OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Mas i Canals

Maria Mas i Canals (Masquefa, Anoia, 1936) és una pedagoga i activista social catalana.
La seva infància transcorre amb manca de recursos educatius i formatius i incertesa de futur per causa de la guerra civil espanyola i de la postguerra. Sense amb prou feines tenir formació escolar, la seva família es veié en la necessitat de posar-la a treballar en una indústria de derivats del tèxtil als dotze anys. Arriba a Barcelona a la primeria de la dècada dels anys 50 del segle xxgairebé sense res i aconsegueix feina de treball domèstic i d'auxiliar d'infermeria en la sanitat pública.
Es matricula a l'escola d'adults, fa la prova d'accés per a més grans de 25 anys i fa els estudis de Magisteri. Quan la Revolució Sandinista va esclatar a Nicaragua, s'hi trasllada i participa en obres socials, sobretot de promoció de la dona. Malalta de malària, ha de tornar a Barcelona abans d'un any. Durant un curs exerceix com a interina en substitucions en escoles d'infants fins que el curs 1981-82 s'integra com a mestre en la recent inaugurada Escola d'Adults del Carmel, on assumeix, a més de les tasques d'ensenya, la responsabilitat de les relacions exteriors. El 2003, pocs anys després de jubilar-se va ser elegida president de l'Associació de Veïns del casc antic de Barcelona.
El 2003 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona per la defensa del dret dels ciutadans a la formació i per la seva vida de compromís lleial amb les persones i amb els seus principis.

## Referències

* 1 2 3 «Fitxa medalla a Maria Mas i Canals». Ajuntament de Barcelona, 2003. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Azón, Catherina. «El cor robat. Maria Mas i Canals, president de l’AVV del Casc Antic». Barcelona al dia, 31-12-2005. [Consulta: 16 febrer 2025].

## Bibliografia

* Efe «Veïns del Casc Antic de Barcelona critiquen l'arribada de tants creueristes». Ara, 18-05-2014. «La presidenta de l'Associació de Veïns del Casc Antic de Barcelona, Maria Mas, ha criticat el fet que aquest diumenge arribin a Barcelona més de 31.000 creueristes en unes hores, "que deixin la merda als nostres carrers i que això sigui motiu de primer titular en els diaris".»
# Pat Collins (director)

Pat Collins és un director de cinema irlandès creador d'un gran nombre de documentals sobre la història i cultura d'Irlanda. També ha realitzat tres llargmetratges de ficció, Silence (2012), Song of Granite (2017), i That They May Face the Rising Sun (2023).
El 2017, Song of Granite, sobre la vida del cantant de música tradicional Joe Heaney, va ser presentada per Irlanda als Oscars. El 2024, That They May Face the Rising Sun va guanyar el premi a la millor pel·lícula irlandesa al Festival Internacional de Cinema de Dublín.

## Filmografia
### Llargmetratges

* Silence (2012)
* Song of Granite (2017)
* That They May Face the Rising Sun (2023)

### Documentals

* Michael Hartnett: A Necklace of Wrens (1999)
* Talking to the Dead (2000)
* Idir na Línte [Between the lines] (2001)
* Oileán Thoraí [Tory Island] (2002)
* Abbas Kiarostami: The Art of Living (2003) (codirigit amb Fergus Daly)
* Frank O'Connor: The Lonely Voice (2003)
* Marooned (2004)
* Beyond the mountain (2005)
* Cathair Corcaigh [Cork City] (2005)
* Domhnach in Éireann [Sunday in Ireland] (2005)
* John McGahern: A private world (2005)
* David Marcus: A conversation with Dermot Bolger (2006)
* Rebel County (2006)
* Ar Thóir Logainmeacha [In search of Placenames] (2007)
* Na Duganna [Docks] (2007)
* Nuala Ní Dhomhnaill: Taibhsí i mBéal na Gaoithe [Nuala Ní Dhomhnaill: Ghosts in the Mouth of the Wind] (2007)
* Loch Dearg (2008)
* Pilgrim (2008)
* Famine in Ireland: Remember Skibbereen (2009)
* Loch Hyne (2009)
* What We Leave in Our Wake (2010)
* Tim Robinson: Connemara (2011)
* Into the Light: Nettle Coat (2012)
* Fathom (2013)
* What Remains (2013)
* Ballade (2014)
* Tommy: To Tell You the Truth (2014)
* Living in a Coded Land (2014)
* William McKeown: Idir Neamh Agus Talamh [ William McKeown: Between Heaven and Earth] (2016)
* Twilight (2017)
* Henry Glassie: Field Work (2019)
* All That Is, Is Light (2021)
* Songs of the Open Road (2022)

