OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ethel Martí Estrada

Ethel Martí Estrada (Tarragona 1943) és una artista catalana. Va estudiar a l'Escola Taller d'Art de Tarragona i posteriorment a l'Escola Massana de Barcelona. Assistí també a l'acadèmia Sanvisens de la mateixa ciutat, a les classes de Teresa Llàcer i també Magda Folch. Rep, per tant, una formació acadèmica dins d'una pintura tradicional. Realitza la seva primera exposició individual l'any 1973 a la Sala d'Exposicions del Sindicat d'Iniciativa de Tarragona. A partir d'aquí enceta la seva trajectòria que la du exposar a Bilbao, Algorta (Biscaia), Santander, Sóller (Mallorca), Eivissa, Galveston (Texas, EUA) i Barcelona. Per motius professionals la família es trasllada als Estats Units i al Canadà, on viu del 1968 a 1972. Durant aquests anys coneix la pintura del pop art, un moviment que l'interessa particularment, i també rep la influència dels primers artistes del grafit. Posteriorment retorna a Espanya i s'instal·la a Eivissa on conviu amb la pintura abstracta.
Cap al 2005, realitza una exposició anomenada “Així les veig”, en la qual dona una visió molt personal de la ciutat de Tarragona. Són molts els artistes que pinten la ciutat. L'artista tria com a tema les escales de la ciutat, vistes amb uns enquadraments i formats particulars. Algunes d'aquestes escales fàcils d'identificar es troben al balcó del Mediterrani, la catedral, el Pretori, etc. El 2007 presenta a la Galeria Odena’s una nova sèrie que té com a tema central la cadira. Al mes de juny del 2009 el Centre d'Art de la Universitat EAFIT de Colòmbia va organitzar l'exposició “La silla: una obra de arte de uso cotidiano”. Al mes de novembre de 2014 presenta a la Galeria Eduard Virgili de Tarragona la mostra “El Caos de los Recuerdos”. El 29 de gener del 2016 va presentar la darrera exposició de caràcter antològic al Tinglado 1 del Moll de Costa del Port de Tarragona, titulada “De l'A a la Z”. És una mostra que comprèn obres entre els anys 1990 i 2015.

## Referències

* ↑ SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. El repte 1870-1950, Diputació de Tarragona, Tarragona, 2016.
* ↑ Allué, Manuel. “Escales amunt”. A:Ethel Martí. Així les veig. Palau de la Diputació de Tarragona (setembre-octubre de 2005). Tarragona.
# Maria Dolors Alibés i Riera

Maria Dolors Alibés i Riera (Vidrà, 2 de gener de 1941 - Sant Pau de Segúries, 8 de novembre de 2009) fou una escriptora de llibres infantils en català, historiadora i mestra de professió.
Ha estat col·laboradora habitual de mitjans de comunicació com l'Avui, Cavall Fort, Tretzevents, Regió 7, El 9 Nou, Catalunya Ràdio, Ràdio Olot.
Va escriure una quarantena d'obres per al públic infantil i juvenil, entre novel·les i reculls de contes, alguns dels quals traduïts al basc, al castellà i al francès.
Germana del popular periodista esportiu Arcadi Alibés, estava lligada sentimentalment al dibuixant de còmic Juan López Fernández, «Jan», amb qui va escriure el llibre de divulgació Com es fa un còmic (1989).

## Obres destacades

* Buscant un nom, 1979
* Màquines d'empaquetar fum i altres enginys, 1980
* La Principal del Poble Moll any 2590, 1981
* Contestadors automàtics, premi Cavall Fort de contes de les Festes Populars de Cultura Pompeu Fabra, 1983
* On podria pondre un ou?, 1984
* Això són rates comptades, 1986
* Un botó ploraner, 1987
* El planeta Mo, 1988
* Boira a les butxaques, 1989
* Superfantasmes en un supermercat, 1989
* El planeta de cristall, 1994
* Grill Cordill, 1996

## Premis

Premis rebuts:
* Freya, 1981: El censor de rates
* Festes Pompeu Fabra de Cantonigròs-Cavall Fort de contes, 1983, per Contestadors automàtics
* Fundació d'Amics de les Arts i les Lletres de Sabadell, 1984, per On podria pondre un ou?
* Biblioteca Nacional de Múnic, 1983, Tasme el fantasma

