l'han vist forçada a l'exili d'Algèria». "Ara establerta a Praga, és una vocal defensora de les protestes d'Algèria el 2019, que han vist desenes de milers de joves prenent els carrers demanant el canvi".

## Referències

* ↑ «Unsigned voice of a revolution» (en anglès). BBC News.
* ↑ «Alhan wa chabab : Les oncles de Raja Meziane indignés». [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «Raja Meziane : Une artiste révoltée poussée à l'exil | El Watan». Arxivat de l'original el 2019-10-28. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «BBC 100 Women 2019: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 16-10-2019.
# Kwanza-Nord

Kwanza-Nord o Cuanza-Nord és una província d'Angola. Té una superfície de 24.110 km² i la seva població estimada és de 427.971 habitants el 2014. La seva capital és la ciutat de N'dalatando.

## Geografia

La província està banyada, entre d'altres, pel riu Cuanza, que és el riu totalment angolès més important.

## Llengües

* Kimbundu

## Divisió administrativa

A Kwanza-Nord hi ha 13 següents municipis:
| Município | Capital | Àrea (km²) | Pop. (2006 est) |
| Ambaca | Camabatela | 3,080 | 123,244 |
| Banga | Banga | 1,260 | 23,284 |
| Bolongongo | Bolongongo | 1,061 | 31,288 |
| Cambambe | Dondo | 5,212 | 91,984 |
| Cazengo | N'dalatando | 1,793 | 109,256 |
| Golungo Alto | Golungo Alto | 1,989 | 69,918 |
| Gonguembo | Gonguembo | 1,400 | 37,405 |
| Lucala | Lucala | 1,718 | 41,792 |
| Quiculungo | Quiculungo | 475 | 30,152 |
| Samba Cajú | Samba Cajú | 2,012 | 95,638 |

## Economia

És una província eminentment agrícola. Després dels efectes devastadors de la guerra civil, s'han rehabilitat els seus immensos camps agrícoles. Produeix pinyes, mandioca, horticultura, cafè. A la ciutat de Dondo (municipi de Cambambe), hi ha una fàbrica de la EKA, una de les cerveses més apreciades del país. També en el mateix municipi hi ha la planta hidroelèctrica de Cambambe, que atasteix d'electricitat a Luanda.

## Referències

* ↑ Kwanza Nord al cens de 2014
* 1 2 3 «Angola Statistics: Kuanza Norte». GeoHive. Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2009. [Consulta: 28 febrer 2010]. «Source: Instituto Nacional de Estatística, Angola. Instituto Nacional de Segurança Social, Angola.»
* 1 2 3 «Angola Statistics: Bengo». GeoHive. Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2009. [Consulta: 28 febrer 2010].

## Bibliografia

* George, Edward. Cuban Intervention in Angola, 1965-1991: From Che Guevara to Cuito Cuanavale. Routledge, 2004. ISBN 978-1-134-26933-4.
* James, W. Martin. Historical Dictionary of Angola. Scarecrow Press, 2011. ISBN 978-0-8108-7458-9.
* Vines, Alex. Still Killing: Landmines in Southern Africa. Human Rights Watch, 1997, p. 54. ISBN 978-1-56432-206-7.
* Weigert, Stephen L. Angola: A Modern Military History, 1961-2002. Palgrave Macmillan, 2011. ISBN 978-0-230-33783-1.
# Complex d'Isa Khan

El complex d'Isa Khan està format per un recinte on es troben un mausoleu i una mesquita. Està situat a Nova Delhi (Índia), a la barriada de Nizamuddin, al sud del Delhi Vell, molt proper al mausoleu d'Humayun.
Isa Khan era un noble afganès vinculat a cort de Sher Sah Suri (que va regnar, en oposició a l'emperador mogol Humayun entre el 1540 i 1545). El mausoleu es va erigir el 1547 al centre d'un recinte enjardinat. L'edifici és de planta octogonal, cobert amb una cúpula i envoltat d'una galeria porxada, amb tres arcs per a cada costat. Està inspirat en la tomba de Sikandar Lodi, bastida 30 anys abans al mateix Delhi. El seu estat de conservació no és l'adequat, té restes del revestiment ceràmic exterior.
En un extrem del jardí es troba la petita mesquita anomenada d'Isa Khan que hom creu que fou bastida al mateix temps que el mausoleu.
Dins el recinte del complex s'hi van aixecar cases i s'hi va viure fins a començament del segle xx.
# Joan III de Bretanya