## Referències

* ↑ «Back to the land: Pat Collins on Silence». BFI, 14-02-2014. [Consulta: 22 agost 2024].
* ↑ «Song Of Granite: Pat Collins on his remarkable sean nós biopic». rte.ie, 27-03-2018. [Consulta: 22 agost 2024].
* ↑ «'It's not that I'm against story. I like films with stories': Pat Collins on directing a tale without a plot | Film». , 06-05-2024.
* ↑ Stewart Clarke. «'Song of Granite' Is Ireland's Contender for Foreign-Language Oscar». variety.com, 08-09-2017. [Consulta: 22 agost 2024].
* ↑ «Making John McGahern's That They May Face the Rising Sun into a movie: 'I remember joking that it's almost unfilmable'». .
# Gres

El gres, també anomenat pedra arenosa o pedra sorrenca, és una roca sedimentària detrítica de color variable, que conté clasts de la mida de la sorra. Després de la lutita, és la roca sedimentària més abundant i arriba a ser fins a la cinquena part de les roques.
Aquesta es forma per una sorra cimentada amb materials generalment calcaris, silicis, ferruginosos, glauconítics, guixencs, argilosos o bituminosos. Les dimensions dels grans són com els de la sorra, i estan units per un ciment de natura variable que en condiciona la porositat, la duresa, la densitat i la resistència a l'erosió. La majoria dels grans són de quars, però també hi ha feldespats i mica, com també d'altres minerals. També pot contenir corall.
Els grans són gruixuts, fins o mitjans, ben rodons, de mida compresa entre 2 mm i 1/16 mm.
Les pedres arenoses verdes o glauconítiques contenen un alt percentatge del mineral glauconita. L'arcosa és una varietat de pedra arenosa en la que el feldespat és el mineral dominant a més del quars.
El color varia del blanc, en el cas de les pedres arenoses constituïdes virtualment per quars pur, a gairebé negre, en el cas de les pedres arenoses ferro-magnesianes.
Les pedres arenoses figuren entre les roques consolidades més poroses. Segons la mida i/o la disposició dels espais buits o porus, les pedres arenoses mostren diversos graus de permeabilitat.
Les pedres arenoses de bona qualitat són duradores. La roca té una bona resistència al foc i, en això, és superior a la major part de les roques emprades per la construcció. A les Illes Balears, des de temps històrics, s'utilitzen diverses varietats locals de pedres arenoses conegudes com a marès.
També històricament era un material molt utilitzat per la fabricació de rodes de molins i moles abrasives, a més de ser una roca molt utilitzada per esmolar eines del camp com els ganivets o les navalles. El gres del tipus Navajo sandstone ha originat paisatges espectaculars visitat pels turistes com la formació Antelope Canyon a Arizona.

