OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escàner a retrodifusió de raigs-X

L’ escàner a retrodifusió de raigs X és un escàner que fa ús del raigs X i que s'utilitza principalment per a la seguretat als aeroports, que permet visualitzar els objectes continguts en un equipatge o amagats sota la roba.
És un dels dos principals tipus d'escàner corporal, però ha estat substituït per l'’escàner d’ones mil·limètriques que té l’avantatge de ser inofensiu a priori perquè no utilitza rajos ionitzants. A certs països (com França), el seu ús està prohibit ja que una màquina de raigs X només es pot utilitzar amb finalitats mèdiques.
El principi és totalment diferent de l’ escàner mèdic: en aquest darrer cas, els raigs X d’ alta potència travessen el cos i permeten fer seccions de l’organisme examinat. L'escàner corporal de l’aeroport utilitza raigs X de baixa potència i s'analitza el seu retrocés a través de la pell. La irradiació continua sent molt baixa, de l’ordre de 0,05 µSv a 0,1 µSv per examen, que és més de 1000 vegades menor que durant una simple radiografia de tòrax i que equival a la irradiació rebuda durant un viatge en avió de menys de 10 minuts, a causa de la irradiació natural

## Referències

* ↑ Les scanners corporels à l'essai, par Camille Bauer, humanite.fr, 2010.
* ↑ Mahesh M, Use of full body scanners at airports, BMJ 2010;340:c993.

## Vegeu també

* Escàner corporal
* Escàner d’ones mil·limètriques
* Generador de raigs X
* Radiació X
# Esquerra Verda

Esquerra Verda (EV) és un partit polític ecologista d'àmbit català format el 13 de març de 2021 com a successor d'Iniciativa per Catalunya Verds.

## Història

El 22 de juliol de 2019, el jutjat mercantil número 7 de Barcelona va declarar a Iniciativa per Catalunya Verds (ICV) en concurs de creditors després sol·licitar-ho per un deute de 9,2 milions d'euros. El 2 de juliol de 2020, exmembres d'ICV van anunciar la fundació d'un nou partit amb el nom d'Esquerra Verda i que formaria part dels comuns, sent David Cid, Marta Ribas i Ernest Urtasun membres del nou partit. El 13 de març de 2021, el partit va celebrar la seva assemblea fundacional amb membres de la formalment dissolta Iniciativa per Catalunya Verds (ICV) i antics militants del Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC).
A l'assemblea va ser elegit president d'honor Joan Saura i coordinadors polítics Anna Martin i Andreu Mayayo que, juntament amb Julia Boada, Lluís Camprubí i Mireia Marin formen la coordinadora col·legiada Aquesta direcció col·legiada s'integrava dins d’una comissió executiva de 22 persones, que va ser estat escollida amb un 92,8% de vots favorables. En formaven part, a banda dels membres de la direcció col·legiada, Marc Andreu, Joan Boada, Mercè Claramunt, Rafael Duarte, Laura Fages, Arnau Funes, Quiteria Guirao, Ramon Gutiérrez, Albert Marañón, Àngels Marcuello, Arnau Martí, Sònia Martínez, Oriol Muñoz, Kilian Pérez, Marc Rius, Conxita Sánchez, i Rosa Sans. El partit es va dotar també d’un consell nacional integrat per 204 persones, que va ser ratificat amb un 93,5% de vots favorables, així com d’una comissió de Garanties i Qualitat Democràtica formada per Jordi Guillot, Juan Carlos de la Torre i Genoveva català, i una Comissió Econòmica i Financera formada per Laia Ortiz, Ricard Fernàndez i Carme Alcalde. La formació, manté el compromís de formar part de l'espai polític de Catalunya en Comú i En Comú Podem, amb els quals continuaran compartint candidatura en institucions com ara el Parlament o el Congrés dels Diputats. Quant a ideari polític, el feminisme i l'ecologisme seran dos dels seus principals vèrtexs. No en va, un dels seus objectius estratègics és el de convertir-se en el “referent” del Partit Verd Europeu a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Es constitueix Esquerra Verda, la nova cara de l'antiga Iniciativa». [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ 324cat. «Iniciativa presenta concurs de creditors i un ERO per un deute de 9 milions», 06-07-2019. [Consulta: 1r juny 2021].
* ↑ E, M. «ICV es planteja la refundació en un nou partit anomenat Esquerra Verda», 02-07-2020. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ ARA. «ICV completa la seva refundació: Esquerra Verda es constitueix com a partit dins dels comuns», 13-03-2021. [Consulta: 13 març 2021].
* ↑ «Qui som?». [Consulta: 2 juny 2021].
* 1 2 3 «Esquerra Verda escull Anna Martin i Andreu Mayayo com a coordinadors d’una direcció col·legiada», 20-03-2021. [Consulta: 2 juny 2021].
* ↑ E, F. «Esquerra Verda, partit hereu d'ICV, escull direcció - 20 març 2021». [Consulta: 2 juny 2021].

