OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Serrat (la Pinya, la Vall d'en Bas)

El mas Serrat de la Pinya és un dels masos més antics de La Pinya. Tot i que no és fins al 1382 que apareix documentat Bernat de Serrat, es creu que el mas ja existia.

## Història del mas Serrat

Els Serrat tenien terres i cases sota el domini directe de l'abat de Ripoll i dels Balbs. A principis del segle XX posseïen els patrimonis del Serrat (La Pinya), Rovira (Sant Esteve d'en Bas), Casademont (Sant Aniol de Finestres), La Plana (Begudà), Güell (Besalú), Carbonell (Sant Gregori) i La Plana (Brunyola).

## Canvis de propietat

El cognom es va perdre en el moment en què la pubilla Rosa Serrat Massegur es va casar amb D. Josep Collellmir Torroella. Ella era filla del hisendat D. Bartomeu Serrat Corominola i de Rosa Massegur Matabosch, i ell, fill de D. Francesc Collellmir Planella (hereu del mas Collellmir de Santa Pau) amb Rosa Torroella de Vilar-Ombert (pubilla del mas Torroella de Santa Pau) (4-1-1836). Posteriorment, els béns passaren als Plana de Begudà, descendents directes de les famílies Barcelona, Aragó, Castella, Cardona, Queralt, Cervelló, Peguera, Tord, Montcada, Prat de Sant Julià, Rocaberti i Cartellà, entre d'altres.

## Patrimoni dels Plana

En aquell moment, els Plana acumulaven un important patrimoni repartit en diferents municipis. Un fill del Serrat D. Esteve Plana Collellmir es casà amb la pubilla Joaquima Rovira Aurich de Can Rovira de Sant Miquel de Campmajor.

## Referències

* ↑ Arnau i Guerola, Maruja (2000). Els pobles gironins. Festes, història costums, tradicions, vol. VI: La comarca de la Garrotxa (I). Olot: Impremta Aubert.
# Mesquita de Badshahi

La mesquita de Badshahi (panjabi: بادشاہی مسجد, ‘Mesquita Imperial’) és una mesquita situada a Lahore feta per encàrrec del sisè emperador mogol, Aurangzeb. Construïda entre 1671 i 1673, era la tercera mesquita més gran del mon, quan es va construir. Actualment és la segona mesquita més gran del Pakistan i la cinquena més gran del món. És el monument més icònic i famós de Lahore, i una atracció turística important. El pla arquitectònic de la mesquita d'Aurangzeb és similar al de la mesquita aljama que va manar construir el seu pare, Xa Jahan, a Delhi, la Jama Masjid; tot i que és considerablement més gran. També serveix com un idgah. El pati, de més de 25500 metres quadrats, pot arribar a acomodar fins a 100.000 creients; 10.000 poden ser acomodats dins la mesquita. Els minarets fan 60 metres d'alçada. La mesquita és una de les estructures mogols més famoses, però va sofrir molt durant el regnat del Maharajà Ranjit Singh. El 1993, el govern de Pakistan va incloure la mesquita de Badshahi com a possible candidat a ser Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Localització

La mesquita es troba a la Ciutat Emmurallada de Lahore, Pakistan, al davant de la Porta d'Alamgiri de la Fortalesa de Lahore. La Hazuri Bagh separa la mesquita i la fortalesa. A la part oriental del jardí hi ha una de les tretze portes de lahore, la Porta de Roshnai. La tomba de Muhammad Iqbal es troba al costat de la mesquita.

## Referències

* ↑ «Badshahi Mosque». Ualberta.ca. Arxivat de l'original el 2018-12-26. [Consulta: 2 gener 2014].
* ↑ UNESCO World Heritage Centre. «Badshahi Mosque, Lahore – UNESCO World Heritage Centre». Whc.unesco.org. [Consulta: 2 gener 2014].
* ↑ Waheed ud Din, p.14
* ↑ Waheed Ud Din, p.15

## Bibliografia

* Josef W. Meri. Medieval Islamic Civilization. Taylor & Francis. ISBN 0415966914.
* Maneesha Tikekar. Across the Wagah. Bibliophile South Asia. ISBN 8185002347.
* Carolyn Black. Pakistan: The culture. Crabtree Publishing Company. ISBN 0778793486.
* Waheed Ud Din. The Marching Bells: A Journey of a Life Time. Author House. ISBN 9781456744144.