## Vegeu també

* Pedra de Montjuïc

## Enllaços externs

* Llista de pedres arenoses Arxivat 2008-05-10 a Wayback Machine.
* Tipologia
* Folk, R.L., 1965, Petrology of sedimentary rocks Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.. Austin: Hemphill's Bookstore. 2nd ed. 1981, PDF ISBN 0-914696-14-9.
* Thomas P. Dolley, USGS Minerals Yearbook: Stone, Dimension Arxivat 2007-08-10 a Wayback Machine. U.S. Dept. of the Interior, 2005 PDF
# Joseph Gaertner

Joseph Gaertner (12 de març de 1732 – 14 de juliol de 1791) va ser un botànic i micòleg alemany molt conegut pels seus treballs sobre les llavors, De Fructibus et Seminibus Plantarum (1788-1792).
Va néixer a Calw, i estudià a Göttingen sota Albrecht von Haller. Principalment era un naturalista però també es dedicà a la física i la zoologia. Exercí de professor d'anatomia a Tubinga el 1760, i va ser nomenat professor de botànica a Sant Petersburg el 1768, però tornà a Calw el 1770. Pràcticament es va quedar cec potser a causa de fer moltes hores de treball amb el microscopi.
Julius Sachs escriví sobre ell que feia la impressió de ser un científic modern més que cap altre home del seu temps amb excepció de Koelreuter.

## Referències

* ↑ Sachs, Julius von; Garnsey, Henry E. F. (translator); Balfour, Isaac Bayley (editor). History of Botany (1530–1860). Oxford at the Clarendon Press, 1890, p. 122–126.
# Unió Federal Nacionalista Republicana

La Unió Federal Nacionalista Republicana (UFNR) va ser un partit polític fundat a Barcelona a l'abril de 1910.
Des de l'any 1909 alguns sectors de tres partits, Unió Republicana, el Partit Republicà Democràtic Federal i el Centre Nacionalista Republicà, mantenien una aliança electoral coneguda com a Esquerra Catalana que, un any més tard, va originar la fundació d'aquest partit, nomenant com a president a Josep Maria Vallès. Hi convivien sectors liberals de la burgesia catalana de l'època amb fraccions federalistes, o obreres o socialitzants, sota un programa bàsicament autonomista; així, formaven part del partit membres provinents de diferents àmbits, entre els quals es poden citar a Andreu Nin, Francesc Layret, Joaquim Lluhí, Joan Vidal i Valls, Albert Bastardas i Sampere o Pompeu Fabra entre d'altres.
Va participar en les eleccions legislatives de Barcelona de 1910, obtenint una representació considerable. Un any més tard va ingressar en la Conjunció Republicà-socialista de caràcter més lerrouxista, però la posterior mort de Vallès, el seu president, sumada a la no acceptació total en el republicanisme català de la ideologia de Lerroux per part dels federalistes, va provocar la migració dels antics membres provinents d'Unió Republicana, com Lluís Companys, el 1912. La UFNR amb Pere Coromines com a president, afectada per aquests factors i el gran descens de vots l'any 1913 enfront de l'increment per part d'altre partit polític de dretes, la Lliga, va buscar la coalició amb altres partits d'esquerres radicals, aliança formalitzada en el Pacte de Sant Gervasi.
Amb el desenvolupament de la Primera Guerra Mundial, va prendre una postura francòfila, tot i que inicialment s'havia postulat per la neutralitat. El partit, sense aspecte polític propi i amb discrepàncies internes, davant la nova derrota en les legislatives d'abril de 1916 es va descompondre gairebé totalment; només alguns membres de Barcelona i Badalona van romandre fins a un any més tard, i la gairebé totalitat dels seus membres més representatius es van integrar en el constituït l'any 1917, Partit Republicà Català.
Com òrgans portaveus, la UFNR va tenir El Poble Català, La Forja i La Publicidad.

## Referències

* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, pp. 48 – 49. ISBN 9788415720010.

## Enllaços externs

* Universitat Pompeu Fabra: Pompeu Fabra Arxivat 2008-09-05 a Wayback Machine.
# Josep Lleó i Ventura

Josep Lleó i Ventura (Vilanova i la Geltrú, segle XX) és un empresari i polític català. Fou vocal de la Jove Cambra de Vilanova i regidor de l'ajuntament de Vilanova i la Geltrú pel terç familiar el 1973. Tinent d'alcalde nomenat per Josep Piqué i Tetas, quan aquest va dimitir ocupà accidentalment l'alcaldia fins a les eleccions municipals de 1979, en les que fou escollit regidor dins les llistes de la Unió de Centre Democràtic, càrrec que va ocupar fins al 6 de setembre de 1982.