## Enllaços externs

* Esquerra Verda - Lloc web oficial
# Theresa Lamebull

Theresa Elizabeth (Chandler) White Weasel Walker Lamebull, (19 d'abril de 1896 -10 d'agost de 2007) fou una suposada supercentenària que havia estat el membre viu més antic de la tribu Gros Ventre de Montana i, possiblement, la més antiga nativa americana mai registrada. El seu nom indi era "Mata durant la nit" (BeeKanHay).
La família de Lamebull no sabia ben bé quina edat tenia fins abans de 2005, quan es van trobar amb un certificat de baptisme, que podia ser el seu. Un sacerdot va traduir el certificat del llatí dient que ella tenia un any d'edat quan va ser batejada en 1897.
Lamebull era parlant nadiua de la llengua atsina, parlada només per un grapat de persones. Ella va ensenyar la llengua al Fort Belknap College, i ha ajudat a desenvolupar un diccionari usant el Phraselator quan tenia 109 anys. Ha estat la mestra viva més anciana de Montana des que és Estat.
El Centre de Recursos d'Educació Hays a la reserva de Fort Belknap fou anomenat 'Kills At Night Center' en el seu honor i en la cerimònia de nomenament Terry Brockie, un professor de llengua a'aninin li va cantar una cançó tradicional a'aninin.
Va morir a l'agost de 2007 a l'edat suposada de 111 anys. Es va fer una missa de funeral al Gymnasium Catòlic de St. Paul's a Hays (Montana), i fou enterrada al Cementiri de la Missió.

## Referències

* ↑ Ogden, Karen «Gros Ventre woman, 110, a living bridge to the 'buffalo days'» (Reprint). Great Falls Tribune, 17-09-2006 [Consulta: 18 novembre 2014]. Arxivat 2014-12-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-12-25. [Consulta: 18 novembre 2014].
* ↑ «Hays woman dies at 111». Billings Gazette, 14-08-2007. Arxivat 2008-08-31 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-08-31. [Consulta: 18 novembre 2014].
* ↑ «The Phraselator II». The American Magazine. Arxivat de l'original el 2013-08-07. [Consulta: 12 maig 2013].
* ↑ «Lamebull leaves behind strong legacy, example». Great Falls Tribune, 16-08-2006. Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* ↑ «Lamebull, Theresa: Passes on at 111 (Gros Ventre)». Indian Country News. Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 12 maig 2013].
* Direct Conversation, Ivy Merriot, Director, Abaetern Academy, Bozeman, MT 9/5/2007
* Direct Conversation, Marlene Werk, Director, Hays Education Resource Center (Kills At Night Center), Hays, Montana 2006
* Direct Conversation, Sister Chris, St. Paul's Mission School, Hays, Montana 2005
# Estació de Pla de la Bruguera

Mapa sinòptic de la Línia Barcelona-Vallès de FGC :
Pla de la Bruguera és una estació en projecte de la línia Barcelona-Vallès de FGC. Forma part del perllongament de la S2 a la ciutat de Castellar del Vallès situat en el polígon industrial.
El 16 de març de 2010 es va iniciar el procés d'informació pública de l'estudi informatiu del perllongament de la línia del Vallès des de la cua de maniobres de Ca n'Oriac, a Sabadell, fins al nucli urbà de Castellar amb 4,5 quilòmetres, dels quals 700 metres serien soterrats, i hi hauria tres viaductes i trams de cel obert per a creuar el Ripoll. La proposta no està desestimada.
Línia Barcelona-Vallès de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Catalunya | Sabadell Parc del Nord | | Castellar del Vallès | Castellar del Vallès |

