OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Danny McGrain

Daniel Fergus McGrain MBE (1 de maig de 1950) fou un futbolista escocès de la dècada de 1970 i entrenador.
Fou internacional amb la selecció d'Escòcia amb la que participà en la Copa del Món de futbol de 1974 i a la Copa del Món de futbol de 1982. Pel que fa a clubs, defensà els colors de Celtic i Hamilton Academical.

## Referències

* ↑ «Danny McGrain - Scotland Football League Record from 27 Mar 1973 to 27 Mar 1973 clubs - Celtic». Londonhearts.com. [Consulta: 27 agost 2013].
* ↑ «Danny McGrain». STV Sport, 01-04-2010. Arxivat de l'original el 7 febrer 2015. [Consulta: 27 agost 2013].
* ↑ Scottish Football Hall of Fame profile
* ↑ «Roll of Honour - Danny McGrain». Scottish FA. [Consulta: 7 novembre 2014].
* ↑ «Danny McGrain». National Football Teams. [Consulta: 6 febrer 2015].
* ↑ «Danny McGrain». Neil Brown - Post War English & Scottish Football League A - Z Player's Transfer Database. [Consulta: 6 febrer 2015].
# Isabel Ginés

Isabel Ginés (Castelló de la Plana) és una periodista, investigadora i documentalista valenciana especialitzada en el feixisme, el franquisme i memòria històrica. Col·labora en mitjans com El Salto, La Directa, Contrainformació o Kaos en la Red.
Ha dirigit cinc documentals fins ara: La memòria no oblidada (2018), L'esclau del franquisme (2020), Sospirs de la terra (2020), Terra d'ideals (2020), i Cordada de presos (2021).

## Referències

* ↑ «‘Memoria sin huesos “https://alicanteplaza.es/un-documental-revive-la-historia-de-varios-fusilados-en-monovar-cuyos-cuerpos-no-se-podran-recuperar/».+.
* ↑ «‘La construcció de la memòria i la nostra identitat és un relat conjunt’ “https://directa.cat/la-construccio-de-la-memoria-i-la-nostra-identitat-es-un-relat-conjunt/».+.
* ↑ «‘Exhumar els records' “https://www.eltemps.cat/article/8599/exhumar-els-records//».+.
# Andrea Peron (1988)

Andrea Peron (Camposampiero, província de Pàdua, 28 d'octubre de 1988) és un ciclista italià, professional des del 2013 i actualment a l'equip Team Novo Nordisk.
Com tots els seus companys d'equip, Peron té Diabetis tipus 1.

## Palmarès

* 2010
** 1r al Memorial Carlo Valentini
** 1r a l'Astico-Brenta
* 2010
** 1r a la Medaglia d'Oro Fiera di Sommacampagna
* 2012
** 1r al Memorial Benfenati
** 1r a l'Alta Padovana Tour
** 1r al Memorial Vincenzo Mantovani
* 2022
** 1r al GP Kranj

## Referències

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
* Palmarès a procyclingstats.com
# Teresa Milanollo

Domenica Maria Teresa Milanollo (Savian, 28 d'agost de 1827-París, 25 d'octubre de 1904) fou una violinista i compositora piemontesa. Formava un duo que esdevingué famós amb la seva germana petita Maria Margherita, que va morir jove.

