OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Microlaena

Microlaena és un gènere de plantes monocotiledònies de la família de les poàcies, subfamília d'orizodes, originària dels tròpics del sud-est asiàtic i Australàsia, que inclou unes deu espècies. Alguns autors inclouen els gèneres Microlaena i Tetrarrhena a Ehrharta.
Són plantes herbàcies, anuals o perennes, de 5 a 150 cm d'alçada, amb inflorescència en panícules o raïms. Una espècie, Microlaena stipoides, es conrea a Austràlia com a planta farratgera o per crear gespa.
El nom prové del prefix micro-, petit i χλαῖνα (chlaina, capa, mantell).

## Llista d'espècies

Selon Tropicos, conté les espècies següints (sinònims compresos)
* Microlaena acuminata
* Microlaena avenacea
* Microlaena carsei
* Microlaena ciliativertex
* Microlaena colensoi
* Microlaena diarrhena
* Microlaena giulianettii
* Microlaena gunnii
* Microlaena micranthera
* Microlaena polynoda
* Microlaena ramosissima
* Microlaena stipoides
* Microlaena tasmanica
* Microlaena thomsonii

## Referències

* ↑ Jessop, John. Grasses of South Australia : an illustrated guide to the native and naturalised species. Kent Town, S. Aust.: Wakefield Press, 2006, p. 58-59. ISBN 1-86254-694-0.
* 1 2 Watson, L.; Macfarlane, T.D.; Dallwitz, M.J. «- Microlaena R.Br.» (en anglès). Grass genera of the world, 1992-…. [Consulta: 17 desembre 2021].
* ↑ «Microlaena stipoides (Weeping grass)» (en anglès). NSW Department of Industry, 2017. [Consulta: 17 desembre 2021].
* ↑ «Microlaena». Tropicos. [Consulta: 17 desembre 2021].
# Can Piera (Barcelona)

Can Piera és una obra noucentista de Barcelona inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al districte número 4 de Les Corts. Es tracta d'una casa que sembla la típica pairal catalana, formada per un cos quadrat.
S'hi accedeix per una doble esglaonada exterior que condueix al primer pis, per un dels laterals. Sobresurt una galeria porxada a l'altura del primer pis i una balustrada.
A la part alta de la façana hi ha un seguit de finestrals imitant unes golfes.
Al damunt de l'esmentada galeria existeix una terrassa a la qual dona el segon pis.
La façana està molt ben decorada amb esgrafiats.
El teulat és de quatre vessants.

## Història

Aquesta residència és habitada per la família Piera i és envoltada d'una àmplia zona enjardinada. L'edifici està molt ben inserit dins aquest barri residencial.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Piera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 abril 2021].
# Centre d'informació d'Internet de la Xina

El Centre d'informació d'Internet de la Xina, (xinès: 中国互联网新闻中心; pinyin: Zhongguó Hùliánwǎng Xinwen Zhōngxīn), literalment Centre de notícies d'Internet de la Xina, és un portal web estatal de l'Oficina d'Informació del Consell Estatal de la República Popular de la Xina i el Grup de Comunicacions Internacionals de la Xina. El lloc es va llançar el 12 de desembre de 2000. El seu redactor en cap és Wang Xiaohui, qui també exerceix de viceministre del Departament Central de Propaganda del Partit Comunista Xinès.
Durant la guerra Israel-Hamas de 2023, el Centre d'Informació d'Internet de la Xina va ser acusat de repetir la desinformació sobre Israel de l'Agència de Notícies Tasnim de l'Iran.

## Referències

* ↑ «China Mosaic - China.org.cn». www.china.org.cn. Arxivat de l'original el 2019-08-23. [Consulta: 25 agost 2019].
* ↑ Frater, Patrick «China Appoints Wang Xiaohui as Film Bureau Chief» (en anglès). , 25-05-2018.
# Xacobe Casal Rey

Xacobe Casal Rey, mort a la Corunya el 20 d'abril de 1955, fou un periodista i escriptor gallec.

## Trajectòria

Va ser professor de càlcul mercantil. Va ser director-gerent de la revista Vida (1920-1921), va col·laborar a El Pueblo Gallego i va escriure algunes obres de teatre i el llibre de contes De como claudicou Xaquín Quiroga, publicat a Lar. Empleat de Caixa de Aforros da Coruña, durant la II República fou secretari general de la Federació Gallega de Caixes d'Estalvis.