## Referències

* ↑ «Mandat corporatiu 1979-1983». Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. [Consulta: 15 febrer 2025].
Càrrecs públics :
| Precedit per: Josep Piqué i Tetas | Alcalde de Vilanova i la Geltrú 1979 | Succeït per: Jaume Casanovas i Escussol |
# Strömstad

Strömstad (pronunciació: escoltar la pronúncia) és una ciutat de la província de la Bohuslän, en la regió històrica de Götaland, situada en el Sud de Suècia. És la seu del municipi de Strömstad, pertanyent al comtat de Västra Götaland. Ocupa 4,66 quilòmetres quadrats i segon cens de 2018, tenia 7.374 habitants. Està situada en el litoral nord de Bohuslän, a 25 km a nord-oest de la ciutat de Tanumshede. Era una petita localitat noruega de pescadors fins a la seva conquesta per Suècia el 1658, que la va transformar en localitat comercial (köping) el 1667, com a contrapés a la ciutat comercial noruega de Halden. Va adquirir, en 1676, l'estatus de ciutat (stadsprivilegier)

## Etimologia i ús

El nom geogràfic Strömstad deriva de la paraula Strömmen (nom d'un antic llogaret de pescadors del Segle XVII). La localitat està esmentada com a Strömsta el 1672.

## Comunicacions

A pocs quilòmetres de Strömstad passa la carretera europea I6 (Malmö-Göteburg-Oslo). La línia fèrria de Bohus connecta Strömstad a Uddevalla i Göteborg. Disposa de connexions marítimes a la Illes Koster i a la ciutat de Sandefjord (Noruega).

## Economia

L'economia tradicional de Strömstad està dominada pel turisme i pel comerç amb Noruega.

## Turisme

Strömstad atreu centenars de milers de turistes anualment, especialment noruecs.
Els punts turístics més buscats actualment són:
* Illes Koster (Kosteröarna) - Dues illes en l'estret d'Escagerraque a oest de la ciutat
* Krokstrand – Petit llogaret de talladors de pedra
* Reserva natural de Saltö (Saltö naturreservat) – Reserva natural amb pins centenaris i locals de bany.

## Galeria

* Strömstad
* El port sud de Strömstad
* L'església de Strömstad
* L'estació ferroviària de Strömstad
* El far de Koster Nord

## Referències

* ↑ «Població».
* ↑ Wahlberg, Mats. «Strömstad». A: Svenskt ortnamnslexikon (Diccionari dels noms de localitats sueques). Uppsala: Språk- och folkminnesinstitutet e Institutionen för nordiska språk vid Uppsala universitet, 2003, p. 300. ISBN 91-7229-020-X.
* ↑ Camilla Läckberg. «Teia de Cinzas» (en portuguès). [Consulta: 26 agost 2020].
* ↑ Lidman Production AB (texto) e Matton (fotografia). «Bohuslän». A: Libers stora junioratlas (en suec). Estocolm: Liber, 2011, p. 22. ISBN 9789147809028.
* ↑ Ottosson, Mats. «Strömstad». A: Upplev Sverige (Coneix Suècia) (en suec). Estocolm: Wahlström Widstrand, 2008, p. 62-63. ISBN 9789146215998.
* ↑ Åsa Ottosson e Mats Ottosson. «Kosteröarna». A: Upplev det bästa i Sverige. Estocolm: Bonnier Fakta, 2012, p. ). ISBN 9789174242126.
# Pau Parellada i Molas