Joan III de Bretanya o Joan III el Bo (nascut el 8 de mars de 1286 a Châteauceaux, actual Champtoceaux i mort el 30 d'abril de 1341 a Caen), fill d'Artur II de Bretanya i de Maria de Llemotges, vescomtessa de Llemotges (la seva primera esposa), fou duc de Bretanya (1312- 1341), i comte de Richmond (1334- 1341).

## Biografia

Des del seu adveniment, va intentar discutir la legitimitat del matrimoni entre el seu pare i Violant de Dreux (coneguda com a Iolanda de Montfort); després va començar un llarg procés contra aquesta sobre l'herència d'Artur II. El 1315, va participar en una campanya de Lluís X de França contra Flandes.
El 1316, va modificar el seu escut d'armes en benefici d'un escut d'ermini pla que és encara actualment en ús per representar a Bretanya. El 1320 va fer redactar el Coutumier de Bretagne, cos jurídic propi que regiria el país fins que fou abolit per la Convenció el 1797. Va ser l'aliat dels reis de França i va combatre en el costat de Felip VI de França a la batalla de Cassel (1328), on va ser ferit.
Sense fills, tenia un germanastre, Joan II de Montfort (fill de la seva madrastra odiada), com a hereu presumpte; va estar temptat de llegar el ducat a la seva mort al rei però els nobles s'hi van oposar, i llavors va casar a la seva neboda Joana de Penthièvre amb Carles de Blois, nebot del rei de França Felip VI de França.
El 1340, va enviar la seva flota a la batalla naval de Sluis en suport de la flota del rei de França, però aquestes van ser destruïdes pels anglesos. Mentre que marxava a unir-se a Felip VI, va morir a Caen el 1341 tornant de Flandes
El seu rebuig a organitzar la seva successió va provocar a la seva mort la Guerra de successió de Bretanya.

### Matrimoni

El duc Joan III va tenir tres esposes, però no va tenir cap fill dels seus tres matrimonis.
* En 1297 es va casar amb Isabel de Valois (1292 † 1309), filla de Carles de Valois i de Margarida d'Anjou.
* Vidu, es va casar en segones noces el 1310, a Burgos, amb Isabel de Castella i de Molina (1283 † 1328), filla de Sanç IV de Castella, rei de Castella i de Lleó i de Maria de Molina.
* Finalment, es va casar de nou el 1329 amb Joana de Savoia (1310 †1344), filla d'Eduard el Liberal, comte de Savoia i de Blanca de Borgonya.

## Notes i referències

* ↑ . Célestin Hippeau, L'abadia de Saint-Étienne de Caen, 1066-1790, Caen, A. Hardel, 1855; pàg. 104
# Cranc de riu de potes blanques

El cranc de riu de potes blanques (Austropotamobius pallipes) és una espècie de crustaci decàpode d'aigua dolça de la família Astacidae, en estat de conservació vulnerable. A Europa el cranc de riu de potes blanques i les seves subespècies es troba des dels Balcans fins a la península Ibèrica i el límit nord és a la Gran Bretanya i Irlanda.

## Distribució als Països Catalans

Es troba tant a Catalunya, a on està en perill d'extinció, com al País Valencià, però no a l'arxipèlag balear. Està en declivi des de la dècada de 1960, però abans era molt abundant. A Catalunya només ocupa algunes capçaleres dels rius, ja que necessita aigües relativament netes i calcàries.