## Biografia

Teresa Milanollo nasqué el 1827 a Savian, poble piemontès de la província de Coni. El seu pare era un industrial que fabricava màquines per a teixir la seda apreciades en gran part d'Europa. Es diu que va ser després de sentir tocar un violí durant una missa, el 10 de maig de 1931, que la jove Teresa va demanar insistentment i vehement aprendre a tocar aquest instrument. Com que manifestà molta traça, esdevingué deixebla de Giovanni Ferrera i, més endavant, fou portada a Torí, per completar els estudis amb Gebbaro i Giovanni Morra, dos músics de la Capella del rei Carles Albert.
Començà els concerts el 1836, a Mondovì, a prop de Torí. Les qualitats musicals de llur filla incitaren els pares de Teresa a portar-la a París, un dels centres musicals més prestigiosos d'aquella època. Amb tot, va ser a Marsella on Teresa feu el seu primer concert triomfal fora del seu país. Un cop arribada a París, fou l'alumna de Charles Philippe Lafont, que la va encoratjar a efectuar gires per Bèlgica, els Països Baixos i Anglaterra entre 1836 i 1837.
El 1838, quan tornà a França, feu una gira pel nord del país, amb la seva germana Maria Margherita. El 1841, estudià amb François-Antoine Habeneck abans d'anar-se'n a Brussel·les, per seguir les classes de Charles-Auguste de Bériot.
Més tard, totes dues germanes feren diverses sèries de concerts triomfals per tot Europa fins al 1848. Aquell any es va tallar de manera dràstica la trajectòria exitosa del duo arran de la mort de Maria Margherita, malalta de tuberculosi, el 21 d'octubre de 1848. Teresa, molt afectada per la pèrdua de la seva germana petita, s'aïllà a Malzéville, a prop de Nancy, en una propietat rural que son pare havia comprat el 1847. Després d'aquest període de dol, Teresa tornà als escenaris el 1849 i començà de nou a fer concerts, amb un èxit constant.
El 1857, es casà amb el general Théodore Parmentier, i aturà així la seva carrera de violinista.
# Joseph Overton

Joseph P. Overton (South Haven, Michigan, Estats Units, 4 de gener de 1960 – comtat de Tuscola, Michigan, Estats Units, 30 de juny de 2003) fou un politòleg i filòsof polític liberal llibertari estatunidenc, vicepresident del Mackinac Center for Public Policy. Fou especialment conegut per concebre la idea que es coneix com la finestra d'Overton, el ventall de polítiques políticament acceptables per al corrent principal en un moment determinat.
Obtingué un batxiller universitari de ciències en enginyeria elèctrica a la Universitat Tecnològica de Michigan i un grau en juris doctor a la Western Michigan University Cooley Law School. Abans d'entrar al Mackinac Center va treballar a la Dow Chemical Company, fent tasques d'enginyer elèctric, gestor de projectes i especialista en qualitat.
Va morir el 30 de juny de 2003, als 43 anys, per les ferides patides en un accident quan conduïa un avió ultralleuger, poc després d'enlairar-se de l'aeroport de l'àrea de Tuscola, a prop de Caro, a l'estat de Michigan. La seva dona Helen Rheem, amb qui recentment s'havia casat el 29 de març, enviudà sense descendència comuna.

## Referències

* 1 2 «Think Tank Leader Dies In Plane Crash» (en anglès). Mackinac.org, 20-11-2003. [Consulta: 1r gener 2020].
* ↑ Byron S., Lamm. «A Tribute to Joseph P. Overton» (en anglès). State Policy Network, 01-07-2003. Arxivat de l'original el 16 desembre 2013. [Consulta: 1r gener 2020].
* ↑ Giridharadas, Anand. «How America’s Elites Lost Their Grip» (en anglès). Time.com, 21-11-2019. [Consulta: 1r gener 2020].
* 1 2 «Joseph P. Overton» (en anglès). Mackinac.org. [Consulta: 1r gener 2020].
* ↑ «Executive with think tank killed in ultralight crash» (en anglès). Mackinac.org, 10-07-2003. [Consulta: 1r gener 2020].
# Xavier Escudé i Torrente

Xavier Escudé i Torrente (Terrassa, 17 de maig de 1966) és un jugador d'hoquei sobre herba català, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica. És germà dels també jugadors Ignasi i Jaume Escudé.
Amb 22 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on va finalitzar novè en la competició masculina d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya) aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar cinquè, aconseguint guanyar posteriorment una medalla de plata en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units), la seva última participació olímpica.
A nivell de clubs jugà sempre a l'Atlètic Terrassa Hockey Club, amb qui va guanyar deu Campionats de Catalunya (1985-1991, 1993, 1996, 1997), onze Copes del Rei (1984-1988, 1990-1992, 1994-1995, 1997), onze Llligues(1984-1991, 1994-1995, 1997) i una Copa d’Europa (1985).

## Referències

* ↑ «Olympedia – Xavier Escudé». [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Xavier Escudé Torrente | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2025].
# Fora de temporada

Fora de temporada (títol original en francès, Hors-saison) és una pel·lícula de drama romàntic francesa del 2023 dirigida per Stéphane Brizé, que va coescriure el guió amb Marie Drucker. S'ha subtitulat al català.
La pel·lícula va ser seleccionada per competir pel Lleó d'Or al 80è Festival Internacional de Cinema de Venècia, on es va exhibir per primer cop el 8 de setembre de 2023. Va ser estrenat als cinemes a França el 20 de març de 2024.

