OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Barberana

La Barberana, o la Barbarana, és una masia de Santa Fe del Penedès (Alt Penedès) situada al camí de la Barberana.
És una masia del segle XVIII-XIX, amb edificis agrícoles annexos tancats per un baluard de grans dimensions. La masia és de planta basilical, amb un cos central amb teulada a quatre vessants, i dos cossos adossats a costat i costat, de diferents alçades, fet que dona a l'edifici un aspecte irregular. L'estructura interna de l'edifici es troba en un important estat de degradació.
L'edifici principal presenta planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada a llevant, presenta a la planta baixa la porta d'entrada a l'immoble, rectangular, amb una finestra quadrada a banda i banda, protegida amb barrots de ferro forjat. Al nivell del primer pis hi ha dues finestres també quadrades i enreixades, per bé que la finestra de la dreta està lleugerament més elevada que la de l'esquerra, fet que trenca la simetria de la façana. Enmig d'aquestes finestres, a cavall entre el primer pis i les golfes, es troba un rellotge de sol.

## Referències

* 1 2 «La Barberana/La Barbarana». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
# Torrent del Borrell

El Torrent del Borrell és un torrent del Vallès Occidental. Neix a la solana del Puig Gavatx i conflueix amb el Canal de Santa Agnès i d'ençà és diu riera Seca, un afluent del Ripoll. Forma part del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac.

## Lloc d'interés

Poc abans de la desembocadura a la riera Seca, a la riba esquerra es troba el Pi de les Quatre Besses del Dalmau.

## Referències

* ↑ «torrent del Borrell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «torrent del Borrell». Vissir3. Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 28 gener 2024].
* ↑ «Pi de les Quatre Besses del Dalmau». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 gener 2024].
# Focas (nissaga)

Els Focas (en grec medieval Φωκᾶς) van ser una família de l'Imperi Romà d'Orient originària del tema de Capadòcia que va donar, durant els segles IX i X diversos militars i polítics. El més rellevant va ser Nicèfor II Focas, emperador del 963 al 969.

## Orígens

L'historiador Miquel Ataliota (circa 1022-1080) fa remuntar el seu origen a la Gens Fàbia romana, probablement una falsificació a posteriori per ennoblir els orígens de l'emperador Nicèfor II. L'historiador musulmà Alí ibn al-Athir (1160-1233) la feia descendent d'un ciutadà de Tars. Molt probablement, la família procedia, almenys en part, del Regne d'Ibèria a Geòrgia.

## Família

* Nicèfor Focas el Vell, (circa 840 – circa 900) el primer membre important de la família. Va ser un dels grans generals del seu temps. Va lluitar a Itàlia contra els sarraïns (885-886) i a Anatòlia, i també contra el Primer Imperi Búlgar al servei de Basili I el Macedoni i Lleó VI el Filòsof.
* Lleó Focas el Vell, (circa 870 – 919), fill de Nicèfor Focas el Vell,. Es va revoltar contra l'emperador Romà Lecapè, que el va derrotar en una batalla, el va cegar i el va matar.
* Bardas Focas el Vell, (circa 878 - circa 968), fill de Nicèfor Focas el Vell, va contribuir a la derrota de la Rus de Kíev que havia atacat l'imperi el 941 i el 944), va lluitar contra els Hamdànides i va procurar l'ascens a l'imperi del seu fill Nicèfor II Focas.
* Nicèfor II Focas (circa 912 - 969), emperador del 963 al 969.
* Constantí Focas (mort el 954), fill de Bardas Focas el Vell, va ser fet presoner en una batalla contra l'emir Sayf-ad-Dawla i va morir enverinat.
* Lleó Focas el Jove, (mort després del 971) germà de l'emperador Nicèfor II Focas i també general. Després del derrocament del seu germà (969) es va exiliar a Lesbos amb el seu fill Bardas Focas. L'any 971 va ser cegat i deportat a una de les Illes dels Prínceps.
* Bardas Focas (circa 940 - 989), fill de Lleó Focas el Jove i nebot de Nicèfor II Focas, va ser general i usurpador (primer l'any 971 i després del 987 al 989).
* Sofia Focena, casada amb Constantí Escler.
* Teòfano Esclerena, probablement filla de Sofia Focena i neta de Lleó Focas el Jove i casada amb Otó II del Sacre Imperi.