## Referències

* ↑ «Llibres de la M.Dolors Alibés a la maleta». Generalitat de Catalunya. Departament d'Educació. Servei Educatiu del Ripollès, 18-09-2028. [Consulta: 2 novembre 2020].
* 1 2 «Mor als 68 anys l'escriptora Maria Dolors Alibés». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), 09-11-2009 [Consulta: 7 juliol 2016].
* ↑ «L'escriptora Maria Dolors Alibés, que estava molt vinculada al Bages, mor als 68 anys». Regio 7, 09-11-2009. [Consulta: 2 novembre 2020].
* 1 2 «Alibés i Riera, Maria Dolors». Institució de les Lletres Catalanes (ILC). [Consulta: 7 juliol 2016].
* ↑ Alibés i Riera, Maria Dolors. La Principal del poble moll : any 2590. il·lustracions de Pilarín Bayés. Barcelona: La Galera, 1985. ISBN 9788424672188.
* ↑ Biblioteca de Catalunya Catàleg

## Bibliografia

* Recordant la Maria Dolors Alibés i Riera. Valls: La Torratxa, 2010. ISBN 9788495757647.
# Nanoorganismes arqueobacterians acidòfils de Richmond Mine

Els nanoorganismes arqueobacterians acidòfils de Richmond Mine, també coneguts amb les sigles ARMAN (o Archaeal Richmond Mine Acidophilic Nanoorganisms) són arqueus descoberts per primera vegada en els ambients àcids d'una mina del nord de Califòrnia (Iron Mountain Mine). Els tres grups detectats, anomenats ARMAN-1, ARMAN-2 i ARMAN-3, representen tres llinatges dins del fílum Euryarchaeota. Aquests nous grups d'arqueus van ser passats per alt en una PCR anterior perquè els ARMAN presenten diversos desajustos amb els iniciadors comunament utilitzats per als gens ARNr 16S. Van ser finalment detectats utilitzant la tècnica de seqüenciació shotgun. Els seus gens ARNr 16S difereixen entre els tres grups tant com el 17%. Abans del seu descobriment, tots els arqueus trobats a la muntanya pertanyien a l'ordre Thermoplasmatales (per exemple, Ferroplasma).
L'examen de les diferents zones de la mina utilitzant sondes fluorescents específiques als grups ARMAN ha revelat que sempre estan presents en comunitats associades amb el drenatge àcid de la mina, que té un pH menor d'1,5. Normalment constitueixen un petit percentatge (5-25%) de la comunitat. La filtració de mostres i l'examen utilitzant microscòpia ha posat en manifest que són cèl·lules molt petites (aproximadament de 300 nm de diàmetre), possiblement les més petites formes de vida lliure.

## Referències

* Brett J. Baker, Gene W. Tyson, Richard I. Webb, Judith Flanagan, Phil Hugenholtz and Jill F. Banfield (2006) Lineages of acidophilic Archaea revealed by community genomic analysis. Science. 314,1933-1935
* NCBI CoreNucleotide ARMAN-1
* NCBI CoreNucleotide ARMAN-2
# Pau el Ximple

Pau el Ximple (Paulus Simplex, Παυ̂λος ὀ ἁπλου̂ς anomenat així per la simplicitat del seu caràcter) fou un religiós egipci.
Hauria viscut una vida normal de pagès amb dona i fills fins que els 60 anys va ingressar en la religió catòlica i va viure com ermità al desert egipci. La causa fou que hauria sorprè la seva dona, una dona molt maca i força més jove que ell, en adulteri amb un amant amb qui ja tenia una llarga relació. Immediatament hauria somrigut i dit que això no era afer seu, que ja no l'amoïnaria més i que s'emportés el fill, que ell se n'anava de monjo; al cap de huit dies va arribar a les cel·les que dirigia Antoni, el que després va esdevenir sant, on va demanar ser monjo; se li va respondre que no es podia a la seva edat, però la seva persistència finalment va aconseguir l'objectiu. Segons la llegenda, hauria, per modèstia, callat durant set anys.
La seva vida ascètica hauria estat tan exemplar que es diu que va fer més miracles que el seu mestre Antoni. Aquestos fets van passar al començament del segle iv i Pau encara vivia el 337.