## Taxonomia del cranc de riu ibèric

L'especialista portuguès Mateus l'any 1934 va descriure la subespècie A. pallipes lusitanicus a partir de crancs recollits en el riu Angueira de Miranda do Douro a Portugal. Aquest tàxon no és reconegut de manera unànime pels especialistes que creuen que la subespècie A. pallipes italicus seria en realitat la que és present a la península Ibèrica. Pel que fa a la Vall d'Aran, a la conca del riu Garona, es creu que la subespècie existent és la mateixa que a França és a dir, A. pallipes pallipes. Alguns estudis genètics confirmarien que a la península Ibèrica es troba A. pallipes italicus com també a Itàlia.

## Morfologia

Austropotamobius pallipes és de color marró-oliva amb pinces més pàl·lides (pallipes, significa «potes pàl·lides»). Pot arribar a fer 12 cm de llarg. Viu en rius i llacs entre 8,5 i 22 °C. Mascle i femella s'acoblen abans de la hibernació. La femella pon entre 40 i 80 ous que protegeix amb el seu cos fins que es desclouen a la primavera. Aquest cranc pot arribar a viure uns deu anys.

## Amenaces

Els crancs de riu, ibèric i europeu, estan en declivi, ja que són atacats per una malaltia fúngica (l'afanomicosi pel fong Aphanomyces astaci) que va ser introduïda i propagada per l'arribada intencionada, a partir de la dècada de 1970, de crancs de rius forans (el cranc senyal, Pacifastacus leniusculus, i el cranc americà, Procambarus clarkii). També l'amenaça la pesca furtiva i la presència de depredadors forans com el visó americà, la destrucció de l'hàbitat fluvial i la contaminació. Per tal de recuperació de l'espècie es proposen diverses mesures que van des de les repoblacions al coneixement de les malalties que l'afecten.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 22 setembre 2021].
* ↑ B. Sket (1996). Austropotamobius pallipes. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 10 maig 2006 (en anglès). Catalogat com a vulnerable (VU B2bce+3bcd v2.3)
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-12-06. [Consulta: 28 juny 2021].
* ↑ Souty_Grosset.C., Holdich D. M., Noel P. Y., Reynolds J.D. & Haffner .P. (eds. (2006) Atlas of Crayfish in Europe. Museum national d'Histoire naturelle. Paris
* ↑ http://www.mma.es/secciones/biodiversidad/especies_amenazadas/catalogo_especies/no_artropodos/pdf/INV42.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* http://www.faunaiberica.org/?page=cangrejo-de-rio
# La Verdad

La Verdad és un periòdic espanyol d'àmbit regional de la Regió de Múrcia. La seua primera edició va aparèixer l'1 de març de 1903 i actualment pertany al primer holding de premsa diària de l'Estat espanyol, el Grup Vocento.
El seu abast va sobrepassar la Regió de Múrcia, sent un diari amb presència a les comarques d'Alacant durant 53 anys fins que el gener de 2017 va tancar les seues edicions del Baix Segura, Elx i Alacant.

## Inicis

Este periòdic, fundat amb diners de la diòcesi de Cartagena i dels seus feligresos, apareix en una Múrcia envoltada per enfrontaments religiosos impulsats per l'aleshores degà de la catedral de Múrcia, José María Molina, i un grup de sacerdots i de seglars catòlics.
S'inicià sota la direcció de Meinardo Sánchez de los Ríos, un periodista arribat des de Madrid que va durar poc menys d'onze dies, i de Nicolás Ortega Pagán, acompanyats en la redacció de Ponce de León, Francisco Frutos Valiente, posteriorment bisbe de Jaca i Salamanca i Comissari Delegat de la Junta de Govern, Juan Bautista Luis Pérez, qui després fou Bisbe d'Oviedo.
La seua redacció estava integrada pel director i tres redactors. José Mejías (coadjutor de Santa Eulalia), Juan Hernández (rector de Puebla de Soto), Juan Bautista Luis Pérez, doctoral i posterior bisbe d'Oviedo, entre d'altres, formaren part de la seua història.