## Enllaços externs

* Asian Historical Architecture: Badshahi Mosque
* UNESCO Tentative Heritage List: Badshahi Mosque
# Adh-Dhahabí

Xams-ad-Din Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Uthman ibn Qayyum ibn Abd-Al·lah at-Turkumaní al-Fariqí ad-Dimaixqí aix-Xafií adh-Dhahabí (àrab: شمس الدين أبو عبد الله محمد بن احمد بن عثمان بن قيوم الذهبي, Muḥammad b. Aḥmad b. Uṯmān b. Qayyūm Abū Abd Allāh Xams-ad-Dīn aḏ-Ḏahabī), més conegut simplement com a adh-Dhahabí (Damasc o Mayyafarikin, 4 o 6 d'octubre de 1274 - Damasc, 4 de febrer de 1348), fou un historiador i teòleg àrab sirià.

## Obres principals

* Tarikh al-Islam al-kabir, ‘Gran història de l'islam’, 36 volums
* Siyar a`lam al-nubala, ‘Vides de les figures nobiliàries’, 23 volums
* Tadhhib Tahdhib al-Kamal
* Al-Kashif fi Ma'rifa Man Lahu Riwaya fi al-Kutub al-Sitta (resum de l'anterior)
* Al-Mujarrad fi Asma' Rijal al-Kutub al-Sitta (resum del resum)
* Mukhtasar Kitab al-Wahm wa al-Iham li Ibn al-Qattan
* Mukhtasar Sunan al-Bayhaqi
* Mukhtasar al-Mustadrak li al-Hakim
* Al-Amsar Dhawat al-Athar (ciutats amb relíquies històriques)
* Al-Tajrid fi Asma' al-Sahaba
* Tadhkirat al-huffaz
* Al-Mu'in fi Tabaqat al-Muhaddithin
* Tabaqat al-Qurra
* Duwal al-Islam
* Al-Kaba'ir, ‘Les grandeses’, el llibre més difós.

## Enllaços externs

* http://www.amislam.com/dhahabi.htm Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine.
# El renaixement de l'home llop

El renaixement de l'home llop (títol original: Howling V: The Rebirth) és un film de terror britànico-txec dirigit per Neal Sundstrom i estrenat l'any 1989. Ha estat doblat al català.

## Argument

Un grup de persones que no es coneixen són convidats a un vell castell i són tancats. Descobreixen ràpidament que l'amo del castell vol saber qui d'entre ells és un home llop.

## Repartiment

* Phil Davis: Count Istvan
* Victoria Catlin: Dr. Catherine Peake
* Elizabeth Shé: Marylou Summers
* Ben Cole: David Gillespie
* William Shockley: Richard Hamilton
* Mark Sivertsen: Jonathan Lane
* Stephanie Faulkner: Gail Cameron
* Mary Stavin: Anna

## Referències

* ↑ «El renaixement de l'home llop». esadir.cat.
* ↑ «Howling V: The Rebirth». IMDb.
# Ramon-Bernat Mestres

Ramon-Bernat Mestres (Vilafranca del Penedès, 15 de març de 1960) és un escriptor i dramaturg català.

## Biografia

L'any 1974 va començar a escriure i a pintar. Com a pintor ja va fer més de 30 exposicions. De jove va col·laborar en diverses revistes i setmanaris, com a Tothom i l'Ateneu. En el 1984, juntament amb Ramon Ruiz va fundar i dirigir la revista Ludic Publi-Magazine en el taller de disseny gràfic Llum & Ombra de Vilafranca. Des del 1986 es va dedicar enterament a escriure, abandonant definitivament la pintura i el disseny als inicis de la dècada dels noranta. La seva primera novel·la, Crim a l'Espirall va ser publicada el 2004 a l'editorial Lletres i Imagos. El 2004 va esdevenir membre de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
Va iniciar-se en el món del teatre amb el grup Bola69. Entre els anys 1995 i 2002 va dirigir el Bambalina Teatre i va col·laborar amb Rovell d'ou. Actualment, Ramon-Bernat Mestres és codirector i guionista de la companyia de teatre Xicots de Vilafranca.