## Referències

* ↑ Lemercier, Fabien. «Shooting now imminent on Stéphane Brizé's Hors saison». Cineuropa, 02-03-2023. [Consulta: 12 agost 2023].
* ↑ «Fora de temporada». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «Les line-ups distributeurs s'ajustent» (en francès). Boxoffice Pro, 21-07-2023. [Consulta: 19 agost 2023].
# Long short-term memory

Long short-term memory (amb acrònim anglès LSTM) és una tècnica per a millorar el desenvolupament de la intel·ligència artificial formada per xarxes neuronals recurrents (RNN). La unitat bàsica LSTM està formada per una cèl·lula de memòria, una porta d'entrada, una porta de sortida i una porta d'oblit. S'apliquen en els camps de la classificació i predicció estadística sobre un conjunt de dades temporals. LSTM van ser proposats per Sepp Hochreiter i Jürgen Schmidhuber l'any 1997 i millorats per Felix Gers el 2000. Empreses com Google (home), Apple (siri), Amazon (alexa) i Microsoft empren LSTM com a component fonamental en els seus motors de reconeixement de la parla.

## Aplicacions

Control robòtic, predicció de dades temporals, reconeixement de la parla, aprenentatge de ritmes, composició musical, aprenentatge gramatical, reconeixement cal·ligràfic...

## Referències

* ↑ «Understanding LSTM Networks -- colah's blog» (en anglès). http://colah.github.io.+[Consulta: 13 novembre 2018].
* ↑ «LONG SHORT-TERM MEMORY» (en anglès). https://www.bioinf.jku.at.+[Consulta: 13 novembre 2018].
* ↑ «A Beginner’s Guide to Implementing Long Short-Term Memory Networks (LSTM).». Heartbeat, 29-05-2018.
* ↑ «Long Short Term Memory (LSTM) - Recurrent Neural Networks | Coursera» (en anglès). https://www.coursera.org.+[Consulta: 13 novembre 2018].
# Campionat del Món de motocròs 1967

La temporada de 1967 del Campionat del Món de motocròs fou l'11a edició d'aquest campionat, organitzat per la FIM. El calendari oficial constava de 12 Grans Premis, celebrats entre el 16 d'abril i el 20 d'agost.

## Sistema de puntuació

Barem de puntuació de 1952 a 1969:
| Posició123456 Punts864321 | Resultats que computen 1/2 + 1 dels GP (cal acabar-hi les 2 mànegues) |

## 500 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Paul Friedrichs | ČZ | |
| 2 | Jeff Smith | BSA | 35 |
| 3 | Dave Bickers | ČZ | ? |
| 4 | Vlastimil Valek | Jawa | 26 |
| 5 | Roger De Coster | ČZ | ? |
| 6 | Gunnar Draougs | ČZ | ? |
| 7 | Christer Hammargren | Husqvarna | ? |
| 8 | Vladimir Pogrebnyak | ČZ | ? |
| 9 | Bill Nilsson | Husqvarna | ? |
| 10 | Vic Eastwood | BSA | ? |

## 250 cc
### Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | Punts |
| 1 | Torsten Hallman | Husqvarna | 52 net/58 brut |
| 2 | Joël Robert | ČZ | 50 net/52 brut |
| 3 | Olle Pettersson | Husqvarna | 44 net/54 brut |
| 4 | Víktor Arbékov | ČZ | 25 net/25 brut |
| 5 | Jyrki Storm | Husqvarna | 20 net/20 brut |
| 6 | Håkan Andersson | Husqvarna | 13 net/13 brut |
| 7 | Leonid Shinkarenko | ČZ | 10 |
| 8 | Zdenek Strnad | ČZ | 5 |
| 9 | Paul Friedrichs | ČZ | 4 |
| 10 | Guennadi Moisséiev | ČZ | 4 |
| 11 | Jacky Wiertz | Bultaco | 4 |