## Referències

* ↑ «Castellar tindrà dues estacions dels FGC. ‘Properes parades': Espai Tolrà i Pla de la Bruguera» portada, pàg 4-5. l'Actual de Castellar, 18-03-2010. [Consulta: 14 setembre 2022].
* ↑ «Castellar del Vallès tindrà dues estacions dels Ferrocarrils de la Generalitat en un termini màxim de 10 anys». 324, 16-03-2010. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «El dia que es va anunciar que els FGC arribarien a Castellar». Nació Digital, 13-08-2017. [Consulta: 3 agost 2022].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya

## Enllaços externs

* Google maps amb les estacions del perllongament
# Estany dels Alous

L'Estany dels Alous o Llacuna dels Alous és una antiga argilera que, d’ençà del seu abandonament, s'ha anat naturalitzant com a zona humida. Es localitza pràcticament en la seva totalitat al terme municipal de Sant Cugat del Vallès, tot i que, en realitat, queda ubicada als afores de Rubí, entre els barris del sud d’aquesta població, la línia dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya i l'autopista A-7.
L'espai ocupa una superfície dunes 10 hectàrees i s'inunda pel trencament d’una veta aquosa situada a cota superior de la profunditat màxima. Aquesta surgència d’aigua es localitza a l'extrem nord-oest de l'estany i és d’una qualitat molt superior a l’aigua de l’adjacent torrent dels Alous.
El canyissar (Phragmites australis) és la comunitat més desenvolupada i que voreja bona part del perímetre de l'estany. També hi ha taques de bogar i algun arbre de ribera aïllat com l'àlber (Populus alba). Referent a la fauna hi abunden mamífers (conills, mosteles, fagines i teixons), ocells (valones, xivitones, xoriguers, polles d’aigua, mussols banyuts i mussols comuns) i peixos (truites americanes, carpes i perques). També s'hi observen amfibis, com la granota verda, el tòtil i el gripau; i rèptils com la serp verda.
Malgrat tractar-se d’un espai que ha estat mig reblert amb terres de diversa procedència, que havia estat ocupat per uns horts marginals i que suporta una forta pressió humana, el seu interès i potencial ecològic propiciaren que l’any 1995 el grup ecologista Alternativa Artística Pinzell Verd elaborés, amb la col·laboració del Departament de Medi Ambient, un projecte d’actuacions. El projecte pretenia revertir la degradació de l'espai, tot ordenant-ne els usos socials i millorant l'estat de conservació dels sistemes naturals existents. Més recentment, a l’agost de l’any 2006, s'hi va dur a terme un estudi, encarregat per l’Ajuntament de Sant Cugat, per valorar la fauna del l'estany.

## Referències

* 1 2 3 4 «Estany dels Alous». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 14 març 2014].
# Estem fets per entendre'ns

Estem fets per entendre'ns (títol original en francès, On est fait pour s'entendre) és una pel·lícula francesa de 2021 dirigida per Pascal Elbé. S'ha doblat al valencià per a À Punt; també subtitulat al català central.
El rodatge va tenir lloc a París, així com a Cabourg i Houlgate (Calvados), entre el febrer i juny de 2020. La gravació es va interrompre al districte 16 de París a causa del primer confinament vinculat a la pandèmia de la COVID-19 durant vuit setmanes. «Mentre que als equips encara els quedaven quatre setmanes de feina, el rodatge es va suspendre el 13 de març», va assegurar el productor executiu Jean-Jacques Albert.
La pel·lícula es va preestrenar el 28 d'agost de 2021 al Festival de Cinema Francòfon d'Angulema. Es va estrenar el 17 de novembre de 2021 a França i a la Suïssa romanda.

