OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les il·lusions perdudes (peŀlícula de 2021)

Les il·lusions perdudes o Il·lusions perdudes (originalment en francès, Illusions perdues) és una pel·lícula dramàtica francesa coescrita i realitzada per Xavier Giannoli, estrenada l'any 2021. És una adaptació de la novel·la Les il·lusions perdudes d'Honoré de Balzac, una de les novel·les clau de La Comèdia humana. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula es va presentar en competició oficial a la 78a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Amb 15 nominacions als Premis César 2022, és la pel·lícula que ha tingut més nominacions en la història dels César, en va guanyar 7, entre aquests el de millor pel·lícula.

## Argument

Lucien de Rubempré és un jove poeta idealista nascut sense fortuna a Angulema del començament del segle xix. La seva relació amb una dona casada de la petita noblesa local és l'ocasió de pujar a París per satisfer-hi les seves ambicions. Aviat lliurat a aquesta ciutat trepidant i cruel, descobreix que la vida literària, intel·lectual i artística parisenca només és la façana d'un vast sistema econòmic cínic, on «tot es compra i es ven, la literatura com la premsa, la política com els sentiments, les reputacions com les ànimes».

## Intèrprets

* Benjamin Voisin: Lucien de Rubempré
* Cécile de France: Marie-Louise-Anaïs de Bargeton
* Vincent Lacoste: Étienne Lousteau
* Xavier Dolan: Raoul Nathan
* Salomé Dewaels: Coralie
* Jeanne Balibar: Marquise d'Espard
* André Marcon: Baron du Châtelet
* Louis-Do de Lencquesaing: Andoche Finot
* Gérard Depardieu: Dauriat
* Jean-François Stévenin: Singali
* Jean-Paul Muel: Monsieur de Bargeton
* Jean-Marie Frin: Camusot
* Isabelle de Hertogh: Bérénice
* Armand Éloi: el controlador de l'òpera
* Jean-Paul Bordes: el director del Réveil
* Julien Sibre: el porter controlador del Bas Rouge

## Efectes sobre la venda de llibres

La pel·lícula va provocar un gran entusiasme pel llibre, les vendes del qual es van multiplicar per 25.

## Premis

* Lumières 2022: millor guió
* Premis César 2022:
** millor pel·lícula
** millor esperança masculina per a Benjamin Voisin
** millor actor secundari per a Vincent Lacoste
** millor adaptació
** millor fotografia
** millor vestuari
** millor decorat

## Referències

* 1 2 «Les il·lusions perdudes». FilminCAT. [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ CCMA. «Pe·lícula - Il·lusions perdudes - 3Cat». [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «Il·lusions perdudes». Goita què fan, ara!. [Consulta: 28 abril 2024].
* ↑ «César 2022: Avant "Illusions perdues", jamais un film n'avait été autant nommé» (en francès). Le HuffPost, 26-01-2022.
* ↑ «Illusions perdues» (en francès). Allociné. [Consulta: 22 octubre 2021].
* ↑ Alice Develey. «Grâce au film de Xavier Giannoli, Illusions perdues de Balzac s'arrache en librairie» (en francès). Le Figaro. [Consulta: 12 març 2022]..
# George Shearing

Sir George Albert Shearing (13 d'agost del 1919 – 14 de febrer del 2011) fou un pianista britànic de jazz que va liderar durant molts anys un grup de jazz popular que va gravar amb Discovery Records, MGM Records i Capitol Records. Va compondre més de 300 cançons, incloent-hi els estàndards de jazz "Lullaby of Birdland" i "Conception". Va morir d'un atac de cor a Nova York a l'edat de 91 anys.