Pau Parellada i Molas (Valls, 1855 - Saragossa, 1944) fou un escriptor, caricaturista, comediògraf i periodista català. També conegut amb els pseudònims de Melitón González o Pancho y Mendrugo.
Antic militar, es graduà com a tinent d'enginyers el 1878, i en retirar-se, al 1920, era coronel de pontoners. Va viure a Saragossa, on va ser professor de l'Acadèmia General Militar.
Des del 1884 es dedicà a l'humorisme i la caricatura, col·laborant en diverses publicacions, entre les quals Barcelona Cómica, Gedeón, La Vanguardia, Blanco y Negro, ABC, Nuevo Mundo, Nuevo Mundo, La Correspondencia de España o l'Heraldo de Aragón, entre d'altres.
Com a comediògraf estrenà al Teatre Lara de Madrid nombrosos sainets a través dels quals intentava defensar l'idioma castellà contra els barbarismes. També produí obra en català que sovint eren traduccions pròpies dels altres (La forastera, Lo mosso de l'esquadra, La tornada d'en Baldiri, Quatre passos i a pistola, L'himne de Riego, etc.).

## Referències

* ↑ «Pau Parellada i Molas». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 13 abril 2018].

## Bibliografia

* Gómez García, Manuel. Diccionario Akal de Teatro. Madrid, Akal, 1998
# Unió de Sindicats Agrícoles de Catalunya

La Unió de Sindicats Agrícoles de Catalunya (USA o USAC) va ser una federació catalana de cooperatives agràries creada el 12 de juliol de 1931 al Palau de Projeccions de Montjuïc. Va ser el primer grup de pressió de la pagesia catalana amb unitat d'acció i prou força per exercir influència econòmica i política.
L'assemblea constitutiva va reunir entre cinc mil i sis mil pagesos i s'hi van adherir els sindicats agrícoles presents, gairebé per unanimitat. La primera assemblea, celebrada l'abril de 1932 al Teatre Bosc de Barcelona va aplegar uns 520 delegats de sindicats agrícoles, que representaven uns 60.000 pagesos. Principalment, la USAC estava composta per mitjans i petits propietaris. Va voler mantenir-se neutral en el conflicte entre rabassaires i grans propietaris, la qual cosa s'ha indicat com decantar-se més pels propietaris que parcers.
Va agrupar les dues federacions de cooperatives agràries més importants de Catalunya, la Unió de Sindicats i Pagesos de Catalunya i la Federació de Sindicats Agrícoles del Litoral. Així mateix, va tenir el suport de la Unió de Vinyaters de Catalunya, que el 1931 va passar a ser secció vitícola de la USAC.
El 2 de desembre de 1936, en un context d'economia de guerra, la Generalitat de Catalunya va fusionar la USAC amb la Unió de Rabassaires i Altres Cultivadors del Camp de Catalunya, i va fundar la Federació de Sindicats Agrícoles de Catalunya. Això va implicar la sindicació de tots els pagesos i l'existència d'una sola cooperativa a cada poble, federada a escala comarcal i nacional.

## Objectius

Els objectius de la USAC eren modernitzar les explotacions agràries i de transformació cooperatives, formar professionalment i intel·lectual els pagesos, alliberar de l'esclavatge els intermediaris i fabricants d'adobs, sindicar la producció i adquisició de llavors i adobs (entre altres recursos productius). Així mateix, també es constituïa com a grup de pressió per a aconseguir mesures legals més favorables, tant fiscals com proteccionistes. Per exemple, la lliure exportació de productes agraris, la lliure importació d'adobs, o mesures aranzelàries per als productes forans.

## Premsa

La USAC publicava una revista La Pagesia, des de l'agost de 1932 fins al desembre de 1936. Comptava amb diverses seccions sobre temes com els cereals, ramaderia, oli, fruiters i verdures, la unió de vinyaters de Catalunya, entre d'altres.