## Llibres
### Novel·la

* Els Crisantems Daurats, SetzeVents Editorial, Urús, 2016, ISBN 978-84-15349-44-0
* No hi ha temps per la nostàlgia, Editorial Circulo Rojo, Almeria 2015, ISBN 978-84-9095-606-9
* Seslèria, simfonia per un assassí, SetzeVents Editorial, Urús 2010, ISBN 978-84-92555-74-1
* El teatre de la mort, SetzeVents Editorial, Urús 2009, ISBN 978-84-92555-52-9
* Tarantel·la, SetzeVents Editorial, Urús 2009, ISBN 978-84-92555-44-4
* Beretta 9 mil·límetres, Abadia Editors, 2008, ISBN 84-96847-33-0
* Tarantel·la, Editorial Lletres i Imagos, Vilassar de Mar 2007, ISBN 84-933343-6-7
* Black-rot, Abadia Editors, 2006, ISBN 84-96292-69-X
* El color de la mort, Editorial Lletres i Imagos, Vilassar de Mar 2005, ISBN 84-933343-4-0
* Crim a l'Espirall, Editorial Lletres i Imagos, Vilassar de Mar 2004, ISBN 84-933343-2-4

### Teatre

* Alksander / Crònica de la mort de Máxim Berenguer d'Arnau i Vilafortuny, dues peces de teatre, Abadia Editors, 2009, ISBN 978-84-96847-53-8
* Morgana Pérez, teatre, JoEscric.com, Palma 2008

## Referències

* 1 2 3 4 «Ramon-Bernat Mestres». Setzevents Editorial, 28-01-2010. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Ramon-bernat MESTRES - Editorial Círculo Rojo». CIRCULO ROJO GRUPO EDITORIAL S. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Mestresescritorescritorlavern-Subirats, Ramon-Bernat. «RAMON-BERNAT MESTRES - ESCRITOR - ESCRITOR» (en alemany). [Consulta: 16 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Biografia a SetzeVents Arxivat 2010-01-28 a Wayback Machine.
* Fitxa de l'autor - JoEscric.com
* Fitxa d'autor a l'AELC
# Santiago Rubió i Tudurí

Santiago Rubió i Tudurí (Maó, 1892 - Barcelona, 1980) fou un enginyer menorquí, fill del també enginyer Marià Rubió i Bellver. Fou un dels pioners del transport metropolità a Catalunya: realitzà, entre d'altres, la primera línia de metro de Barcelona (Lesseps-Liceu), el funicular de Montserrat i el túnel de Balmes per on passa actualment la línia dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya.
Santiago Rubió i Tudurí era germà de Nicolau Maria i de Marià. Inicià les seves activitats professionals al costat del seu pare, Marià Rubió i Bellver, enginyer militar, amb obres vinculades al Tibidabo, al parc d'atraccions. Va projectar la primera línia del metro de Barcelona (Liceu - Lesseps) i diversos funiculars de Catalunya, com el de Montserrat o el de Gelida. Cal destacar la construcció del túnel ferroviari a la prolongació del carrer Balmes de Barcelona. Compaginà la vida professional amb altres inquietuds al voltant de l'excursionisme, la recerca filològica, la literatura o la indústria.
Durant la guerra civil va ésser director de l'Escola d'Enginyers i sotssecretari de Transports. L'any 1938 es va exiliar a França i hi va residir fins a l'any 1946, any en el qual se'n va anar a l'Argentina. Ben integrat a la vida i a l'activitat dels catalans residents en aquest país, va ésser delegat del Patronat dels Jocs Florals de la Llengua Catalana a l'exili i va codirigir durant molts anys el Consell de la Col·lectivitat Catalana de l'Argentina. L'any 1964 va tornar a Catalunya. A més de publicar diverses obres tècniques, també va tenir un viu interès per a la lingüística i sobretot, per a la problemàtica i la relació entre el basc i el català.
El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons conté la documentació generada i rebuda per Santiago Rubió i Tudurí; documentació personal, correspondència i essencialment documentació relacionada amb la seva activitat professional vinculada a l'enginyeria industrial (incloent-hi dossiers tècnics, treballs científics) i al seu interès per la lingüística (amb treballs lingüístics, i diccionaris).

## Referències

* ↑ «Santiago Rubió». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fons Santiago Rubió i Tudurí a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
* Breu biografia document editable
# Pierre Even (ciclista)

Pierre Even (Pont-l'Évêque, Calvados, 22 de gener de 1929 - Caen, 18 de maig de 2001) va ser un ciclista francès. Com amateur va guanyar la medalla de plata al Campionat del món de velocitat de 1950 per darrere del seu compatriota Maurice Verdeun.