## Sinopsi

Tot el cercle proper de l'Antoine (Pascal Elbé) el critica perquè no és capaç d'escoltar, concentrar-se ni fer cap esforç. El problema, malgrat la seva curta edat, és que està perdent les capacitats auditives. Al seu edifici d'apartaments, la Claire (Sandrine Kiberlain) i la seva filla Violette (Manon Lemoine) s'instal·len durant uns dies amb la seva germana, la Léna (Valérie Donzelli), amb l'esperança de viure en pau i tranquil·litat. Llàstima que l'Antoine escolta música a tot drap i no apaga el seu despertador, que sona contínuament.

## Repartiment

* Sandrine Kiberlain: Claire
* Pascal Elbé: Antoine
* Valérie Donzelli: Léna
* Emmanuelle Devos: Jeanne
* François Berléand: Francis
* Marthe Villalonga: Angèle
* Claudia Tagbo: Juanita
* Manon Lemoine: Violette
* Frédéric Merlo: Frédéric
* Anne Azoulay: Nicole
* Antoine Gouy: Julien
* Bérangère McNeese: Chloé
* Atmen Kélif: Pierre
* Philippe Uchan: Philippe
* Julia Faure: Florence
* Michel Boujenah: el metge de d'Angèle
* Nicolas Vaude: l'otorrinolaringòleg
* Patrice Abbou: Dr. Steinberg
* Jacky Nercessian: Sr. Molina

## Premis i nominacions

* Festival de Cinema de Cabourg de 2022: Swann a la millor pel·lícula

## Referències

* ↑ «Estem fets per a entendre'ns». À Punt, 29-12-2024. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Estem fets per a entendre'ns». Goita què fan, ara. [Consulta: 20 març 2023].
* 1 2 «On est fait pour s'entendre». afcinema.com. [Consulta: 14 novembre 2021]..
* ↑ Nicolas Mouchel. «Sandrine Kiberlain et Pascal Elbé en tournage sur la plage d'Houlgate». actu.fr, 18 juin 2020. [Consulta: 14 novembre 2021]..
* ↑ Rania Hoballah. «Reprise des tournages de cinéma ? "Les gestes barrières, ça va être compliqué dans les scènes de baisers !"». lci.fr, 30 avril 2020. [Consulta: 14 novembre 2021]..
* ↑ Christine Baronnet. «Festival Angoulême 2021 : le cinéma français fait sa rentrée». allocine.fr, 20 août 2021. [Consulta: 14 novembre 2021]..
* ↑ «Festival du film d’Angoulême : les avant-premières à la loupe, ce qu’il ne faudra pas manquer au 14e FFA». sudouest.fr, 20 août 2021. [Consulta: 14 novembre 2021]..
* ↑ Fanny Ardant, Pascal Elbé, Françoise Fabian et Sandrine Kiberlain récompensés aux 36e journées romantiques du Festival du film de Cabourg, sur francetvinfo.fr, consulté le 19 juin 2022.
# José Luis Martín Prieto

José Luis Martín Prieto (Madrid, 1944-San Lorenzo de El Escorial, 1 de juny de 2019) va ser un periodista espanyol. Era conegut per les seves inicials MP.

## Biografia

Als divuit anys va fundar i va dirigir la revista literària Nuevo Surco.
Becat pel Ministeri de Treball, havia estudiat enginyeria tècnica industrial com a alumne intern a la Universitat Laboral José Antonio Primo de Rivera de Sevilla, on va tenir com a professor a Alfonso Guerra en l'àrea de dibuix tècnic. Va col·laborar als diaris Arriba i Pueblo, i a Informaciones, on va ser cap de reporters, sotscap de documentació i cap de redacció. Fue uno de los fundadores del diario El País como adjunto de la dirección y posteriormente subdirector de la sección Opinión. Va ser un dels fundadors del diari El País com a adjunt de l'adreça i posteriorment subdirector de la secció Opinió. En 1982 va ser designat delegat del periòdic per a Amèrica del Sud, treballant a l'Argentina, Uruguai, Xile, Paraguai, Bolívia, el Perú, Colòmbia, Equador i Brasil. Com a ponent de la Universitat de la Paz, dependent de Nacions Unides, va donar conferències i seminaris a Costa Rica, Nicaragua i Guatemala.
En 1985 va ser detingut a Xile i expulsat del país com "persona non grata" pel Govern dictatorial del general Augusto Pinochet.
Va ser subdirector de la revista Tiempo i assessor de la presidència del diari Ya.
Va ser columnista polític a Diario 16 i El Mundo, la revista La Clave, i en els informatius de Telecinco. En aquesta cadena va mantenir una secció de debat amb el periodista Federico Jiménez Losantos. Durant diversos anys va realitzar diàriament el comentari polític de Protagonistas, de Luis del Olmo, a Onda Cero.
Va ser analista polític al diari La Razón i crític de llibres en la revista Técnica de un golpe de Estado i Cartas a mujeres.
Va morir a l'Hospital de El Escorial, localitat on residia des de feia anys, al costat de la seva esposa Cristina Scarfiora. No es va oficiar cap servei fúnebre i el seu cos va ser donat a la Ciència