## Presidència

El càrrec de presidència va estar ocupat per les següents persones:
* F. Santacana (1931)
* C. Jordà (1931-35)
* P. Cabot (1935)
* F. Zuleta (1936)

## Referències

* 1 2 3 4 5 Vives-Xiol, Jordi «El cooperativisme agrari a Catalunya: orígens i situació actual». Quaderns Agraris, 46, 2019, pàg. 93–112. ISSN: 2013-9780 [Consulta: 21 juny 2023].
* 1 2 3 4 «Unió de Sindicats Agrícoles de Catalunya». A: Gran Enciclopèdia Catalana [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ Jordi, Planas Maresma. Cooperativisme i associacionisme agrari a Catalunya: Els propietaris rurals i l'organització dels interessos agraris al primer terç del segle XX (tesi). Universitat Autònoma de Barcelona, 2003-12-02.
# Gran Premi d'Itàlia del 1990

Resultats del Gran Premi d'Itàlia de Fórmula 1 de la temporada 1990 disputat al circuit de Monza el 9 de setembre del 1990.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 27 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 53 | 1h 17' 57. 878 | 1 | 9 |
| 2 | 1 | Alain Prost | Ferrari | 53 | + 6.054 s | 2 | 6 |
| 3 | 28 | Gerhard Berger | McLaren - Honda | 53 | + 7.404 s | 3 | 4 |
| 4 | 2 | Nigel Mansell | Ferrari | 53 | + 56.219 s | 4 | 3 |
| 5 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 52 | + 1' 25.274 min. | 7 | 2 |
| 6 | 3 | Satoru Nakajima | Tyrrell - Ford | 52 | + 1 Volta | 14 | 1 |
| 7 | 20 | Nelson Piquet | Benetton - Ford | 52 | + 1 Volta | 9 | |
| 8 | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 52 | + 1 Volta | 8 | |
| 9 | 10 | Alex Caffi | Arrows - Ford | 51 | + 2 Voltes | 21 | |
| 10 | 22 | Andrea de Cesaris | Dallara - Ford | 51 | + 2 Voltes | 25 | |
| 11 | 25 | Nicola Larini | Ligier - Ford | 51 | + 2 Voltes | 26 | |
| 12 | 9 | Michele Alboreto | Arrows - Ford | 50 | Virolla | 22 | |
| 13 | 26 | Philippe Alliot | Ligier - Ford | 50 | + 3 Voltes | 20 | |
| Ret | 18 | Yannick Dalmas | AGS - Ford | 45 | No Classificat | 24 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | Leyton House - Judd | 36 | Motor | 16 | |
| Ret | 30 | Aguri Suzuki | Larrousse - Lamborghini | 36 | Part elèctrica | 18 | |
| Ret | 14 | Olivier Grouillard | Osella - Ford | 27 | Pressió rodes | 23 | |
| Ret | 15 | Mauricio Gugelmin | Leyton House - Judd | 24 | Motor | 10 | |
| Ret | 8 | Stefano Modena | Brabham - Judd | 21 | Motor | 17 | |
| Ret | 5 | Thierry Boutsen | Williams - Renault | 18 | Suspensions | 6 | |
| Ret | 11 | Derek Warwick | Lotus - Lamborghini | 15 | Embragatge | 12 | |
| Ret | 21 | Emanuele Pirro | Dallara - Ford | 14 | Virolla | 19 | |
| Ret | 12 | Martin Donnelly | Lotus - Lamborghini | 13 | Motor | 11 | |
| Ret | 29 | Éric Bernard | Larrousse - Lamborghini | 10 | Embragatge | 13 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 7 | Suspensions | 15 | |
| Ret | 4 | Jean Alesi | Tyrrell - Ford | 4 | Virolla | 5 | |
| NVQ | 17 | Gabriele Tarquini | AGS - Ford | | | | |
| NVQ | 24 | Paolo Barilla | Minardi - Ford | | | | |
| NVQ | 7 | David Brabham | Brabham - Judd | | | | |
| NVQ | 31 | Bertrand Gachot | Coloni - Ford | | | | |
| NVQ | 33 | Roberto Moreno | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVQ | 34 | Claudio Langes | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVQ | 39 | Bruno Giacomelli | Life | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 22. 533
* Volta ràpida: Ayrton Senna 1' 26. 254 (a la volta 46)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-21. [Consulta: 7 maig 2010].
# Triumph des Willens