## Orientació ideològica

El nou diari, que es confessava obertament catòlic, hauria de competir amb altres ja assentats, com El Liberal d'orientació anticlerical. D'ells i d'un ambient en què dominava l'anticlericalisme i la demagògia, i tenia ampli camp la maçoneria, va rebre nombrosos atacs des del mateix moment en què va eixir al carrer. Sobre els joves que pregonaven el nom de La Verdad queien els insults dels altres periòdics murcians. També, al quiosc de l'estació de ferrocarril es negaven a la seua venda, i els paquets enviats als pobles murcians es perdien en el trajecte.

## Desenvolupament

En un terreny reduït, al que arribaren a publicar-se fins a cinc periòdics diaris (la majoria tancaven als pocs mesos de la seua aparició), La Verdad es va obrir pas, com a portaveu de la Federació Agrària de Sindicats, gràcies a la sèrie de conegudes signatures que van aparèixer en les seues pàgines i per l'amplitud d'objectius que va barallar, en obrir-se als pobles de la Vega Baixa del Segura, a la província d'Alacant i a altres d'Almeria, amb la publicació de fins a tres edicions diàries, i més de tres mil exemplars de tirada.
D'ençà que el periòdic va iniciar la seua edició diària fins hui, La Verdad ha reflectit fidelment el progrés de Múrcia i ha remarcat els esdeveniments més importants al llarg dels seus més de cent anys d'existència.
Impulsor constant de campanyes per a la consecució d'importants èxits per a Múrcia, com l'Escola de Comerç, la Universitat, el Conservatori de Música, més grups escolars..., va començar una florent etapa a mitjans dels anys vint, sota la direcció de Francisco Martínez García, qui arribaria a ser alcalde de Múrcia.

## Referències

* ↑ «Cierra el diario 'La Verdad' en Alicante, tras más de medio siglo informando». Información, 23-01-2017.
# Blanca de Centelles

Blanca de Centelles (? - Terrassa, 1349). Senyora de Vallparadís.
Filla de Saurina de Terrassa i de Bernat de Centelles. El matrimoni dels seus progenitors (any 1273) va ser anul·lat i Blanca va anar a viure amb la seva mare al Castell de Vallparadís. Les dues famílies tenien possessions importants: el Castell de Vallparadís per una banda i el de Sant Esteve de Centelles per l'altra, així com la baronia de Centelles, Bellpuig, Sameda, Manlleu i Sentfores, el castell d'Eramprunyà, i el mas Ricard, entre altres propietats.
El 1304, sis anys després de la mort de la seva mare, Blanca es va casar amb Guillem Galceran de Serrallonga, baró de Cabrenys, però amb la mort del marit, va retornar de nou al castell de Vallparadis. L'any 1312, però, es va tornar a casar i abandonà de nou la seva casa pairal.
L'any 1313 va realitzar un viatge per Europa, acompanyant com a primera dama d'honor la infanta Elisabet, filla del rei d'Aragó Jaume II, que es dirigia a Àustria per a casar-se. Un viatge d'aquestes característiques era molt poc habitual en aquella època. Tampoc no era habitual que una dona exercís de "castlà". Generalment era el marit que prenia possessió dels castells, però després de la mort del seu pare i el seu marit i, en no tenir descendència, pledejà per aconseguir el reconeixement per part del rei de la castlania del Castell Palau de Terrassa, entre d'altres.
Cap als voltants de l'any 1335 va decidir retirar-se definitivament al castell de Vallparadís, on va morir suposadament l'any 1349. Amb tot, en 1344 cedí els seus dominis a l'orde religiós de la Cartoixa i, en conseqüència, s'instal·là al castell un monestir anomenat Sant Jaume de Vallparadís. Actualment és la seu del Museu de Terrassa, i s'hi pot veure l'escut heràldic dels Centelles i la inscripció: Hic jacet nobilis Blancha de Centillis fundatrix domus vallis paradisi.