## Palmarès

* 1950
** Campió del món amateur de velocitat
** Campió de França amateur de velocitat
** 1r al Gran Premi de París en velocitat amateur

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Ada Adler

Ada Sara Adler (Frederiksberg, 18 de febrer de 1878 - Copenhaguen, 28 de desembre de 1946) fou una filòloga clàssica i bibliotecària danesa.

## Vida i obra

Ada Adler nasqué en el si d'una família jueva, molt culta i en la qual diverses dones van obtenir títols universitaris, cosa infreqüent en l'època. La seva tia materna, Ellen Adler, era casada amb el metge Christian Bohr; així, el físic i Premi Nobel Niels Bohr i el matemàtic Harald Bohr van ser nebots d'Ada Adler.
Junt amb d'altres filòlegs danesos va dedicar la seva tasca científica a l'edició de la literatura tècnica grega. Concretament l'aportació més important d'Adler fou l'edició del lèxic romà d'Orient la Suida o la Suda. La seva edició en cinc volums (Leipzig 1928–1938; reeditada el 1967–1971) encara es considera l'edició estàndard. En aquesta edició introduí el sistema de numeració dels articles que es coneix com els "Números Adler".
Adler va fer una tesi de màster el 1906 sobre religió grega i la tesi doctoral sobre els manuscrits de la Biblioteca Reial de Copenhaguen, però no va seguir una carrera acadèmica (que hauria estat pionera en la seva època). Va investigar com a investigadora privada, tot i que donà clases a la Universitat de Copenhaguen. El 1916 va publicar un catàleg dels manuscrits de la Biblioteca Reial Danesa. Va contribuir amb articles a la reedició de l'enciclopèdia Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft, coneguda com a Pauly-Wissowa.
A la seva mort, deixà inacabada una edició de l'Etymologicum Genuinum, que fou completada per Klaus Alpers a Hamburg. L'any 1931 va ser reconeguda amb la beca Tagea Brandt Rejselegat.
Durant l'ocupació de Dinamarca per part dels nazis durant la Segona Guerra Mundial, Adler va ser evacuada amb altres jueus danesos a Suècia, on feu classes a Lund. Va intentar també ajudar a sortir d'Alemanya alguns col·legues jueus, com Kurt Latte (tot i que no ho va aconseguir). Va retornar després d'acabada la guerra.

## Publicacions

* Ada Adler, Catalogue supplémentaire des manuscrits grecs de la Bibliothèque Royale de Copenhague. 1916
* Ada Adler, D.G. Moldenhawer og hans Haandskriftsamling, Copenhaguen 1917
* Ada Adler, Den græske litteraturs skæbne i oldtid og middelalder. Copenhaguen, 1920
* Ada Adler (ed.), Suidae Lexicon (5 Volums). Leipzig: B.G. Teubner, 1928-1938, reeditada el 1967–1971

## Referències

* ↑ La seva tia, Hanna Adler, fou de les primeres dones en obtenir un grau en física a Dinamarca

## Bibliografia

* Per Kranip, Hans Ræder: Adler, Ada. In: Dansk biografisk leksikon, vol. 1 (3a ed., 1979), p. 55–56.
* Adda Hilden: Adler, Ada Sara. In: Abel Catrine, Lise Hannestad (ed.), Dansk Kvindebiografisk Leksikon, Copenhaguen 2000, p. 6–7.

## Enllaços externs

* Article d'Adda Hilde al Danks Kvindebiografisk Leksikon
# El passeig del penya-segat a Pourville

El passeig del penya-segat a Pourville és una pintura de 1882 del pintor impressionista francès Claude Monet. Actualment es troba a l'Institut d'Art de Chicago. És una pintura paisatgística amb dues dones dalt d'un penya-segat sobre el mar.