## Obres

* Limpa, fixa e dá esprendor, representada al Teatre Rosalía de Castro de Corunya el 12/4/1919.
* No íntimo, també estrenada el 1919 i publicada el 1924.
* O camiño, comèdia.
* Com va morir Xaquín Quiroga, 1927.
* La Corunya i la seva província, amb Ángel del Castillo, Moret, 1930, llibre d'informació turística (castellà) .

## Vida personal

Es casà l'any 1915 amb María Pardo Pernas i fou pare de Xohán Casal.

## Notes

* ↑ Noticia en Hoja Oficial del Lunes, 807, 25-4-1955, p. 7
* ↑ Inclúe tres relatos: "De como claudicou Xaquín Quiroga", "¿Celtas ou suevos?" e "Unha crus ben lograda".

## Bibliografia

* Couceiro Freijomil. Diccionario Bio-bibliográfico de Escritores (en castellà). Bibliófilos Gallegos, 1951-53.
* Fernández del Riego Diccionario de escritores en lingua galega. 2a ed.. Do Castro, 1992, p. 528. ISBN 84-7492-465-0.
* Vilavedra. Diccionario da Literatura Galega. Autores. I. Vigo: Editorial Galaxia, 1995, p. 120. ISBN 84-8288-019-5.

## Enllaços externs

* «De como claudicou Xaquin Quiroga», 23-02-2013.
# Museu d'Art Contemporani de Niterói

El Museu d'Art Contemporani de Niterói (Museu de Arte Contemporânea de Niterói - Mac) és a la ciutat de Niterói, Rio De Janeiro, Brasil, i és un dels principals espais d'interès de la ciutat. Les obres de construcció es van acabar el 1996.
Va ser dissenyat per Oscar Niemeyer amb l'ajuda de l'enginyer d'estructures Bruno Contarini, que havia treballat amb Niemeyer en projectes anteriors. El Mac-Niterói fa 16 metres d'alt i la cúpula té un diàmetre de 50 metres amb tres pisos. El museu es projecta sobre el Boa Viagem ("Bon Voyage", "Bon Viatge"), la piscina-mirall de 817 metres quadrats que envolta la base cilíndrica de 9 metres de diàmetre "com una flor", segons les mateixes paraules de Niemeyer.
Un pendent d'accés ampli condueix a un Rebedor d'Exposicions, que té una capacitat per seixanta persones. Dues portes condueixen a la galeria panoramica, a la qual es pot observar la Badia de Guanabara, Rio De Janeiro, i la Pão de Açúcar. L'estructura modernista en forma de plats, que s'ha comparat amb un Ovni, s'atia a un penya-segat, on a baix del qual hi ha una platja. A la pel·lícula Oscar Niemeyer, an architect committed to his century., Niemeyer es veu sobrevolant Rio de Janeiro en un Ovni que llavors aterra al lloc, suggerint això per ser l'origen del museu.

## Referències

* ↑ Marc Henri Wajnberg, 2000

## Enllaços externs

* Museum's Site Arxivat 2016-06-01 a Wayback Machine.
* Satellite picture by Google Maps
* The Earth Explorer information Arxivat 2006-02-16 a Wayback Machine.
* Frommers information
# Eugen Rodominsky

Eugen Rodominsky (Berlín, 8 de març de 1873 - 1929) fou un compositor alemany. Als nou anys començà l'estudi del piano; després cursà en l'Escola de Música Eilenburg de Leipzig, i més tard a Berlín. Ja el 1894 es donà conèixer per la composició Ich weiss e. Herz f. d. ich bete, a la que li seguiren altres moltes, com: Wenn die Rosen sprechen könnten; Du bist m. Traum in stiller Nacht; Als ich Abschied nahm, als ich wiederkam; Lebet wohl ihr schön; o Tage, etc. A més, compongué una marxa triomfal per a cor, amb acompanyament d'orquestra, i, entre d'altres, les peces de concert: La belle Otéro; Valse de Pappillien; Gretchen; Gavotte.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, Apèndix núm. 9, pàg. 343, ISBN 84-239-4579-0
# Eusko Ikaskuntza

Eusko Ikaskuntza (EI) (en castellà Sociedad de Estudios Vascos, en francès Société d'Études Basques) és una institució científico-cultural creada el 1918 per les Diputacions Forals d'Àlaba, Biscaia, Guipúscoa i Navarra amb intenció d'"ésser un recurs estable i durador per a desenvolupar la cultura euskalduna".
Els membres d'aquesta entitat estan reunits en diferents Seccions Científiques. És l'única institució de diferents disciplines científiques que té implantació oficial arreu del País Basc, atorgant, entre d'altres, el Guardó Manuel Lekuona. La seu central està a Sant Sebastià, amb oficines i delegacions a Baiona, Pamplona, Vitòria i Bilbao.