## Resum: Podi final 1967

| | 500 cc | 500 cc | 250 cc | 250 cc |
| Campió | Paul Friedrichs | ČZ | Torsten Hallman | Husqvarna |
| Subcampió | Jeff Smith | BSA | Joël Robert | ČZ |
| Tercer | Dave Bickers | ČZ | Olle Pettersson | Husqvarna |

## Referències

* «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr, 2012. [Consulta: 4 gener 2013].
* «World championship series 1967» (en anglès). akejonsson.com. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2015. [Consulta: 20 febrer 2011].
* «500GP 1960 - 1969 World Championship. 250GP 1960 - 1969 European/World Championship» (en anglès). mxbikes.com. Arxivat de l'original el 29 de setembre 2012. [Consulta: 20 febrer 2011].
# Ismael Peña-López

Ismael Peña-López (Mataró, 1973) és un professor universitari i investigador català. Va ser director de l'Escola d'Administració Pública de Catalunya (EAPC) desde 2021 fins a 2024.
Ha fet recerca en diversos països i va col·laborar amb el Programa de les Nacions Unides per al Desenvolupament (PNUD), el Banc Mundial, la Generalitat de Catalunya, la Diputació de Barcelona o l'Ajuntament de Barcelona, entre d'altres, en àmbits com la participació digital, les dades obertes, el govern obert, el govern electrònic o la inclusió digital. El juny de 2018 fou nomenat director general de Participació Ciutadana i Processos Electorals de la Generalitat de Catalunya, càrrec que va ocupar fins al 2021, quan va ser nomenat director de l'EAPC.
Ha col·laborat amb mitjans com El Periódico de Catalunya o El Diario.

## Llibres

* amb Francesc Balagué Puxan. Acción comunitaria en la Red (en castellà). Barcelona: Graó, 2012.
* Convirtiendo participación en soberanía: el caso de decidim.barcelona (en castellà), 2019. ISBN 978-84-17580-06-3.

## Referències

* ↑ «Govern.cat - Generalitat de Catalunya». [Consulta: 4 febrer 2019].
* ↑ Pardo Torregrosa, Iñaki «El Govern prepara el voto electrónico exterior para 2020 y prevé extenderlo a todos los electores». La Vanguardia, 17-11-2018.
* ↑ Vidal, Marc «‘És molt injust demanar resultats al 15-M en només quatre anys'». Ara, 28-11-2015.
* ↑ Peña-López-, Ismael. «Ismael Peña-López», 03-04-2014. [Consulta: 25 maig 2023].
* ↑ «Ismael Peña-López» (en castellà). El Diario.
# James Elkins

James Elkins (Ithaca, 13 d'octubre de 1955) és un historiador de l'art i crític d'art nord-americà. Ocupa la Càtedra E.C. Chadbourne d'Història de l'art, teoria i crítica a la School of the Art Institute of Chicago. També coordina el Stone Summer Theory Institute, una escola de curta durada sobre història de l'art contemporani amb seu a la School of the Art Institute of Chicago.
Elkins s'imagina la història de l’art en dibuixos, com una platja o com un mapa o com altres paisatges, no com una línia simple i contínua en què es van succeint diferents corrents artístics o moviments.

## Formació

* Grau en Arts, cum laude, 1977, Universitat Cornell
* Màster en Arts, 1984, Universitat de Chicago
* Doctorat amb honors, 1989, Universitat de Chicago

## Publicacions

* Pictures and Tears: A History of People Who Have Cried in Front of Paintings
* Chinese Landscape Painting as Western Art History
* Pictures of the Body: Pain and Metamorphosis
* The Domain of Images
* How to Use Your Eyes
* What Painting Is
* The Poetics of Perspective
* The Object Stares Back: On the Nature of Seeing
* Why are our Pictures Puzzles?
* What Happened to Art Criticism?
* Visual Studies: A Skeptical Introduction
* Why Art Cannot Be Taught: A Handbook For Art Students
* Six Stories From the End of Representation
* Stories of Art
* On the Strange Place of Religion in Contemporary Art
* On Pictures and the Words That Fail Them
* Our Beautiful, Dry, and Distant Texts: Art History as Writing
* Master Narratives and Their Discontents

## Enllaços externs

* Pàgina web de James Elkins.