## Anàlisi de l'obra

L'obra està inspirada en una estada prolongada de Monet a Hautot-sur-Mer el 1882. Monet es va instal·lar al poble entre febrer i mitjans d'abril, període durant el qual va escriure a la seva futura esposa, Alice Hoschedé: «Que bell que s'està tornant el camp i quina alegria seria per a mi mostrar-vos tots els seus racons encantadors». Van tornar-hi el juny del mateix any. Les dues dones joves situades dalt del penya-segat poden ser les filles de Hoschedé, Marthe i Blanche, tot i que també s'ha suggerit que les figures representen a Alice i Blanche.
Els diversos elements de la pintura s'uneixen mitjançant pinzellades: s'utilitzen traços curts i nítids per a pintar la vegetació del penya-segat, els vestits de les dones i el mar llunyà. Un sentit del moviment suggerit per la cal·ligrafia pictòrica típica de l'obra de Monet a la dècada del 1880, aquí s'utilitza per a connotar l'efecte d'un vent d'estiu sobre les figures, el paisatge, l'aigua i els núvols que transcorren pel cel. Durant el procés d'elaboració, Monet va reduir la mida d'un promontori rocós a l'extrem dret, per equilibrar millor les proporcions de la composició. No obstant això, també s'ha observat que aquest penya-segat secundari va ser un afegit tardà al llenç i no formava part del disseny original. Una radiografia del quadre indica que l'artista va pintar originàriament una tercera figura i després la va eliminar.
Descrivint obres similars de l'artista, l'historiador de l'art John House va escriure: «Els seus temes rarament mostren un sol terreny. En canvi, hi ha pauses a l'espai, l'ull progressa cap a la profunditat per una successió de salts, la distància s'expressa mitjançant plans que se superposen per perspectiva atmosfèrica en lloc de lineal, suavitzant el focus i els canvis de color». El sentit de la immediatesa s'accentua amb les juxtaposicions del penya-segat i el mar, i el contrast entre terra i obertura.

## Referències

* ↑ Monet, Claude. «Cliff Walk at Pourville» (en anglès). [Consulta: 15 maig 2021].
* ↑ Herbert, Robert L. Monet on the Normandy Coast: Tourism and Painting, 1867-1886 (en anglès). Yale University Press, 1996-09-01. ISBN 978-0-300-06881-8.
* 1 2 3 Heather Lemonedes, et al, Monet in Normandy, (Nova York: Rizzoli, 2007), 104-106
* ↑ Art Institute of Chicago
* ↑ John House, Monet: Nature into Art, (New Haven: Yale University Press, 1986), 112.
# Fundación Pablo Iglesias

La Fundación Pablo Iglesias és una institució cultural espanyola destinada a divulgar el pensament socialista, creada en 1926 per diferents membres de la Unió General de Treballadors. Està vinculada a aquest sindicat i al PSOE.
La seva creació va coincidir amb el primer aniversari de la mort de Pablo Iglesias, fundador de les organitzacions socialistes espanyoles. Durant la dictadura franquista els seus fons documentals, arxius i altre material es van dispersar, i després del final de la dictadura el 1977 va retornar a Espanya i va anar progressivament recuperant el material. En l'actualitat desenvolupa el seu treball en activitats culturals (conferències i cursos); seminaris internacionals fonamentalment en països de parla hispana; un centre de documentació, on es troben un arxiu amb més de dos milions de documents de la història del PSOE, la UGT i les Joventuts Socialistes d'Espanya i d'altres organitzacions com la Unió Sindical Obrera, Comissions Obreres, Joventuts Socialistes Unificades, Lliga Comunista Revolucionària i de diversos dirigents històrics de l'esquerra espanyola com Indalecio Prieto, Francisco Largo Caballero, Luis Araquistáin, Tomás Meabe i el mateix Pablo Iglesias, entre d'altres; un fons fotogràfic; un fons de cartells històrics, destacant els relacionats amb la Guerra Civil Espanyola; una biblioteca amb més de cinquanta mil volums i una hemeroteca amb més de vuit mil exemplars de premsa periòdica.
Entre les seves iniciatives, destaca el Diccionario biográfico del socialismo español, obra desenvolupada per estudiosos d'aquesta fundació i d'universitats espanyoles. Abasta el període comprès entre la fundació del Partit Socialista Obrer Espanyol, al maig de 1879, i la celebració en 1977 de les primeres eleccions generals democràtiques des de 1936. El projecte va ser engegat en 2006 amb finançament parcial del Ministeri d'Educació i de Ciència i Innovació d'Espanya a través del Pla Nacional R+D+I, amb l'objectiu de recuperar per la història la memòria de les persones que han format part del moviment socialista a Espanya. Compta amb unes 5.820 biografies.
El President de la Fundació el gener de 2007 era Alfonso Guerra González, En març de 2020 Santos Cerdán en substitució de Beatriz Corredor, i en març de 2022, la ex ministra de sanitat María Luisa Carcedo.