## Història

Arturo Campión va ser el president d'honor en els seus principis. Va viure moments durs durant la dictadura de Primo de Rivera, però va florir durant la Segona República quan li va ser sol·licitat redactar l'Estatut d'Estella en 1931, per a després, durant la Guerra Civil Espanyola, va traslladar les seves funcions al País Basc del Nord, on van desenvolupar diversos congressos. En 1978, l'assemblea general de socis reunida en Oinati va aprovar la represa de les activitats de la Societat d'Estudis Bascos, sota la presidència de José Miguel Barandiarán.
José Miguel Barandiarán (1978-1991), Gregorio Monreal (1992-1996), Juan José Goiriena de Gandarias (1996-2002) i Javier Retegi (des de desembre del 2002) han estat presidents d'aquesta institució.

## Seccions Científiques

* Comunicació
* Ciències Socials i Economia
* Dret
* Ensenyament
* Antropologia-Etnografia
* Folklore
* Física, Química i Matemàtica
* Ciències de la Medicina
* Ciències Naturals
* Arts plàstiques i Monumentals.
* Música.
* Cinematografia.
* Llengua i Literatura.
* Prehistòria-Arqueologia.
* Història-Geografia.

## Fundacions

* Fundació Asmoz
* Fundació Euskomedia
* Fundació Barandiaran

## Enllaços externs

* Eusko Ikaskuntza
# Flash Flash

El Flash Flash és un restaurant clàssic ubicat al carrer de la Granada del Penedès, número 25, de la ciutat de Barcelona.
El restaurant va néixer al final del franquisme, en un moment d'ebullició política i en què la ciutadania sortia al carrer i es mobilitzava per reclamar llibertat, però que també anhelava poder divertir-se. Als anys 60, al país havia entrat una alenada d'aire fresc, s'havien superat perjudicis i la classe treballadora començava a poder permetre's certs luxes. Entre els més joves triomfava el rock. Tots ells volien sortir de festa, gaudir de la nit i, en definitiva, passar-s'ho bé en companyia.
Flash Flash fou concebut com una cosa més que un espai físic, impulsat, entre d'altres, per Leopold Pomés, creador polifacètic, dissenyador, fotògraf, interiorista i home omnipresent a la nit barcelonina. Prop de Bocaccio, al carrer Granada del Penedès, va crear la truiteria Flash Flash, que es va convertir en un espai gastronòmic complementari de la discoteca Bocaccio, el Bocaccio de dia.
Era un restaurant de plantejament senzill: una carta formada sobretot per truites de tota mena i uns quants plats més, sobretot amanides, amb un disseny d'interiors blanc i funcional, amb les parets i els vidres del carrer decorats amb imatges en blanc i negre d'una fotògrafa que retratava els clients. El flaix de la seva càmera, que en tots els casos té una bombeta encesa, actua com a icona de la casa.

## Referències

* 1 2 3 4 116 icones turístiques de Catalunya. Barcelona: Ara Llibres, s.c.c.l., 2011. ISBN B-46.2872010 [Consulta: 18 gener 2014].
# Foment Gracienc de les Arts

El Foment Gracienc de les Arts, que com el seu nom indica va néixer al barri de Gràcia de Barcelona, va ser una associació, d'artistes escultors, pintors, ceramistes, forjadors etc. Es va constituir el 28 d'octubre del 1947, però ja constava anteriorment com a Fomento Graciense de las Artes, amb l'objectiu d'organitzar exposicions artístiques durant la Festa Major de Gràcia, així com en altres ocasions.
Els seus membres fundadors van ser, entre d'altres, Josep Mª Camps i Arnau, que va ser el seu primer president, Josep Barrillon i Paradell, Germà Bosch i Sanans, Arseni Pellicer i Bru, Rafael Massip i Tarragó, Francesc Coromines i Casaline, Jordi Baijet i Achón, Alexandre Schaaff de Bobes, Francesc Vilasis i Fernandez-Capallejà.
El Foment Gracienc de les Arts no va tenir una seu social fixa fins a l'any 1969, quan la Tinença d'Alcaldia del Districte de Gràcia va proporcionar un espai a l’entitat. Es tractava d’un estudi molt petit, al capdamunt de l’edifici del consistori a la Plaça de Rius i Taulet, 2 -2n. pis (des del 2008, Pl. de la Vila de Gràcia) i on els mateixos artistes van començar a fer classes i orientar de manera altruista, als socis novells que ho demanaven. Uns anys després, el 1979, va traslladar-se al Carrer Gran de Gràcia, 64-66, principal 2ª, on va disposar de més espai i va poder incorporar també, la disciplina d'escultura. Més tard, l’any 1999, es va traslladar al Carrer de Sant Pere Màrtir, 9-11, baixos, on va romandre fins al seu tancament, que va tenir lloc el maig del 2019.