## Premis i reconeixements

Ha rebut una dotzena de premis periodístics, entre ells el Nacional de Periodismo (1983), el Club Internacional de Prensa (1992), el Continente de Periodisme (1993), l'Antonio Machado, el de la Fundación Pablo Iglesias, el Marató de la COPE, entre d'altres.
En 1987 el rei Joan Carles li va concedir l'Encomana del Mèrit Civil.

## Referències

* 1 2 Calderón, Manuel «Muere Martín Prieto, periodista y punto (final)». [Madrid], 01-06-2019 [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ Armas Marcelo, J. J. «La leyenda del M.P.», 05-09-2018. [Consulta: 29 maig 2019].
* 1 2 3 4 5 «Jose Luis Martín Prieto».
* ↑ Muere el periodista José Luis Martín Prieto a los 75 años, infolibre, 1 de juny de 2019
* ↑ «Concedidos los Premios Nacionales de Periodismo». , 28-06-1983 [Consulta: 29 maig 2019].
* ↑ «Los últimos 20 años de premios Internacionales de Prensa». Anuario 2007. Club Internacional de Prensa.
* ↑ «José Luis Martín Prieto, Premio Continente de Periodismo». ABC, 03-03-1993, pàg. 11.

## Enllaços externs

* Notícies sobre José Luis Martín Prieto a El País
# Figshare

Figshare és un repositori d'accés obert en línia en el qual els investigadors poden conservar i compartir els resultats de la seva recerca, incloent-hi figures, datasets, imatges i vídeos. Penjar-hi contingut és gratuït i té lliure accés, d'acord amb el principi de dades obertes. Figshare és un dels diversos serveis proveïts per Digital Science.

## Història

Figshare es va presentar el mes de gener del 2011, per Mark Hahnel i ha estat finançat per Digital Science des del seu segon llançament el gener del 2012. Hahnel va iniciar el desenvolupament de la plataforma a nivell personal per tal de millorar l'organització i publicació de diversos productes de recerca que va generar durant el seu PhD en el camp de la biologia de cèl·lules mare. El gener de 2013, Figshare va anunciar una col·laboració amb PLOS per tal d'integrar l'allotjament, l'accés i la visualització de dades amb els articles associats PLOS. Des de setembre de 2013, Figshare ofereix un servei de repositoris institucional a les organitzacions que ho vulguin: infrastructures pre-desenvolupades per tal d'allotjar materials acadèmics generats per les seves comunitats. El desembre de 2013 van anunciar la integració amb ImpactStory per permetre la col·lecció d'altmetrics. Figshare va fer públics més de 200.000 fitxers durant el seu primer any i va arribar a créixer fins al milió d'objectes de cara el setembre de 2013.
Figshare també manté una Col·lecció de Reproducibilitat com a membre fundador de la Reproducibility Initiative, la qual actua en conidició de validador objectiu i independent per la replicació de les dades dipositades.
Figshare publica 'The State of Open Data' de forma anual per tal d'assessorar el canvi d'escenari acadèmic necessari per la recerca oberta.