## Referències

* ↑ «Master Narratives and Their Discontents (Book Review)». Reviewer's Bookwatch. Midwest Book Review, 01-10-2005 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ Hickling, Alfred «Stealing beauty». The Guardian [Londres], 20-04-2002 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «Wait a minute - did you really see that?». The Christian Science Monitor, 30-11-2000 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «Dental Floss Alchemist». Houston Press, 05-04-2001 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «Elegant vision of eye-mind concepts». The Washington Times, 17-03-1996 [Consulta: 13 maig 2009].
* 1 2 3 «Close Reading and Looking: Some Recent Books by James Elkins (Review)». Art Journal, 22-06-2000 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ Romano, Carlin «There goes the judge in today's art criticism, Critic urges peers to be better before the skill dies». Philadelphia Inquirer, 07-04-2004 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ Naves, Mario. «Art Criticism in Crisis? James Elkins Studies the Evidence». Observer, 13-09-2004. [Consulta: 30 novembre 2018].
* ↑ «Why Art Cannot Be Taught: A Handbook for Art Students.(Review)». Publishers Weekly, 04-06-2001 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «Artworks Feature: EH Gombrich - Changing the Way We See». Radio National, 06-07-2008 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «On the Strange Place of Religion in Contemporary Art (Book Review)». Wisconsin Bookwatch. Midwest Book Review, 01-11-2004 [Consulta: 13 maig 2009].
* ↑ «Master Narratives and Their Discontents (Book Review)». Reviewer's Bookwatch. Midwest Book Review, 01-10-2005 [Consulta: 13 maig 2009].
# Bermanita

La bermanita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el nom en honor del Dr. Harry Berman (16 de febrer de 1902, Boston, Massachusetts - 27 d'agost de 1944, Prestwick, Escòcia) coautor de la setena edició del sistema de mineralogia de Dana, mineralogista sistemàtic, primerenc classificador de les estructures de silicats, professor de mineralogia a la Universitat Harvard, entre d'altres.

## Característiques

La bermanita és un fosfat de fórmula química Mn$^{2+}$Mn₂$^{3+}$(PO₄)₂(OH)₂·4H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3,5. És l'anàleg Mn$^{2+}$ de la magnesiobermanita.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la bermanita pertany a «08.DC: Fosfats, etc, només amb cations de mida mitjana, (OH, etc.):RO₄ = 1:1 i < 2:1» juntament amb els següents minerals: nissonita, eucroïta, legrandita, strashimirita, arthurita, earlshannonita, ojuelaïta, whitmoreïta, cobaltarthurita, bendadaïta, kunatita, kleemanita, coralloïta, kovdorskita, ferristrunzita, ferrostrunzita, metavauxita, metavivianita, strunzita, beraunita, gordonita, laueïta, mangangordonita, paravauxita, pseudolaueïta, sigloïta, stewartita, ushkovita, ferrolaueïta, kastningita, maghrebita, nordgauïta, tinticita, vauxita, vantasselita, cacoxenita, gormanita, souzalita, kingita, wavel·lita, allanpringita, kribergita, mapimita, ogdensburgita, nevadaïta i cloncurryita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta dins l'àrea de la Mina Bagdad, a la localitat de Hillside, al districte d'Eureka (Arizona, Estats Units). També ha estat descrita en altres estats dels Estats Units, així com al Brasil, Argentina, Suècia, Portugal, Grècia, França, la República Txeca, Namíbia, Ruanda, Madagascar, la República Democràtica del Congo i Austràlia.

## Referències

* ↑ «Bermanite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 març 2019].
# Bernardo Arias