## Referències

* ↑ «https://www.nytimes.com/2011/02/15/arts/music/15shearing.html». [Consulta: 17 novembre 2019].
* ↑ «https://www.theguardian.com/music/2011/feb/15/sir-george-shearing-obituary». [Consulta: 17 novembre 2019].
* ↑ «https://www.discogs.com/artist/59407-George-Shearing». [Consulta: 17 novembre 2019].
# DiverXO

DiverXO és un restaurant ubicat al barri de Cuatro Caminos de Madrid que obrí les portes l'any 2007, i està dirigit pel cuiner madrileny David Muñoz Rosillo, també conegut com Dabiz Muñoz, que fou escollit millor cuiner del món en 2021.
El restaurant DiverXO és un restaurant de cuina fusió que ha rebut tres estrelles Michelin, la primera el 2010, la segona el 2012 i la tercera el 2014. Poc a poc ha anat escalant posicions i actualment es troba a la llista dels millors restaurants del món.
L'any 2022 DiverXO fou considerat per la revista britànica The Restaurant Magazine com el quart millor restaurant del món a The World's 50 Best Restaurants. Una categoria que pasaria al tercer lloc l'any 2023.

## Referències

* ↑ Alfonso, Clara «Así es Dabiz Muñoz, chef del prestigioso restaurante DiverXO. El cocinero madrileño ha sido reconocido como el mejor cocinero del mundo por 'The Best Chefs Awards'». Las Provincias, 05-10-2022 [Consulta: 11 juny 2024].
* 1 2 Rodríguez, Christian «¿Qué hace especial a DiverXO, cuarto mejor restaurante del mundo y más caro de España? ¿Subirá de nuevo el precio Dabiz Muñoz?». La Vanguardia, 06-06-2024 [Consulta: 11 juny 2024].
* 1 2 «Está en Madrid, pertenece al chef más famoso de España y es el cuarto mejor restaurante del mundo». El Períodico de España, 06-06-2022 [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ Palacios, Marta «Cuál es el precio del menú de DiverXO, el restaurante de Dabiz Muñoz. El local se encuentra en la lista de los 50 mejores del mundo en 2023». Las Provincias, 20-06-2023 [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ Danino, Carla «DiverXO, de Dabiz Muñoz, el cuarto mejor restaurante del mundo en The World's 50 Best Restaurant». La Sexta, 19-07-2022 [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ Pérez G., Daniel «‘Central’, ‘Disfrutar’ y ‘DiverXO’, triunfadores en ‘The World’s Best Restaurants 2023′». Diario AS, 20-07-2023 [Consulta: 11 juny 2024].
# Hapoel Haifa FC

L'Hapoel Haifa FC (en hebreu: מועדון כדורגל הפועל חיפה Moadon Kadouregel Hapoel Haifa) és un club de futbol israelià de la ciutat de Haifa.
Va ser fundat el 24 d'abril de 1924. Hapoel significa "Treballador", i el club representa políticament l'esquerra de la ciutat.

## Jugadors destacats

* Dudu Aouate
* Reuven Atar
* Tal Banin
* Zlatko Čajkovski
* Ran Ben Shimon
* Yitzhak Englander
* Yechiel Hameiri
* Elimelech Levental
* Ofer Talker
* Yochanan Vollach
* Robby Young
* Victor Young
* Oren Zeituni
* Carlos Olaran
* Giovanni Rosso
* Nsumbu Mazuwa
* Jeff Tutuana
* Alin Minteuan

## Palmarès

* Lliga israeliana de futbol (1): 1998-99
* Copa israeliana de futbol (4): 1962-63, 1965-66, 1973-74, 2017-18
* Copa Toto (2): 2000-01, 2012-13
* Supercopa israeliana de futbol (1): 2018
* Copa de la Dècada d'Israel 1 1957-58

## Notes

* ↑ Competició creada amb motiu de la celebració del desè aniversari de la independència del país.

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-05-12 a Wayback Machine.
# Història de la meva mort

Història de la meva mort és un film dirigit per Albert Serra i Juanola estrenada el 2013 i protagonitzada per Vicenç Altaió, Eliseu Huertas i Lluís Serrat, entre d'altres.