## Referències

* ↑ Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. «Es was am munch der hies Paulus» (alemany) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Moraldidaktisch-theologisch-medizinische Sammelhandschrift, Donaueschingen, 1457-1460, pàgina 235-239
* ↑ Ienje van 't Spijker, Als door een speciaal stempel: traditie en vernieuwing in heiligenlevens uit Noordwest-Frankrijk (1050-1150), Hilversum, Editorial Verloren, 1990, pàgina 99, ISBN 9789065502360 (en català: Com per un encuny especial: tradició i innovació en les hagiografies de la França nord-occidental)
# Ponç Puigdevall i Aragonès

Ponç Puigdevall i Aragonès (Sant Feliu de Guíxols, 10 de setembre de 1963) és un escriptor i crític literari català.
Viu a Girona i publica una crítica setmanal en els diaris El Punt, des de 1994, i El País, des de 1998. Fou un dels fundadors de la plataforma espanyolista Ciutadans de Catalunya, embrió del partit Ciutadans, i ha mantingut una agra polèmica de crítica literària amb Hèctor Bofill. Entre les seves novel·les destaquen Un dia tranquil (2010), L'atzar favorable (2012) i Il·lusions elementals (2017).
L'any 2020 va rebre una de les Beques per a la creació literària de la Institució de les Lletres Catalanes pel projecte Exploració de Yernes i Tameza.

## Obres

* Un silenci sec. Tres i Quatre, 1992. ISBN 978-84-7502-333-5. (Premi Andròmina de narrativa, 1991)
* Era un secret. Barcelona: Quaderns Crema, 1998 (Biblioteca mínima;57). ISBN 978-84-7727-256-4.
* Els simuladors (Col·lecció Senhal, 1998)
* Cercas, Javier; Puigdevall, Ponç. Àlbum Galmés. Barcelona: Quaderns Crema, 2002. ISBN 978-84-7727-372-1.
* Un dia tranquil. Barcelona: Tusquets, 2010 (L'ull de vidre;36). ISBN 978-84-8383-288-2. (Premi Ciutat de Barcelona 2009)
* L'atzar favorable. Barcelona: Tusquets, 2012 (L'ull de vidre;45). ISBN 978-84-8383-407-7.
* D'incògnit. Barcelona: Tusquets, 2016 (L'ull de vidre;59). ISBN 978-84-9066-247-2.
* Els convidats de pedra (El Llop ferotge, 2015)
* Il·lusions elementals. Barcelona: Edicions 62, 2017 (El balancí;768). ISBN 978-84-2977-564-8. (Premi Joanot Martorell 2016)
* Jardins secrets: 99 llibres per tornar a llegir. Barcelona: La Magrana, 2022. ISBN 978-84-1242-534-5.
* La gran novel·la comercial (Edicions de 1984, 2024)

## Referències

* 1 2 «Ponç Puigdevall». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ «Ponç Puigdevall i Aragonès». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pàgina web de Ciutadans
* ↑ Polèmica amb Hèctor Bofill
* ↑ «Auditoria-Subvencions concedides per la Institució de les Lletres Catalanes en l'àmbit de les lletres (2019-2020)» (PDF) p. 64. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 desembre 2022].
* ↑ «Literatura en llengua catalana – PREMIS CIUTAT DE BARCELONA». [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «Ponç Puigdevall guanya el Premi Joanot Martorell amb «Il·lusions elementals»». Diari de Girona, 27-11-2016. [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ Safont, Joan. «Ponç Puigdevall: “Sempre he tingut una tendència cap al grotesc. Em fa riure”». Vilaweb, 01-02-2024. [Consulta: 8 febrer 2024].
# Representació intermèdia

Una representació intermèdia (amb acrònim anglès IR) és l'estructura de dades o el codi utilitzat internament per un compilador o màquina virtual per representar el codi font. Un IR està dissenyat per afavorir el processament posterior, com ara l'optimització i la traducció. Un "bon" IR ha de ser precís, capaç de representar el codi font sense pèrdua d'informació, i independent de qualsevol llengua font o de destinació en particular. Un IR pot adoptar una d'aquestes diverses formes: una estructura de dades a la memòria o un codi especial basat en tuples o pila llegible pel programa. En aquest darrer cas també s'anomena llengua intermèdia.
Un exemple canònic es troba a la majoria de compiladors moderns. Per exemple, l'intèrpret CPython transforma el text lineal llegible per l'home que representa un programa en una estructura de gràfic intermedi que permet l'anàlisi del flux i la reordenació abans de l'execució. L'ús d'una representació intermèdia com aquesta permet que sistemes compiladors com la Col·lecció de compiladors GNU i LLVM siguin utilitzats per molts llenguatges font diferents per generar codi per a moltes arquitectures de destinació diferents.
Un llenguatge intermedi és el llenguatge d'una màquina abstracta dissenyada per ajudar en l'anàlisi de programes informàtics. El terme prové del seu ús en compiladors, on el codi font d'un programa es tradueix a una forma més adequada per a transformacions de millora de codi abans de ser utilitzat per generar codi d'objecte o màquina per a una màquina objectiu. El disseny d'un llenguatge intermedi normalment difereix del d'un llenguatge de màquina pràctic en tres aspectes fonamentals:
* Cada instrucció representa exactament una operació fonamental; Per exemple, els modes d'adreçament "shift-add" comuns als microprocessadors no estan presents.
* És possible que la informació del flux de control no s'inclogui al conjunt d'instruccions.
* El nombre de registres de processador disponibles pot ser gran, fins i tot il·limitat.