## Bibliografia

* VERDAGUER, Joaquim. Blanca de Centelles: Senyora del Castell de Vallparadís i del Castell-Palau de Terrassa. Ajuntament de Terrassa, 1996. (Dones terrassenques, 2)
# Theo Smit

Theo Smit (Amsterdam, 5 d'abril de 1951 - Zwanenburg, 20 de juliol de 2023) va ser un ciclista neerlandès, que fou professional entre 1974 i 1989. Els seus principals èxits esportius foren dues victòries d'etapa al Tour de França de 1975, i dues més a la Volta a Espanya de 1976.
Va combinar el ciclisme en carretera amb el ciclisme en pista, on aconseguí quatre campionats nacionals en diferents especialitats.
El seu fill Dennis també s'ha dedicat al ciclisme.

## Palmarès en ruta

* 1974
** 1r a la Ronde van Noord-Holland
* 1975
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
** Vencedor d'una etapa a la Volta als Països Baixos
* 1976
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Espanya
** Vencedor de 4 etapes a la Volta a Llevant
* 1983
** Campió dels Països Baixos de contrarellotge per equips

### Resultats al Tour de França

* 1975. Abandona (10a etapa). Vencedor de 2 etapes
* 1977. Abandona (14a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1975. Fora de control (10a etapa)
* 1976. Abandona (11a etapa). Vencedor de 2 etapes

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1975. Abandona (5a etapa)

## Palmarès en pista

* 1976
** Campió dels Països Baixos de ciclisme dels 50 km
* 1980
** Campió dels Països Baixos de ciclisme de velocitat
* 1984
** Campió dels Països Baixos de ciclisme de puntuació
* 1985
** Campió dels Països Baixos de ciclisme de keirin

## Referències

* ↑ «Voormalig wielrenner Theo Smit op 72-jarige leeftijd overleden» (en neerlandès), 20-07-2023. [Consulta: 20 juliol 2023].
* 1 2 «SMIT Theo». [Consulta: 18 novembre 2022].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Theo SMIT» (en italià). [Consulta: 18 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Theo Smit a sitiodeciclismo.net'
# Miquel Valls (hisendat)

Miquel Valls (Reus, mitjans del segle xviii - mitjans del segle XIX) va ser un pagès, terratinent i polític català.
De família pagesa, el seu avi, també Miquel Valls, que era comerciant i pagès, va ser jurat per la mà mitjana al consistori reusenc el 1711, i va començar a comprar terres als voltants de Reus. El seu net, va ocupar diverses regidories al consistori reusenc cap al 1765 i 1770 i el 1785 i 1786 va ser alcalde de Reus.
Durant el seu mandat com a alcalde, el 1785 es va organitzar el cos de Serenos o vigilants nocturns «a imitación de Valencia» diu l'historiador Andreu de Bofarull quan dona la notícia. Es van comprar uniformes i armaments i es va copiar el reglament del que havia aprovat l'ajuntament de València. Va rebre la confirmació reial per a posar en funcionament el cos el 31 de desembre de 1785. A finals de 1786, segons es desprèn del qüestionari per elaborar el Cens de Floridablanca, l'alcalde va respondre que la vila tenia 14.440 habitants. Durant el seu mandat, es va mantenir una copiosa correspondència amb el Comte de Floridablanca sobre les autoritzacions per a construir una carretera des de Reus fins a Salou per enllaçar amb el port, i es van elaborar uns plànols del seu traçat per enviar-los a Madrid. La carretera era quasi absolutament rectilínia i es va començar a construir de forma immediata. El creixement de la petita indústria reusenca va ser afavorida pel consistori, i així, a finals de 1785, hi havia en funcionament 511 telers de mocadors de seda i d'estamenya, creant riquesa a la ciutat i al comerç i permetent a l'ajuntament augmentar els impostos.