## Temàtica

Com tots els films de Serra, Història de la meva mort presenta una estructura de road movie. El film se centra en la transició entre el segle xviii, el del racionalisme, el segle de les llums i la sensualitat, i els principis del segle xix, el del romanticisme, l'obscurantisme i la violència. Dues famoses figures personifiquen aquests mons, Casanova i Dràcula. A França, en una atmosfera de corrupció i alegria artística, un veterà marquès, sempre acompanyat pel seu servent de les terres del nord, viu en un petit poble agrícola envoltat de boscos. El Marquès és conegut per les seves espectaculars conquestes sexuals. No obstant això, amb l'arribada del Comte, l'atmosfera al petit poble arriba a ser fosca i opressiva, i ens porta a un sobtat, estrany i misteriós final.

## Fitxa artística

* Direcció i guió: Albert Serra i Juanola
* Actors: Vicenç Altaió, Lluís Serrat, Noelia Rodenas, Clara Visa, Montse Triola, Mike Landscape, Lluís Carbó, Clàudia Robert i Xavier Pau
* Producció: Andergraun Films i Capricci Films
* Producció associada amb Televisió de Catalunya

## Premis

* 2013: Festival de Locarno: Millor pel·lícula (Lleopard d'Or)
* 2014: Puma de Plata al millor director de la secció internacional de Festival Internacional de Cinema UNAM

## Crítiques

| « | Serra és un cineasta únic i la seva pel·lícula també ho és (...) No és un cinema fàcil però ofereix recompenses: magnífiques imatges d'exteriors, amb composició pictòrica i un tractament del color molt saturat, buscant els contrastos. | » |
| — Pablo González Taboada: Cinemanía |||
| « | Radical, però amb poc interès, ni formal ni narratiu (...) porta la durada fins a les innecessàries dues hores i mitja (...) Serra ven provocació. A Locarno la hi van comprar. En aquesta crítica, no | » |
| — Javier Ocaña: Diari El País |||
| « | Està descompensada (...) Si es tractava de convertir la malaptesa en art-o la merda en or, com es diu en el film-, Serra s'ha quedat a mig camí | » |
| — Sergi Sánchez: Diari La Razón |||
| « | Cobra tot el sentit al final d'aquest film extraordinari (...) una innegable bellesa absolutament inconformista i antiacadèmica (...) Puntuació: ★ ★ ★ ★ ★ (sobre 5) | » |
| — Philipp Engel: Fotogramas |||

## Referències

* ↑ «Albert Serra, premiat al festival mexicà FICUNAM». Ara, 09-03-2014, p. 45.
# Enric Bayerri i Bertomeu

Enric Bayerri i Bertomeu (Jesús, 1882 - 23 de setembre de 1958) va ser un historiador tortosí nascut a Jesús.

## Biografia

Va estudiar uns anys amb els jesuïtes fins que va abandonar la seva carrera eclesiàstica. Després es va dedicar uns anys al món de l'ensenyament i el periodisme, escrivint sempre en publicacions de caràcter dretà i catòlic. De jove va dirigir el periòdic carlista La Tradición. El seu interès per la història local el va portar l'any 1921 a ser designat director del Museu i Arxiu Municipal de Tortosa, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort, a excepció del període de la II República i tota la Guerra Civil Espanyola. Un cop acabat el conflicte, i després de ser alliberat de la presó, tornà a ser designat director del Museu-Arxiu i es va encarregar de la recuperació i ordenació dels arxius eclesiàstics de Tortosa, traslladats fora de la ciutat per a salvar-los de la destrucció l'any 1938 i retornats amb un cert desgavell organitzatiu.
La seva tasca com a historiador estigué directament relacionada amb la seva vida professional al capdavant del Museu i Arxiu Municipal de Tortosa i es mostra clarament reflectida en la seva monumental obra, Historia de Tortosa y su comarca, la qual conté en alguns dels seus nou volums interessants notícies del passat artístic de Tortosa i el seu territori més proper.
La seva principal aportació a la història de l'art és el llibre Los códices medievales de la catedral de Tortosa, editat pòstumament l'any 1962 i on fa un detallat inventari dels còdexs i biblioteca catedralícia. Amb aquesta publicació es culminava un llarg procés de classificació del fons bibliogràfic medieval, un dels més importants de Catalunya. Entre la seva obra hi figura el Refraner català de la comarca de Tortosa. A més defensar la hipòtesi que Cristòfol Colom era de Tortosa amb el llibre Colón tal cual fué. Va morir el 23 de setembre de 1958.
El març de 2009 l'Associació Historiador Enric Bayerri, amb seu al carrer Montcada de Tortosa, davant de la seua imminent dissolució decidia dipositar el llegat de l'historiador (320 lligalls que inclouen notes manuscrites, correspondència i retalls de premsa) a l'Arxiu Comarcal del Baix Ebre.