## Referències

* 1 2 Walker, David. «CS320: Compilers: Intermediate Representation» (Lecture slides) (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ Chow, Fred ACM Queue, 11, 10, 22-11-2013 [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ Toal, Ray. «Intermediate Representations» (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ «Intermediate representations (IR) in Compiler Design» (en anglès), 11-01-2022. [Consulta: 18 febrer 2023].
# Tití de Togores

Tití de Togores (Saint-Tropez, 1925) és una model artística catalana. És la gran de tres filles del matrimoni entre el pintor Josep de Togores i l'austríaca Antonia Berchtold. Tití neix a Saint- Tropez als voltants de 1925 amb el nom de Maria del Roser, però el famós marxant d'art, mecenes de Togores i padrí de boda dels seus pares, Daniel Henry Kahnweiler, li posà el sobrenom de “Tití”, que ella utilitzaria la resta de la seva vida.
Pràcticament des del seu naixement, Tití creix envoltada de les personalitats més rellevants del món artístic parisenc, la majoria amics del seu pare, que en aquell moment formaven part de la galeria de Simon de Kahnweiler. De fet, el 1927, quan tan sols tenia dos anys, l'escultor Manolo Hugué la va utilitzar com a model per a una de les seves obres més destacades, el bust de nena que va realitzar quan ambdós artistes coincideixen a Prats de Motlló. Es conserven altres retrats de Tití, d'artistes que formaven part del cercle de Josep de Togores, com ara els escultors Joan Rebull i Ernest Maragall. Tot i que seria el seu pare qui immortalitzaria reiteradament la seva joventut en multitud de quadres i pintures murals a partir dels anys quaranta i cinquanta.
Tití, acostumava a acompanyar al seu pare en els viatges, i això li va permetre conèixer artistes i intel·lectuals, al temps que assistia a prestigiosos esdeveniments. Es va criar envoltada de la intel·lectualitat i el món artístic del París dels anys vint, i, un cop a Barcelona, a la postguerra va viure integrada dins la societat burgesa catalana de l'època, assistint als actes de l'anomenada “alta societat” però també en contacte amb escriptors i intel·lectuals del moment.
Aquesta vida com a part d'un cert món luxós i una elit cultural, es veu reflectida en un àlbum que ella confeccionarà a partir de diversos retrats fotogràfics realitzats pel seu entorn familiar. La mirada del fotògraf anònim, probablement el pare o la mare, queda en un segon terme, ella és l'absoluta protagonista. Es tracta d'un document singular on Tití, com si es tractés d'un recull d'imatges d'una celebritat, es converteix en l'estrella retratada en diversos ambients i lluint la moda de l'època, refermant la seva identitat i sovint excloent o retallant les persones que apareixen al seu voltant.

## Referències

* 1 2 3 Les Museus del MAC, dones,artistes i protagonistes, Museu d'Art de Cerdanyola, 2017
* ↑ País, Ediciones El «Crítica | Una lección de escultura» (en castellà). EL PAÍS, 21-04-2007.
# Qui té por de la història?

Qui té por de la història? és un podcast en català, creat el novembre del 2023 i produït pel Departament de Patrimoni Cultural del Ministeri de Cultura, Joventut i Esports del Govern d'Andorra, basat en el projecte Relat Històric d'Andorra impulsat pel mateix departament. La temàtica principal és la història d'Andorra i a cada capítol s'entrevista a un expert sobre un tema en concret o un període determinat. També s'inclouen apartats sobre curiositats i es fan lectures de documents originals.
Està conduit per l'historiador Pau Chica, i la periodista Roser Porta, en substitució de l'arxivera Andrea Regadera.