## Referències

* ↑ Kajdan, Aleksandr P. The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 213-218. ISBN 9780195046526.
# GNU Lesser General Public License

La LGPL (inicials de GNU Lesser General Public License) és una llicència lliure de GNU semblant a la GPL però que permet que programes propietaris usin les llibreries i aplicacions sota aquesta llicència.
La Llicència pública general menor del projecte GNU (coneguda per les seves inicials en anglès, LGPL) és l'altra llicència de la Free Software Foundation. Pensada en els seus inicis per a utilitzar-la en biblioteques (la L, al començament, venia de library, 'llibreria' o ‘biblioteca'), es va modificar recentment perquè es considerés la germana menor (lesser, ‘menor') de la GPL.
L'LGPL permet l'ús de programes lliures amb programari propietari. El programa, per si mateix, es redistribueix com si estigués sota la llicència GPL, però es permet integrar-la a qualsevol altre programari gairebé sense cap limitació.
Com es pot veure, al principi aquesta llicència estava orientada a les biblioteques de manera que se'n pogués potenciar l'ús i el desenvolupament sense tenir els problemes d'integració que implica la GPL. Tanmateix, quan es va veure que l'efecte buscat de popularitzar les biblioteques lliures no es compensava per la generació de programes lliures, la Free Software Foundation va decidir el canvi de «library» a «lesser» i en va desaconsellar l'ús, excepte per a condicions molt puntuals i especials. Avui dia hi ha molts programes que no són biblioteques llicenciats sota les condicions de l'LGPL.
Per exemple, el navegador Mozilla i el projecte OpenOffice.org de Sun Microsystems està llicenciat, entre d'altres, també sota l'LGPL.

## Referències

* 1 2 «Per què no hauríeu d'utilitzar la Llicència Pública General Reduïda per a la vostra pròxima biblioteca». FSF. [Consulta: 2 abril 2018].
* ↑ «Terminologia: Què és una llicència LGPL?». UB. [Consulta: 2 abril 2018].

## Vegeu també

* GNU General Public License (GNU GPL)
* GNU Affero General Public License (GNU AGPL)
* GNU Free Documentation License (GNU FDL)
* Licencia Creative Commons (CC)
* Compatibilitat entre llicències

## Enllaços externs

* Llicència LGPL Arxivat 2004-12-04 a Wayback Machine.
* Pàgina web de la LGPL a GNU.org
* «Per què no hauríeu d'utilitzar la Llicència Pública General Reduïda per a la vostra pròxima biblioteca». gnu.org.
# Qué hacen los diputados

Qué hacen los diputados és una iniciativa periodística de la ciutadania espanyola per informar respecte què fan els diputats dels Congrés dels Diputats en els mitjans de comunicació i els parlaments, quin és el patrimoni declarat d'aquests i expliquen què ocorre a les sessions parlamentàries. Depén de l'Associació Qué hacen. Els membres col·laboradors publiquen la informació a una web, a 15Mpedia i la Viquipèdia i publiquen informes que recullen l'activitat dels representants. També faciliten la col·laboració mitjançant una aplicació web de codi obert. Destaca la utilització i presentació de les dades en formats oberts, convertint-los en un exemple de periodisme de dades.
Va ser fundada el juny del 2011 per Vicky Bolaños i Samuel Jurado, entre d'altres, imitant opencongress.com i openpolis.it. Des de desembre de 2012 col·labora amb Civio, altra iniciativa ciutadana. Aquesta col·laboració amb la Fundació Civio va permetre a Qué hacen los diputados accedir a la Beca Barcelona Datos. El 2015 va ser classificat en un estudi com la iniciativa 7 de 25 de les més innovadores de les iniciatives espanyoles.
S'ha servit de la plataforma de micromecenatge Goteo per a finançar-se.

## Referències

* ↑ Abad, Mar «¿Qué hacen los diputados?». Yorokobu, 26-04-2012 [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ Keane i Feenstra, 2014, p. 52.
* ↑ Sanchez-Duarte, Jose Manuel [et al] «El papel de las tecnologías cívicas en la redefinición de la esfera pública». Historia y comunicación social, 20, 2, 2015, pàg. 494. (Enllaç alternatiu)
* 1 2 Keane i Feenstra, 2014, p. 53.
* ↑ Magallón Rosa, 2014, p. 61.
* ↑ Karma, Peiró «Introducció al periodisme de dades. Característiques, panoràmica i exemples». Ítem, 57, 2013, pàg. 33-34.
* ↑ Guallar, Javier «Prensa digital en 2013-2014». Anuario ThinkEPI, 9, 2015, pàg. 157. DOI: 10.3145/thinkepi.2015.37.
* ↑ Casero-Ripollès, Andreu «Estrategias y prácticas comunicativas del activismo político en las redes sociales en España». Historia y Comunicación Social, 20, 2, 2015, pàg. 543. DOI: 10.5209/rev_HICS.2015.v20.n2.51399.
* ↑ «¿Qué hacen los diputados?». InfoLibre, 11-06-2013 [Consulta: 8 febrer 2019].
* ↑ Segado, Francisco; Grandío, María-del-Mar; Fernández-Gómez, Erika «Social media and television: a bibliographic review based on the Web of Science». El Profesional de la Información, 24, 3, 02-06-2015, pàg. 227. DOI: 10.3145/epi.2015.may.03.
* ↑ Magallón Rosa, 2014, p. 69.