## Obra

Enric Bayerri i Bertomeu té una extensa obra publicada entre la qual destaquen títols com
* Els còdexs medievals de la catedral de Tortosa (1962),
* el Refraner català de la comarca de Tortosa, editat el 1936 i reeditat el 1979 en quatre volums,
* Història de Tortosa i la seua comarca (1933-1959),
* La geografía histórico-toponímica de la España ibero-romana o
* Colón tal cual fué (1961) on defensava la hipòtesi que Cristòfol Colom era de Tortosa, basant-se en fets com que a l'època dels Reis Catòlics a Tortosa hi havia una illa enmig del riu que s'anomenava l'illa de Gènova, entre d'altres.
Un carrer de Tortosa, vora l'Ajuntament de la ciutat porta el seu nom.

## Referències

* ↑ Fabregat, Emeteri «Enric Bayerri Bertomeu, historiador». Vides Aixorejades, la Veu de l'Ebre, Tortosa, 2007, pàg. 205-207.
* ↑ «Remitido». El Restaurador, 12-08-1911, pàg. 3.

## Enllaços externs

* Documentació manuscrita d'Enric Bayerri a la Biblioteca de Catalunya.
# Ernest Maragall i Noble

Ernest Maragall i Noble (Barcelona, 3 de novembre de 1903 - Caracas, 1991) va ser un escultor català establert a Caracas, on va realitzar la majoria de les seves obres.
Fill del poeta Joan Maragall, va començar els estudis d'Arquitectura passant a continuació a l'Escola de Bells Oficis, dirigida pel pintor Francesc d'Assís Galí, la seva estada en aquesta escola també va ser curta, ja que durant el mandat del general Primo de Rivera, la va manar clausurar.
El seu aprenentatge es va realitzar al taller de l'escultor Josep Llimona, fent llargs viatges d'estudi per Itàlia i una estada a París.
Després d'una primera exposició individual a la Sala Parés de Barcelona, s'instal·la a París entre els anys 1928 i 1933, on fa amistat amb Apel·lels Fenosa, Picasso, Joan Rebull i Aristides Maillol, entre d'altres.
Durant la guerra civil espanyola, es trasllada amb la seva família a Caracas d'on era originària la seva esposa, ocupa el càrrec de professor de l'Escola d'Arts Plàstiques, així com l'any 1938 el de delineant al ministeri d'Obres Públiques de Veneçuela.
Va tenir un gran èxit a la seva "segona pàtria" com ell la nomenava, on va realitzar grans encàrrecs públics i privats, sense perdre mai la seva relació amb Barcelona.

## Família

Ernest Maragall és fill del poeta Joan Maragall i de Clara Noble i pare del també escultor Julio Maragall. És germà de Joan-Anton Maragall i Noble, de Jordi Maragall i Noble i d'Helena Maragall.
També és oncle de Pasqual Maragall, 127è President de la Generalitat de Catalunya, Ernest Maragall i Mira, Pau Malvido, Jordi Maragall i Mira i Joan-Anton Maragall i Garriga, així com besoncle de Cristina Maragall i cononcle de Diana Garrigosa.