## Referències

* ↑ Hane, Paula. «Sharing Research Data—New figshare For Institutions». Against the Grain.
* ↑ Fenner, Martin. «Figshare: Interview with Mark Hahnel». PLoS Blogs. Arxivat de l'original el 25 de juliol 2013. [Consulta: 19 juny 2013].
* 1 2 Piwowar, Heather «Altmetrics: Value all research products.». Nature, 493, 7431, 10-01-2013, pàg. 159. DOI: 10.1038/493159a.
* ↑ Kishor, Puneet. «PLOS and figshare make open science publishing more open». Creative Commons. [Consulta: 19 juny 2013].
* 1 2 Hane, Paula. «Sharing Research Data—New figshare For Institutions». Against the Grain.
* ↑ «ImpactStory adds figshare integration». Research Information, 03-12-2013. Arxivat de l'original el 2 de gener 2014. [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ Hooijmans, CR; Ritskes-Hoitinga, M «Progress in Using Systematic Reviews of Animal Studies to Improve Translational Research». PLoS Med, 10, 7, 16-07-2013, pàg. e1001482. DOI: 10.1371/journal.pmed.1001482. PMC: 3712909. PMID: 23874162.
# O lucenti, o sereni occhi

O lucenti, o sereni occhi (HWV 144) ("O brillants o serens ulls") és un cantata escrita per Georg Friedrich Händel el 1707. És una cantata dramàtica profana per a soprano. Altres catàlegs de música de Händel fan referència a aquesta obra com a Händel-Gesellschaft (HG) li, 28. No hi ha referència al Hallische Händel-Ausgabe, HHA.

## Context històric

El manuscrit original de Händel de la cantata es va perdre, però una còpia de la col·lecció Santini suggereix que l'obra fou composta quan el compositor estava al servei de Francesco Maria Marescotti Ruspoli. L'obra està datada el 1707 i en ella Händel reutilizà elements de la primera ària de Rodrigo, composta el mateix any.

## Estructura

Fins i tot si l'obra està escrita normalment per a veu femenina, el text no revela si la "veu" és masculina o femenina. La primera ària conta com els bells ulls motiven el cantant a llanguir i morir. La segona ària conta com els ulls flamejants provoquen al cantant tant plaer com dolor. L'obra està escrita per a soprano solista i pianoforte (amb indicacions per al baix continu). La cantata conté dos aparellaments d'ària i recitatiu. Cal destacar l'ús del silenci, indicat amb pauses musicals. Una execució habitual de la cantata dura normalment uns vuit minuts.

## Moviments

Consta de quatre moviments:
| Núm. | Tipus | Tonalitat | Mètrica | Temps | Compassos | Text | Notes |
| 1 | Recitatiu | | 4/4 | | 8 | O lucenti o sereni occhi, luci fatali, ben vi scorgo qual tremoli baleni; che fulmini d'amore presagite crudeli a questo core? | Händel allarga les tres sil·labes de "tremoli" (tremare) amb pauses de corxera per representar el tremolo. |
| 2 | Ària | La menor | 4/4 | Adagio | 24 | Per voi languisco e moro, luci belle e pur godete. Voi, negandomi ristoro, dispettose m'uccidete. | Inclou indicacions "Da capo", "Fine". Händel mostra el dolor amb l'acompanyament d'un ritme intens puntejat. |
| 3 | Recitatiu | | 4/4 | | 9 | Messagiero verace, or la guerra bramate, or la tregua vi piace, e per tormento all' alma innamorata siete qua'acri demoni d'averno, e nel ciel di belta lampi, d'inferno. | |
| 4 | Ària | Mi menor | 3/4 | Andante | 71 | In voi, pupille ardenti, ritrovo il mio piacer trovo la pena. Per voi, luci splendenti, quel faretrato amor, il mio dolente cor, stringe in catena. | Inclou indicacions "Da capo", "Fine". Händel representa el "plaer" amb una dissonància i "dolor" amb notes prolongades. Els descansos musicals després de "cadenes" suggereixen que els músics tenen dificultats per continuar. |
El nombre de les compassos són els que apareixen en el manuscrit; no es tenen en compte els signes de repetició. Les dades s'han agafat del volum 51, de l'edició Händel-Gesellschaft.

## Referències

* ↑ Anthony Hicks. Sadie, Stanley; Tyrrell, John. Handel, George Frideric. Macmillan, 2001, p. 791.

## Enllaços externs

* O lucenti, o sereni occhi: Partitura lliure a l'IMSLP.