Bernardo Arias (Bahía Blanca, 1924) és un director de cinema argentí.
En 1943 va ingressar a l'Escola Nacional de Belles Arts Manuel Belgrano. Va abandonar els seus estudis per una beca per a estudiar escenografia i luminotècnica amb Oscar Ponferrada. Aquests estudis li van permetre ingressar en 1949 a treballar als Estudis Lumiton que fou la primera productora de cinema argentí creada el 1931. Als Estudis Lumiton va exercir diversos rols tècnics, principalment el d'assistent de direcció, treballant fins al tancament de l'Estudi en 1952. Després va seguir la seva carrera a Argentina Sono Film, Estudios San Miguel i Estudios del Libertador. Va treballar amb grans directors del cinema argentí com Manuel Romero, Julio Porter, Carlos Christensen, Lucas Demare, Fernando Birri, Kurt Land, Manuel Antin i José Martínez Suárez, entre d'altres.
En 1972 va filmar el seu primer llargmetratge Allpa Kallpa al Perú obtenint un premi internacional al 9è Festival Internacional de Cinema de Moscou. El 1975 va filmar també al Perú el seu segon llargmetratge, El inquisidor de Lima, coproducció Argentino-Peruana. El seu tercer llargmetratge va ser Mujer-Mujer de 1987 amb Arturo Bonin com a protagonista. Fou encarregat de la Direcció Tècnica del Teatro General San Martín durant diverses gestions i va realitzar diversos documentals institucionals a l'Argentina, Xile i el Perú. La seva última pel·lícula Por amor al arte sobre la vida de l'escultor Antonio Pujia fou codirigida amb Marcelo Goyeneche el 2017.

## Referències

* ↑ CINENACIONAL. «Biofilmografía».
* ↑ «9th Moscow International Film Festival (1975)». MIFF. Arxivat de l'original el 16 gener 2013. [Consulta: 4 gener 2013].
* ↑ Un viaje al secreto de la creación, Página /12, 7 d'octubre de 2020
# Bernat Ferrandis i Badenes

Bernat Ferrandis i Badenes (Canyamelar, València, 21 de juliol de 1835– Màlaga, 3 de maig de 1885), va ser un pintor valencià. És considerat un dels pintors valencians més importants de la seua època, junt d'altres com Sorolla o Degrain.

## Biografia

Nascut el 21 de juliol de 1835 a Canyamelar, un dels Pobles Nous del Mar, al Grau, al nord del port de València. Inicià la seua formació de pintura a l'Acadèmia de Sant Carles, a València, com alumne de Francisco Martínez. Les seues creacions evidencien la seua inclinació pels assumptes de gènere, quotidians. En aquest sentit un dels quadres més colpidors és El Viàtic donat a un indigent moribund, gràcies al qual és premiat amb un pensionat per la Diputació de València per a continuar la seua formació fora d'Espanya. Viatja per Àfrica, concretament al Marroc i a Itàlia, més concretament a Roma, participà a diferents exposicions i obtingué menció honorífica a l'Exposició Nacional de 1860 i rebé la segona medalla de l'Exposició de 1864 per la seua obra Un alcalde de monterilla i va ser medalla de plata a la de Madrid, de 1866.
S'incorporà a l'Academia de San Fernando a Madrid, 1876, on va assistir al taller de Madrazo. Hi havia arribat a Màlaga el 1868 prenent possessió de la càtedra de Color i Composició de l'Escuela de Bellas Artes de San Telmo, després d'unes dificultoses oposicions desenvolupades a Madrid, i on va estar integrant l'escola fins que en 1878 en fou nomenat director. Fou amic inseparable de Muñoz Degrain, a qui va atraure a Màlaga. Entre els seus molts alumnes destacaren Moreno Carbonero, José Nogales, Blanco Coris, Pedro Sáenz Sáenz, entre d'altres.
Estudià pintura també a París on la seua educació artística arribaria al seu zenit sota els consells del pintor Duret.
Els seus retractes de Siscar i Joan de Joanes es poden veure al Palau de la Generalitat de Valencia. Encara que la major part de la seua producció es troba a l'estranger (Colección Goupil), hi ha tretze obres seues al Museu de Màlaga. En destaca obres com ara El charlatán político, i l'Eixida dels picadors de la posada, entre d'altres. La seua més coneguda pintura és El Tribunal de les Aigües de 1865, de la qual n'hi ha dues versions, la primera es troba al Museu de Belles Arts de Bordeus, i la segona a València.
Ferrandis va viure 17 anys a Màlaga, fins que va morir el 3 de maig de 1885.

## Referències

* ↑ «Bernat Ferrandis i Badenes». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «Ferrándiz y Badenes (Bernardo)». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana:vol 23 (en castellà). J. Espasa, 1924, p. 888.
* ↑ «Ferrándiz y Badenes, Bernardo» (en castellà). Museo Nacional del Prado. Arxivat de l'original el 2023-11-18. [Consulta: 26 gener 2025].

## Enllaços externs

* Web Museo de las Bellas Artes de Málaga. Biografía de Bernardo Ferrándiz.