## Obres

* 1926 - Cap de gitano. Una de les seves primeres obres realitzada al taller de Josep Llimona
* 1928 - Retrat de Josep Togores. París
* 1937 - Retrat de Lluís Companys. Barcelona
* 1937 - Mestiza Museo de Bellas Artes. Caracas
* 1938 - Relleu en pedra a la escuela Experimental de Caracas
* 1942 - Auyucama Primer premi del Salón Anual de Bellas Artes de Caracas
* 1943 - Relleus de Agricultura, Población, Comercio e Industria al Banco Central de Venezuela a Caracas
* 1950 - Retrat de Josep Pijoan. Biblioteca de Catalunya de l'Institut d'Estudis Catalans. Barcelona
* 1953 - Escultures representant les cinc regions veneçolanes per la Fuente Monumental de Venezuela a Caracas.
* 1955 - Monument a Bernardo O'Higgins. Caracas
* 1961 - L'Empordà. Al·legoria d'Oda Nova a Barcelona de Joan Maragall. Barcelona
* 1966 - Dona marinera Lloret de Mar. (Girona)
* 1970 - Al·legoria a la Sardana. Jardins de Joan Maragall, Barcelona.
* 1973 - Pere el Gran Castell de Vulpellac.La Bisbal d'Empordà (Girona)
* 1978 - Monument a los Caídos de la Generación del 28 Universidad Central de Caracas
* 1982 - Eugenio Mendoza Universidad Metropolitana de Caracas

## Bibliografia

* Manent, Marià (1984), Ernest Maragall, Escultor, Barcelona, Editorial AEDOS. ISBN 84-7003-270-4.

## Referències

* ↑ Crespo, Martí. «Ernest Maragall, l'escultor de Caracas». Vilaweb. [Consulta: 31 gener 2022].
* ↑ El País, Necrológicas:Ernest Maragall i Noble, escultor (castellà)
# Palikè

Palikè és una ciutat antiga de Sicília, fundada l'any 453 abans de la nostra era per Duceci, cap dels sículs, a prop del santuari dels déus bessons Palics (Palikoi). El jaciment de Palikè és al territori del municipi de Mineo, a la Vall del Margi; se situa damunt un esperó basalt, en un lloc anomenat Rocchicella.

## Història

La ciutat, la va fundar l'any 453 abans de la nostra era Duceci, segons Diodor de Sicília, en un lloc ocupat des de la prehistòria i a prop del santuari de Palics. La va fortificar i la convertir en la capital de la Koinon dels sículs.
La destrucció i l'abandonament de Palikè potser va ocórrer ja l'any 440 abans de la nostra era, a causa dels siracusans, després del fracàs de l'intent polític de Doukétios, que va morir de malaltia aquell mateix any.
Durant la Segona Guerra servil, els esclaus es van refugiar una altra volta al santuari de Palikè.

## Excavacions

Les excavacions del jaciment, les van fer l'any 1995 la Superintendència de Catània. Van revelar, per a la ciutat fundada per Doukétios, un sistema de terrasses; a la terrassa més alta hi havia un hestiateri (edifici dedicat a la celebració de banquets), i dos pòrtics a les terrasses inferiors.
El jaciment fou adquirit per la Regió de Sicília, que el va obrir al públic el gener del 2006. S'hi ha instal·lat un petit museu en què s'exposa una selecció d'objectes que es troben al jaciment.

## Notes i referències

* ↑ Palicé segons Pierre Lévêque, Nous partons pour… La Sicile, PUF, 1989.
* ↑ Diodor de Sicília, XI, 76, 3: ὀ τῶν Σικελῶν ἡγεμών.
* ↑ Palikè és al territori de Mineo, al límit d'aquest municipi amb el de Palagonia. Rocchicella és a menys de dos quilòmetres de Palagonia. El topònim Palagonia sembla venir de Palika Nea, és a dir, la nova Palikè.
* ↑ Diodor, XI, 88, 6.
* ↑ Luigi Bernabò Brea, «Palikè. Giacimento paleolitico e abitato neolitico ed eneo», Bullettino di Paletnologia italiana, 16, 1965.
* ↑ Lévy, Edmond. La Grèce au Ve siècle. De Clisthène à Socrate (en francés). Éditions Points, 2014-07-25. ISBN 978-2-7578-4495-3.
* ↑ Jean-Yves Frétigné, Histoire de la Sicile, Pluriel / Fayard, 2018.
# Estrada Real