## Episodis

| Capítol | Títol | Convidat | Durada |
| C1 | El mite de Carlemany | Oliver Vergés | 55:21 |
| C2 | Etnobotànica: els usos tradicionals de les plantes, amb | Canòlich Àlvarez | 01:01:52 |
| C3 | La prehistòria a Andorra. Desmuntem mites | Gerard Remolins | 01:01:13 |
| C4 | La restauració de Ràdio Andorra | Mireia Garcia | 01:13:04 |
| C5 | La frontera entre la història i la ficció | Iñaki Rubio | 01:07:25 |
| C6 | Els primers turistes a Andorra, fondes i hotels | Ludmilla Lacueva | 01:03:03 |
| C7 | Històries de campanes i de campaners | Robert Lizarte | 01:02:15 |
| C8 | El romànic en detall | Alba Pampalona | 01:04:29 |
| C9 | Andorra i l'imperi romà | Quim Valera | 01:11:10 |
| C10 | Andorra independent | Carles Gascón | 01:21:59 |

## Referències

* 1 2 «‘Qui té por de la història?’ és el nou pòdcast per acostar la història d’Andorra i els continguts del Relat Històric al públic jove». Govern d'Andorra.
* ↑ «Pòdcast: Qui té por de la història? – Relat històric d'Andorra, tota la història d'Andorra». [Consulta: 14 novembre 2024].
# Vierka Serdiutxka

Andrí Mikhàilovitx Danilko (ucraïnès: Андрій Михайлович Данилко; rus: Андрей Михайлович Данилко; nascut el 2 d'octubre de 1973 a Poltava, Ucraïna), més conegut pel seu personatge de drag Vierka Serdiutxka (ucraïnès: Вєрка Сердючка; rus: Верка Сердючка), és un còmic i cantant de pop i dansa ucraïnès. Danylko va representar a Ucraïna en el Festival d'Eurovisió 2007 com a Vierka Serdiutxka i va quedar en segon lloc. Serduchka ha venut més de 600.000 discos durant la seva carrera a Ucraïna.

## Biografia

Danilko és més conegut pel nom de Vierka Serdiutxka o simplement Serduchka. Per a interpretar les seves cançons, Danilko es personifica com a Serduchka, utilitzant la tècnica del transvestisme. Ha gravat diversos discos a Rússia sota el segell de la companyia CD Land. Els seus temes els interpreta generalment en rus i súrjyk, i de vegades en ucraïnès. Gaudeix de popularitat en particular a Ucraïna, Rússia, i a altres ex-Repúbliques Soviètiques. Ha gravat duets amb artistes russos, alguns dels quals han estat populars a la ràdio a Europa de l'Est. Entre altres, ha fet duets amb la cantant russa Al·la Pugatxova i el grup ucraïnès VIA Hrai.

## Eurovisió 2007

Vierka Serdiutxka va obtenir el 2n lloc representant a Ucraïna en el Festival de la Cançó d'Eurovisió 2007 amb la cançó "Dancing Lasha Tumbai" ("Ballant el Lasha Tumbai"), anteriorment coneguda com a "Danzing", en la qual va demostrar els seus dots lingüístics utilitzant l'anglès, l'alemany, l'ucraïnès i el mongol.
La participació de Vierka Serdiutxka en aquest concurs va crear molta controvèrsia. Alguns van protestar perquè un transvestit representés a Ucraïna, mentre que uns altres al·legaven que la seva cançó "Lasha Tumbai" en realitat significava "Adéu, Rússia", fent referència a la independència d'Ucraïna. Danilko va negar aquestes acusacions.

## Disco=grafia

* Я рождена для любви - (Ia rozhdenà dlia liubví - Jo he nascut per a l'amor, 1998)
* Гоп-гоп (Hop-hop o Gop-gop, 2002)
* Чита дрита (Txita drita, 2003)
* Ха-ра-шо (Kha-ra-xo - Bé, 2003)
* Жениха хотела (Zhenikha khotiela - Volia un xicot, 2004)
* После тебя (Póslie tebià - Després de tu, 2005)
* Новые песни Верки Сердючки (Nóvye piesni Vierki Serdiutxki - Les noves cançons de Vierka Serdiutxka, 2006)
* Tralli-Valli (2006)

## Referències

   * ↑ «Biografia de Serdiutxka en ucraïnès i rus». Arxivat de l'original el 2007-03-10. [Consulta: 17 desembre 2007].