## Referències

* ↑ VILASÍS-CAPALLEJA, FRANCESC. «Foment Gracienc - 27 ago 2019». [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «Tanca el Foment Gracienc de les Arts i els seus 72 anys d’història» (en catalan). [Consulta: 17 agost 2022].
# Front de Pomes Alemanyes

El Front de Pomes Alemanyes (en alemany Front Deutscher Äpfel, abreujat F.D.Ä) o també Apfelfront (Front Pomes) és una organització alemanya fundada a Leipzig el 2004 amb l'objectiu de parodiar els partits d'extrema dreta, en especial el Partit Nacional Demòcrata d'Alemanya. El front, tot reproduint l'estructura organitzativa dels partits als quals parodia, està dividit de subgrups com el de les Fruites Fresques Nacionals d'Alemanya (Nationales Frischobst Deutschland; NFD) format per la secció jove o la Lliga de Peres Toves (Bund weicher Birnen; B.W.B.), format per dones i que fa referència, entre d'altres, a l'expressió alemanya "eine weiche Birne haben" ("tenir una pera tova"), usat en referència a algú molt estúpid.

## Referències

* ↑ Vegeu l'article 'Armed with satire, German group challenges neo-Nazis' Arxivat 2012-03-26 a Wayback Machine. a CNN.com (Consultat el 22 de gener del 2012)

## Enllaços externs

* Front de Pomes Alemanyes - Lloc web oficial
# Manuel Lago González

Manuel Lago González (Randufe, 25 d'octubre de 1865 - Santiago de Compostel·la, 18 de març de 1925) va ser un clergue, poeta, teòleg i arqueòleg gallec que va escriure en gallec i en castellà. El 1973 se li va dedicar el Dia de les Lletres Gallegues.

## Obra

Va publicar la seva poesia a diverses publicacions de finals del segle XIX i principis de segle XX, com ara La Integridad, El Norte de Galicia, Galicia Diplomática o Galicia Católica. A més, una selecció de les seves obres va ser publicada el 1924 a una edició de Os estudantes ao arcebispo de Santiago.
El 1934 algunes de les seves composicions van ser publicades a un recopilatori en homenatge a la seva figura titulat Homenaxe ao arcebispo Lago González, Fror Nova e O neno Xesús. D'aquesta selecció el músic José Torres Creo va posar-li música a alguns versos.
El 1965 la seva obra poètica es va recollir en un llibre coordinat per Xosé Figueira Valverde.

## Referències

* ↑ «Manuel Lago González | Galegos | Gallegos» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ «Letras Galegas - Manuel Lago Gonzalez - Diputación de Pontevedra - DEPO» (en espanyol europeu). [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ «Manuel Lago González» (en castellà), 26-10-2020. [Consulta: 11 febrer 2025].
# Gran parada

Gran parada va ser un programa musical i de varietats emès per Televisió espanyola entre 1959 i 1963, amb realització entre altres de Fernando García de la Vega i Gustavo Pérez Puig.

## Format

Es tractava del clàssic programa de varietats que combinava actuacions musicals i sketches d'humor.

## Història

L'espai, produït per Movierecord, pot ser considerat com el primer gran programa del seu gènere emès per la televisió a Espanya. Va prendre el relleu de La hora Philips i Festival Marconi, emesos durant els primers mesos de funcionament del mitjà en Espanya, encara que van comptar amb uns recursos molt més reduïts dels que gaudiria Gran Parada.
L'espai s'emetia des del teatre Fomento de las Artes, llogat per TVE per a aquest i altres programes, donada l'estretor dels estudis del Passeig de La Habana a Madrid. Gilles Margaritis, el més important realitzador francès per a espectacles d'aquest tipus, va ser el responsable del programa d'inauguració, i durant el seu temps d'emissió va mantenir una certa rivalitat amb Club Miramar, un programa de similars característiques que es gravava en els estudis que TVE posseïa en Barcelona.
L'espai va aconseguir una enorme popularitat entre el públic del moment i en el mateix es va utilitzar la denominada tècnica del play-back, que havia arribat a TVE anys abans de la mà de Gustavo Pérez Puig i l'espai líric Teatro Apolo.
Va ser el primer programa de televisió a Espanya a emetre imatges pre-gravades, mitjançant l'ús del magnetoscopio, concretament una actuació de Xavier Cugat i Abbe Lane.