Estrada Real era el nom alusiu a qualsevol via terrestre que, a l'època del Brasil Colonial, era utilitzada en el procés de poblament i explotació econòmica dels seus recursos, en articulació amb el mercat internacional.
Hi havia camins a Minas Gerais, Rio de Janeiro entre d'altres.
Actualment hi ha un projecte turístic, per valorar el patrimoni artístic i històric, i estimular el turisme.
# Fernanda Laguna

Fernanda Laguna (1972, Buenos Aires, Argentina) és una artista visual, escriptora i comissària que ha participat en diferents projectes en diversos països llatinoamericans; també ha col·laborat amb algunes institucions privades i governamentals com a comissària i com a artista, en exposicions tant individuals com col·lectives.
Va realitzar els seus estudis a l'Escola Nacional de Belles arts Prilidiano Pueyredón. Posteriorment, en 1994, va obtenir la beca Kuitca i alguns anys després la beca Foundation for Arts Initiatives. Des de 1994 va començar a exposar de forma individual, ocupant en la majoria de les ocasionis espais a Argentina. A partir de 1996 va començar a participar en exposicions col·lectives a Argentina i en alguns països com Estats Units, Brasil i Espanya, entre d'altres.
En 1999 va fundar i va dirigir la Galeria d'art i centre cultural "Belleza i Felicidad", la qual va estar activa fins a l'any 2008. D'aquesta mateixa galeria es va desprendre un altre espai a la Vila Fiorito, la qual es va inaugurar l'any de 2003. També en aquest barri juntament amb altres artistes visuals, van fundar una Escola Secundària enfocada en l'art com a part d'una forma de portar una pràctica social més activa. Aquest projecte va comptar amb el suport del Fons Nacional de les Arts de l'Argentina.

## Referències

* 1 2 ««Fernanda Laguna».». Arxivat de l'original el 2016-10-23. [Consulta: 22 octubre 2016].
* 1 2 «Còpia arxivada». Nora Fisch. Arxivat de l'original el 2016-10-23. [Consulta: 22 octubre 2016].
* ↑ «Oro mental, belleza y felicidad». La Nación, 30-07-2006. Arxivat 2016-10-23 a Wayback Machine.
* ↑ «Còpia arxivada» (en castellà). Arxivat de l'original el 2016-10-23. [Consulta: 22 octubre 2016].
# Fontanka

Fontanka (del rus: Фонтанка) és un braç del riu Nevà, que flueix al llarg de la part central de Sant Petersburg, Rússia. El seu llit s'estén per 6.700 metres, el seu ample màxim és de setanta metres i la seva profunditat aconsegueix els tres metres i mig. Les costes del Fontanka es troben alineades amb les antigues residències privades de la noblesa russa.
Aquest riu, un dels 93 rius i canals de Sant Petersburg, es deia rierol Anònim (en rus, Bezimianni iérik, Безымя́нный е́рик). En idioma rus, un iérik és un canal fluvial secundari o intermitent (una riera o rierol). El 1719, el riu va rebre el seu nom actual, pres de les fonts del Jardí d'Estiu, d'on provenen les seves aigües.
Fins a mitjan segle xviii, el riu Fontanka era considerat el límit sud de Sant Petersburg. Les seves costes estaven alineades amb les enormes mansions dels membres de la família imperial russa i d'altres nobles, com el Palau d'Estiu i el Palau Anítxkov. Entre el 1780 i el 1789, Andrei Kvásov va supervisar la construcció dels dics de granit i les estructures pròximes al riu. També es va regularitzar la conca fluvial.
Entre les relíquies de l'arquitectura barroca que voregen el riu es troben el Palau Xeremétev, el Palau Belosselski-Belozerski, el Palau Xuvàlov i l'església de Sant Pantaleó. Les estructures neoclàssiques del segle xviii inclouen l'Institut Catalina, el Palau Anítxkov i el Palau Iussúpov. Algunes de les mansions contenen museus dels escriptors i compositors que van viure allí: Gavriïl Derjavin, Aleksandr Puixkin, Ivan Turguénev i Anna Akhmàtova, entre d'altres.
Quinze ponts creuen el Fontanka, entre els quals es destaquen el Lomonósov i l'extravagant Pont Egipci. El més famós de tots els ponts, l'Anítxkov, serveix de pas per a la famosa avinguda Nevski.