## Referències

* ↑ «Revista UGT número 220». Arxivat de l'original el 2011-11-24. [Consulta: 23 octubre 2015].
* ↑ «Estructura de la Fundación Pablo Iglesias». Arxivat de l'original el 2015-10-26. [Consulta: 23 octubre 2015].
* ↑ «El socialista navarro Santos Cerdán, ratificado como nuevo presidente de la Fundación Pablo Iglesias» (en castellà). Europa, 11-06-2020. [Consulta: 6 abril 2021].
* ↑ «La exministra María Luisa Carcedo sustituye a Santos Cerdán al frente de la fundación Pablo Iglesia» (en castellà). Público, 17-01-2022. [Consulta: 18 gener 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial de la Fundación Pablo Iglesias
# Ángel Rodríguez Campillo

Ángel Rodríguez Campillo (Elx, 20 de maig de 1985) és un pilot de motociclisme valencià que competí internacionalment entre la temporada de 2000 i la de 2006). Entre altres èxits, el 2001 guanyà el Campionat d'Espanya en la categoria de 125 cc i el 2008 en Supersport.
La temporada de 2012 ha tornat al mundial, on competeix a la categoria de Moto2.

## Trajectòria

Rodríguez començà a competir en pocketbikes, guanyant-ne el campionat espanyol l'any 2000. Aquell mateix any, debutà al Mundial de 125cc. La seva actuació més notable fou durant la temporada de 2001, quan lluità pel lideratge al Gran Premi d'Austràlia a Phillip Island, però malauradament Simone Sanna es va estavellar davant seu i el feu caure.
El 2008 participà en quatre curses del Campionat del Món de Supersport.

## Resultats al Mundial de Motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podis | Pole | Punts | Posició |
| 2000 | 125cc | Aprilia | 1 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| 2001 | 125cc | Aprilia | 15 | 0 | 0 | 0 | 27 | 20è |
| 2002 | 250cc | Aprilia | 1 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| 2002 | 125cc | Aprilia | 9 | 0 | 0 | 0 | 17 | 24è |
| 2004 | 125cc | Derbi | 16 | 0 | 0 | 0 | 2 | 34è |
| 2005 | 125cc | Honda | 12 | 0 | 0 | 1 | 16 | 22è |
| 2006 | 125cc | Aprilia | 9 | 0 | 0 | 0 | 20 | 16è |
| 2012 | Moto2 | FTR | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2012 | Moto2 | Bimota | 6 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| Total | | | 72 | 0 | 0 | 1 | 82 | |

## Referències

* ↑ «ángel Rodriguez's profile». motogp.com. [Consulta: 28 maig 2011].

## Enllaços externs

* Article sobre Rodríguez del 15-5-2009 (castellà)
# Ana Quintans

Ana Quintans és una soprano portuguesa, especialitzada en el repertori del barroc i el classicisme.
Nascuda a Lisboa, després de completar el 1998 estudis de belles arts com a escultora, va ingressar al departament vocal del Conservatori de Lisboa. Els anys 2002-2004 va estudiar a l'escola d'estiu per a joves vocalistes OPERAPLUS, a Bèlgica, on guanyà el premi Vera Rozna i el premi Temple Square Concert. Va continuar els seus estudis (2005-2006) a l'estudi d'òpera de Flandes, a Gant, amb una beca de la Fundació Gulbenkian.
Quintans s'ha especialitzat en la interpretació de música barroca i del classicisme i, en aquest camp, ha treballat amb directors com William Christie, Michel Corboz, Enrico Onofri, Antonio Florio, Alan Curtis o Mark Minkowski. Així mateix, també s'ha especialitzat en la revalorització de compositors portuguesos del barroc i el classicisme. És coneguda per la lleugeresa de la seva veu i de les seves actuacions i per la profunda interpretació dels personatges operístics.
Entre les seves gravacions hi ha obres de Charpentier, com el Judicium Salomonis i el Motet pour une longue offrande, amb William Christie i Les Arts Florissants, i el Requiem de Fauré amb la Sinfonia Varsovia i Michel Corboz. Destaquen, també, gravacions d'obres de Francisco António de Almeida i de l'òpera Antigono d'Antonio Mazzoni, així com un recull d'àries d'Albinoni amb el Concerto de'Cavalieri i Marcello de Lisa.

## Referències

* ↑ «Ana Quintans soprano Biography» (en anglès). [Consulta: 8 març 2019].
* ↑ «Ana Quintans (Soprano) - Short Biography». [Consulta: 8 març 2019].