## Presentadors

Fins a octubre de 1961 el programa no comptava amb un presentador fix. Des de llavors van complir aquesta funció diversos presentadors (en aquella època anomenats locutors), destacant entre d'altres, Pepe Iglesias El Zorro, Torrebruno, Coque Valero, Isabel Bauzá, Ana María Solsona i finalment, en la temporada 1963-1964, el còmic Tony Leblanc. A més, va ser col·laborador habitual l'humorista Ángel de Andrés.

## Curiositats

La més tard popularíssima actriu Lina Morgan va debutar en televisió com a col·laboradora del programa en petits sketches humorístics.

## Estrelles convidades

Entre els artistes que van desfilar pel plató del programa, s'inclouen:
* Rosa Morena.
* Lola Flores.
* Los H.H..
* Antonio, el ballarí.
* Dúo Dinámico.
* Raphael.
* Marujita Díaz.
* Rocío Jurado.
* Domenico Modugno.
* Diana Dors.
* Alfredo Kraus.
* Jacques Brel.
* Gigliola Cinquetti.
* Paquita Rico.
* Luis Mariano.
* Sacha Distel
* Antonio Molina
* Nati Mistral.
* María Dolores Pradera.

## Referències

* ↑ «Los primeros programas de variedades de TVE: de La Hora Philips a Escala en HI-FI». Natividad Cristina Carreras Lario, Universitat de Sevilla, 2011. Arxivat de l'original el 2013-09-03. [Consulta: 29 juny 2019].
* ↑ Guerrero, Enrique. El entretenimiento en la televisión española. Barcelona: Ediciones Deusto, 2008, p. 398. ISBN 978-84-234-2766-6.

## Fonts

* Historia de TVE. Diario ya, 1986; página 200 Arxivat 2013-12-19 a Wayback Machine..
* Los primeros programas de variedades de TVE: de La Hora Philips a Escala en HI-FI; página 26 Arxivat 2013-09-03 a Wayback Machine..
# Ignasi Gozalo Salellas

Ignasi Gozalo Salellas (Dàrnius, 1977) és un investigador i professor universitari català. Doctor en Filosofia per la Universitat de Pensilvània i llicenciat en Comunicació Audiovisual per la Universitat Pompeu Fabra i en Humanitats per la UOC. Investiga sobre el pensament i la cultura visual contemporanis amb especial èmfasi en l'encreuament entre estètica i política. És també màster en Estudis Hispànics per la Universitat de Pensilvània i en Estudis Museogràfics i Teoria Crítica per la UAB. Ha donat classes en diferents institucions nord-americanes com la Universitat de Pensilvània, la Universitat Estatal d'Ohio i el Bryn Mawr College, i també va ser investigador visitant a la Universitat de Colúmbia. A 2024, compagina la docència en comunicació, disseny i filosofia a la UOC amb la col·laboració en mitjans com el Diari Ara, CTXT o Público, entre d'altres, i en institucions com el Círculo de Bellas Artes, el Museu Reina Sofia.
És autor de l'assaig L'excepcionalitat permanent (Anagrama, 2023) i coautor del volum El síntoma Trump. Qué hacer ante la ola reaccionaria (Lengua de Trapo, 2019) i de la sèrie documental ¿Qué hacer? América en la Era Trump (CTXT, 2018).

## Referències

* ↑ «Gozalo Salellas cree que los multimillonarios accederán a armas nucleares 'dentro de poco'» (en castellà), 09-10-2023. [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ La Maleta de Portbou. «El comentario de Ignasi Gozalo Salellas, coordinador del dosier «America en crisis.»» (en castellà), 20-11-2020. [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ «Ignasi Gozalo Salellas» (en castellà). [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ CCMA. «Més 324 - Ignasi Gozalo Salellas ens presenta l'assaig "L'excepcionalitat permanent" - 3Cat». [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ Martínez, Borja. «“La enemistad ha sido el gran motor político español de la última década”» (en castellà), 22-10-2023. [Consulta: 4 juliol 2024].
* ↑ «Ignasi Gozalo Salellas». CCCB, 01-06-2024. [Consulta: 4 juliol 2024].
# Ignazio Silone