## Referències

* ↑ Fontanka river. Magic Russia.com. Consultado el 21 de febrero de 2012.

## Bibliografia

* Канн П. Я. Прогулки по Петербургу: Вдоль Мойки, Фонтанки, Садовой. Sant Petersburg, 1994.
# Lecco

Lecco (en llombard Lec) és un municipi italià, situat a la regió de la Llombardia i a la província de Lecco. L'any 2006 tenia 47.007 habitants.

## Barris i nuclis poblacionals

Acquate, Belledo, Bonacina, Castello, Chiuso, Germanedo, Laorca, Maggianico, Malavedo, Olate, Pescarenico, Rancio, San Giovanni, Santo Stefano

## Enllaços

* Cova de Sant Joan (Laorca)
# Host (comanda)

La comanda Host que s'utilitza en Linux, serveix per trobar l'adreça IP del domini donat i també mostra el nom de domini per a la IP donada.
La comanda Host és una utilitat CLI mínima i fàcil d'utilitzar per fer cerques DNS de traduir nombres de domini a adreces IP i viceversa. També es pot utilitzar per enumerar i verificar diversos tipus de registres DNS com NS i MX, provar i validar el servidor DNS de l'ISP i la connectivitat a Internet, registres de correu no desitjat i llistes negres, detecció i resolució de problemes del servidor DNS, entre d'altres. En aquest article, aprendrem a utilitzar la comanda de sistema principal con Alguns Exemples útils en Linux per fer cerques de DNS.

## Comandes

* -a: mostra tots els registres DNS per al hostname donat.
* -C: mostra els registres SOA i els servidors de noms sutorizados.
* -l: llista tots els hosts en un domini usant AXFR.
* -t: s'utilitza per seleccionar el tipus de query. Tipus d'Query: CNAME, NS, SOA, KEY, etc.
* -W: especifica quant de temps s'ha d'esperar per obtenir una resposta.
* -v: el host genera la sortida verbose.
* -d: equivalent a -v.
* -T: utilitza TCP en comptes d'UDP per querys al servidor de noms

## Referències

* ↑ «Host linux».
# Porkkanalaatikko

El porkkanalaatikko (o, en suec, morotslåda, tots dos signifiquen pastís de pastanaga) és un plat tradicional finlandès que es menja principalment per Nadal.
L'ingredient principal és la pastanaga, que es barreja amb arròs bullit o ordi, i algun líquid (que pot ser crema de pastanaga, llet o crema). La mantega i els ous es poden barrejar en el puré, que també es pot aromatizar amb sucre, sal, pebre blanc i nou moscada ratllada. El puré es posa en un motlle i es cou al forn. No és necessari bullir les pastanagues abans de fornejar-les: es poden ratllar i barrejar crues amb els altres ingredients. També es ven en les botigues d'aliments finalandeses kanalaatikot de porc preparat, així com en parts de Suècia amb una gran població ètnicament finlandesa.
El plat sembla haver-se originat al segle xix.

## Referències

* 1 2 Kolmonen, Jaakko (toim.): Kotomaamme ruoka-aitta: Suomen, Karjalan ja Petsamon pitäjäruoat, s. 54, 64, 175. Helsinki: Patakolmonen, 1988. ISBN 951-96047-3-1
* ↑ Porkkanalaatikko en Valio 17.12.2018
* ↑ Kinkusta, rosollista ja laatikoista tuli suomalaisia jouluruokia jo 1800-luvulla Arxivat 2012-01-09 a Wayback Machine. Helsingin sanomat 24.12.2011.