## Referències

* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 194.
# Roghudi

Roghudi és un comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió italiana de Calàbria, situat a uns 130 km al sud-oest de Catanzaro i a uns 20 km al sud-est de Reggio de Calàbria. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 1.000 habitants.
La característica principal del municipi de Roghudi és que es divideix en dues parts diferenciades situades a una gran distància l'una de l'altra (uns 40 km):
* Roghudi Nuovo, on s'ubica la seu municipal', es troba en un enclavament dins el municipi de Melito di Porto Salvo, a prop de la costa de la mar Jònica. Es va fundar el 1973 després de dues inundacions consecutives que van fer que Roghudi Vecchio fos inhabitable.
* Roghudi Vecchio es troba a l'interior, al vessant sud de l'Aspromonte. Actualment és un poble abandonat. No gaire lluny hi ha el llogarret de Chorìo, també deshabitat.
Roghudi és un dels llocs on encara es parla el grecànic, sent un romanent de l'antiga colonització grega de Magna Grècia al sud d'Itàlia i Sicília.
Roghudi limita amb els municipis següents: Africo, Condofuri, Cosoleto, Roccaforte del Greco, Sinopoli, Bova i Melito di Porto Salvo.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st january» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 4 febrer 2020].
# La cometa blanca

La cometa blanca va ser un programa infantil de televisió emès entre 1981 i 1983 per la cadena pública espanyola TVE1 (rebatejada com La Primera en 1995 i com La 1 des de 2008).

## Història del programa

L'espai es va estrenar el 20 d'abril de 1981 en el marc d'una renovació total de la programació de la cadena pública espanyola, poques setmanes després que Fernando Castedo accedís a la direcció general de RTVE. Per a la posada en marxa del programa la llavors directora de programes infantils de l'emissora, Blanca Álvarez, va comptar amb l'experiència de la realitzadora Lolo Rico, qui ja prèviament havia treballat en el gènere en espais tan emblemàtics de la televisió espanyola com Un globo, dos globos, tres globos, set anys abans. El programa va ser retirat de la graella després de la remodelació produïda en TVE després del nomenament com el seu director general de José María Calviño.

## Format

Destinat a nens de tres i set anys i, amb un presentador diferent cada setmana, es tractava d'una successió de sketches - amb actors com Alfonso Vallejo, donant vida al Mago Florindo, Paco Racionero o Valeriano Andrés; actuacions musicals - habitualment la cantautora Rosa León, però també bandes infantils de moda en l'època com Nins, Regaliz o Parchís - i espais de contingut clarament pedagògic, amb una presència destacada de la literatura infantil, a través, entre d'altres, de la poetessa Gloria Fuertes. A més s'inserien animacions i mini-espais, adquirits a televisions estrangeres com el britànic Ós Paddington.
En la seva última temporada va haver-hi un canvi en el format, incorporant-se com a actors-presentadors habituals Jaime Blanch i Maite Tojar, que capitanejant un grup de nens (entre els quals es trobaven alguns que poc després s'integrarien a Barri Sèsam, com Ruth Gabriel o Susana Osuna), van donar continuïtat als diferents episodis del programa.

## Referències

* ↑ «Los días en que todo cambió». Diario de Sevilla, 15-05-2011.
* ↑ «Las mujeres directivas detrás de la cámara en la historia de la televisión en España». María Gallego, Universidad Complutense de Madrid, 2011. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 1r octubre 2019].
* ↑ «Cincuenta mil millones de pesetas, presupuesto de RTVE para 1983». Diario ABC, 01-03-1983.
* ↑ «Qué tiempo tan feliz». María Teresa Campos, 2011.
* ↑ «El Niño, la Literatura y la Cultura de la Imagen». Pedro C. Cerrillo y Jaime García Padrino, Universidad de Castilla-La Mancha, 1995.
* ↑ «Writing Herself Out of Silence and Solitude» (en inglés). Jasmina Arsova, 2008.