Ignazio Silone, pseudònim de Secondino Tranquilli (Pescina, 1900-Ginebra, 1978), és un dels escriptors italians més llegits i traduïts del segle xx.
Nascut al si d'una família de camperols, resta orfe en el terratrèmol de la Marsica (1915). Als 17 anys inicia l'activitat política en les files socialistes i contribueix a fundar el 1921 el Partit Comunista. Sota el feixisme, esdevé un activista clandestí, tant a Itàlia com a l'estranger. El 1930, en l'època de les porgues estalinistes, abandona el partit i passa a estar sota sospita tant dels comunistes com dels feixistes.
L'allunyament del comunisme li fa repensar la seua identitat com a “cristià sense Església i socialista sense partit”. Refugiat a Suïssa, escriu, entre d'altres, l'assaig L'escola dels dictadors i les novel·les Fontamara o Pa i vi, que li reportaran fama internacional com a escriptor compromès.
El 1944 torna a Itàlia i esdevé diputat socialista en l'Assemblea Constituent de 1946. En la seua fructífera activitat literària dels últims anys destaquen El secret de Luca, Eixida d'emergència, L'aventura d'un pobre cristià i Severina.
Per a Silone, l'esperança és el principal vestigi cristià en un món que ha perdut la fe i ha renegat de la caritat, una virtut de resistència que apareix com el moment religiós de la consciència laica.

## Obres traduïdes en valencià-català

* Fontamara, traducció i presentació de Joan Fuster, col·lecció "El Club dels novel·listes", Club Editor, Barcelona, 1967 i Edicions de 1984, Barcelona, 1987.
* L'escola dels dictadors, traducció d'Edmon Vallès, Edicions 62, Barcelona, 1982.
* Severina, traducció de Joaquim Juan-Mompó Rovira i introducció a cura de Giulia P. Di Nicola i Attilio Danese, col·lecció Rent, editorial Denes, Paiporta, 2010.
# Ingombota

Ingombota és un dels sis districtes urbans que conformen el municipi de Luanda, a la província de Luanda, la capital d'Angola. Té 9,6 quilòmetres quadrats i prop de 370.000 habitants. limita a l'oest amb l'oceà Atlàntic, amb la nord ciutat de Sambizanga, a l'est amb Rangel i al sud amb el municipi de Maianga.
El topònim Ingombota és d'origen kimbundu, i existent dues teories pel que fa al seu origen. Uns diuen que Ingombota prové d' ingombo Kuta, que significa lloc on hi ha abundants quiabos. Altres afirmen que prové de Ngombo Kuta que significa refugi per a malfactors (possiblement esclaus), donant lloc la paraula Ngombota al portuguès Ingombota.
El districte d'Ingombota comprèn les comunes d'Ingombota, Maculusso, Kinanga, Ilha do Cabo i Patrice Lumumba, i ocupa el centre de la ciutat de Luanda
L'illa de Luanda és una zona turística, amb platges de sorra i unes vistes impressionants de la badia de Luanda. Aquí es troba l'Església de Nossa Senhora do Cabo, l'església més antiga d'Angola.
El districte Baixa concentra les activitats financeres i comercials de la capital. És seu de les majors empreses que operen a Angola, tant nacionals com estrangeres, principalment al voltant de l'Avenida 4 de Fevereiro. També compta amb diversos hotels, restaurants, discoteques, bars, fleques, quioscos i botigues de tota classe.
A l'anomenada Cidade alta hi ha, entre d'altres, el Palau Presidencial, diversos ministeris, l'Assemblea Nacional d'Angola prop de la Fortalesa de São Miguel i l'Església dels Jesuïtes, on hi és enterrat el fundador de la ciutat de Luanda, Paulo Dias de Novais. L'àrea ocupa la posició elevada de la ciutat i és un lloc popular per als turistes i locals, fortament vigilada arreu per la policia gràcies a la proximitat del Palau Presidencial.
Al districte d'Ingombota també s'hi troba el Museu de les Forces Armades d'Angola, el Museu Nacional d'Antropologia i el Museu nacional d'Història Natural d'Angola.

## Referències

* ↑ Subdivisions d'Angola
* ↑ «Toponímia del Municipi d'Ingombota». Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 27 març 2017].
* ↑ «toponímia fa Municipi d'Ingombota». Arxivat de l'original el 2011-07-24. [Consulta: 27 març 2017].