Triumph des Willens (literalment, en català, "El triomf de la voluntat") és una pel·lícula propagandista nazi dirigida per Leni Riefenstahl. Mostra el desenvolupament del congrés del Partit Nacional-socialista el 1934 a Nuremberg. La pel·lícula inclou imatges de membres uniformats del partit desfilant (tot i que hi apareixen relativament pocs soldats alemanys) al so de conegudes marxes, a més de parts de discursos de diversos líders nazis al Congrés, com Adolf Hitler. Fou Hitler qui encarregà el film i el seu nom figura als crèdits inicials. El tema principal de Triumph des Willens és el retorn d'Alemanya a la categoria de potència mundial, amb Hitler com una mena de messies que restituirà la glòria a la nació.
La pel·lícula s'estrenà el 1935 i és una de les pel·lícules de propaganda més conegudes de la història del cinema.
Les tècniques emprades per Riefenstahl, que van incloure càmeres en moviment, l'ús de teleobjectius per crear una perspectiva distorsionada, fotografia aèria i un revolucionari enfocament en l'ús de la música i la cinematografia, han fet que Triumph des Willens sigui considerat el documental politicoartístic més ben executat en la història del cinema.
Leni Riefenstahl guanyà diversos premis, no només a Alemanya, sinó també als Estats Units, França, Suècia i a altres països. Aquesta pel·lícula ha influït en altres films, documentals i publicitats fins avui dia.

## Argument

Triumph des Willens ha estat descrita com «feta per nazis, per a nazis i sobre els nazis». El film comença amb un pròleg, l'únic comentari a tota la pel·lícula. En un mur de pedra, apareix el següent text: El 5 de setembre del 1934,... 20 anys després de l'esclat de la Guerra Mundial... 16 anys després del començament del nostre sofriment... 19 mesos després de l'inici del renaixement alemany... Adolf Hitler volà un altre cop a Nuremberg a inspeccionar-hi les columnes dels seus fidels seguidors.

## Enllaços externs

* Vídeo d'El triomf de la voluntat a Youtube, alemany subtitulat en castellà
# Unitat Socialista (Itàlia)

La Unitat Socialista (en italià: Unità Socialista, US) fou una coalició socialdemòcrata que participà en les eleccions generals de 1948, les quals van decidir la direcció de la postguerra d'Itàlia.
L'aliança electoral va estar formada pel Partit Socialista Obrer Italià (Partito Socialista dei Lavoratori Italiani), de Giuseppe Saragat i la Unió de Socialistes (Unione dei Socialisti) de l'antic líder del Partit Socialista Italià Ivan Matteo Lombardo. La ideologia anticomunista del partit va impedir qualsevol col·laboració amb el Front Democràtic Popular liderat pel Partit Comunista Italià a les eleccions de 1948.
La Unitat Socialista va aconseguir el 7,1% dels vots per a la Cambra dels Diputats, obtenint 33 escons. A les eleccions per al Senat, on es va presentar juntament amb el Partit Republicà Italià, Unitat Socialista va obtenir 8 escons.
En els anys següents, els vincles entre els membres d'Unitat Socialista es van anar estrenyent i es van unificar definitivament en el Partit Socialista Democràtic Italià (PSDI).

## Resultats electorals

| Any | Líder | Vots | % | Diputats | +/− | Vots | % | Senadors | +/- |
| 1948 | Giuseppe Saragat | 1,858,116 (3r) | 7.1 | 33 / 574 | Nou | 943,219 (4t) | 4.1 | 10 / 237 | Nou |