## Enllaços externs

* VERKA SERDUCHKA OFFICIAL
# Abd-al-Qàdir al-Quraixí

Muhyi-d-Din Abd-al-Qàdir ibn Muhàmmad ibn Muhàmmad ibn Nasr-Al·lah ibn Sàlim ibn Abi-l-Wafà al-Quraixí (1297-1373), anomenat Abd-al-Qàdir al-Quraixí, fou un professor egipci de jurisprudència hanefita i biògraf.
Va escriure un recull curt de biografies d'hanefites (Al-jawàhir al-mudiyya fi-tabaqat al-hanafiyya, publicada a Hyderabad el 1913/1914), una biografia d'Abu-Hanifa i un recull de biografies de personatges morts entre 1297 i 1359.

## Referències

* Rosenthal, F. «ʿAbd al-Ḳādir al-Ḳuras̲h̲ī». Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 29 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/abd-al-kadir-al-kurashi-SIM_0097>
# Alfou

Alfou és un barri del municipi de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental), a la dreta del torrent del Fou, afluent per la dreta de la riera de Mogent.
És un barri (en disseminat) del municipi de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental), a la dreta del torrent del Fou, afluent per la dreta de la riera de Mogent, format per diverses cases i masies. El 1989 constava com a caseria (unitat de població) anomenada el Fou. El 2020 hi vivien 77 persones.
Alfou està situat al sud-oest del poble de Sant Antoni de Vilamajor, a prop dels Quatre Camins, entre Sant Julià d'Alfou i Can Miret.
El nom Alfou (topònim), escrit també el Fou o Fou, procedeix de l'àrab albauz que vol dir: districte o comarqueta, d’on també prové el nom castellà alfoz: pago o terme rural.

## Referències

* 1 2 «Alfou». enciclopèdia.cat, GEC, 2021. [Consulta: 20 octubre 2021].
* 1 2 «Nomenclàtor estadístic d'entitats de població de Catalunya (a 01-01-2015)». IDESCAT, 2015. [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ «Mapa topogràfic, base 1:5.000». ICGC, 2021. [Consulta: 20 octubre 2021].
* ↑ Coromines, Joan. Onomasticon Cataloniae. 2. Edicions Curial, 1989, p. 130-131. ISBN 9788472563315.
# Anjou (França)

Anjou és una regió històrica i cultural francesa i antiga província del mateix nom amb capital a Angers. Tot i que l'antic ducat ha desaparegut, el nom "Anjou" encara s'empra per a anomenar el territori de Maine i Loira. El territori d'Anjou s'inclou a l'actual departament de Maine i Loira.
Anjou com a territori i entitat administrativa apareix durant l'Antiguitat amb els poblants andecaus (gals). El territori, amb centralitat a Angers (Andegavum), és força concordant amb els límits de l'actual departament. L'àrea va ser ocupada pels romans i més endavant va ser objecte de lluites i rivalitats entre els francs i els bretons.
Esdevingué un comtat que va ser el centre principal de l'Imperi Plantagenet (imperi angeví) durant el segle XIII. Anjou era gobernada pels nobles feudals i va mantenir la seva independència del poder reial fins al 1259, quan el Tractat de París va unificar el territori sota la corona de França. Anjou va ser donat com a part d'herència a la mort de Lluís VIII de França i es va establir com a ducat el 1360. Més tard unit de nou al Regne de França el 1481.
El paisatge d'Anjou s'associa a les vinyes i els castells i la vall del riu Loira i en són típics els materials emprats (pissarra i tova) que caracteritzen les cases i els edificis antics i l'abundància d'habitatges troglodítes. El poeta renaixentista Joachim Du Bellay va immortalitzar Anjou a la seva obra Les Regrets, publicada el 1558.

## Referències

* ↑ «Maine-et-Loire. En vente aux enchères à Angers, cette carte de 1579 raconte l’Anjou d’autrefois» (en francès). Ouest Frrance, Le Courrier de l'Ouest, 2021. [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «Anjou (França)». Universittat de Barcelona, Noms geogràfics, 2005. [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «ducat d'Anjou». enciclopèdia.cat, GEC, 2024. [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ Du Bellay, J.. Les regrets / The regrets (en francès/anglès). bilingüe, 2004. Northwestern University Press, 1525. ISBN 9780810119932, 0810119935.