## Bibliografia

* Keane, John; Feenstra, Ramón A. «Democracia monitorizada en España. Nuevas formas de participación política en el marco de la era digital». Telos: Cuadernos de comunicación e innovación, 98, 2014, pàg. 48-57.
* Magallón Rosa, Raúl «Tecnologías cívicas y participación ciudadana». Revista de Estudios de Juventud, 105, 2014, pàg. 53-79. ISSN: 0211-4364.
# Azurmendi (restaurant)

Azurmendi és un restaurant situat a Larrabetzu, municipi de la província de Biscaia, als afores de Bilbao, creat el 2005 i dirigit pel xef Eneko Atxa.
L'Azurmendi és un restaurant d'alta cuina que ha arribat a acumular un total de tres estrelles Michelin, la primera l'any 2008, només tres anys després de la seva obertura, la segona el 2010, i la tercera el 2012. A Azurmendi, Eneko Atxa a recollit les receptes tradicionals de la cuina basca i les ha posat al dia amb un procés d'evolució en què la tècnica i els productes artesans juguen a parts iguals. El 2016 va aconseguir el Premi Fora de Sàrie en la Categoría Gastronomia. El 2018 va ser guardonat com a 'Restaurant Més Sostenible del Món' per The World's 50 Best Restaurants i amb les tres estrelles verdes que concedeix la Guia Michelin als locals més compromesos amb la defensa global del medi ambient.

## Referències

* ↑ Domínguez, Koldo «Eneko Atxa, primer vizcaíno con dos estrellas Michelin. El cocinero del restaurante Azurmendi de Larrabetzu hace historia y dedica la distinción «a mi familia y a mi equipo»». El Correo, 26-11-2010 [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ «El restaurante Azurmendi consigue su segunda estrella Michelin. El cocinero Eneko Atxa es el primer vizcaino que logra dos estrellas Michelin para su establecimiento, el restaurante Azurmendi de Larrabetzu». Deia, 25·11·10 [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ «Tercera estrella Michelin para Eneko Atxa, del restaurante Azurmendi. Es el primer tres estrellas de Bizkaia». Euskal Irrati Telebista (EITB), 22-11-2012 [Consulta: 18 juliol 2024].
* 1 2 Juez, Iñaki «El Azurmendi de Eneko Atxa desciende en la lista de los mejores restaurantes del mundo». El Correo, 09-06-2023 [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ Pita, Elena «Azurmendi, Premio Fuera de Serie de gastronomía. Eneko Atxa, el hombre que consiguió tres estrellas Michelin en solo cinco años». Expansión, 23-11-2017 [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ Plaza, Ana «El restaurante Azurmendi, de Eneko Atxa, el único español en la lista del 51 al 100 de los mejores del mundo». 20 minutos, 12-07-2022 [Consulta: 18 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Restaurant Azurmendi
# Isolina Viladot i Viñas

Isolina Viladot i Viñas (Isona, Pallars Jussà, 1902 - Barcelona, 25 de juliol de 1956) fou escriptora, activista i cofundadora del Lyceum Club de Barcelona.

## Biografia

Signà el «Manifest a les dones», el manifest fundacional amb què el Lyceum Club de Barcelona, sota el lema «Llibertat i cultura», es presentava a la societat. Fou membre de la direcció des dels moments inicials, fent-se càrrec de la funció de bibliotecària (1931-1932) i la de secretària (1936). També hi va impartir cursos de llengua catalana, subvencionats per l'Associació de l'Ensenyança Catalana.
La seva faceta d’escriptora la feu guanyar el 1931, amb l'obra Confidències, el premi atorgat per l'Ajuntament de Bar­celona en el Primer Concurs Literari Femení organitzat pel Club Femení i d'Esports. I també l’any següent, amb l’obra Impressions del parc. Llegí en diverses sessions al Lyceum Club algunes de les seves obres, en especial aquests contes -Confidències, Impressions del parc, Gat escarmentat o Reflexions d’un experimentat- i el primer capítol d’una novel·la inèdita, relats en els quals sembla que l’humor franc, i no la ironia o el sarcasme, era la tònica principal.
Dins de la seva activitat política, el maig de 1932 va signar la proposta de constitució i manifest fundacional «Bases per a la Constitució d'un Front Únic Femení Esquerrista i va formar part del seu Comitè Central. Va publicar articles a diferents mitjans periodístics com La Publicitat, L'Opinió o Companya, en què donava suport a l’Estatut i comentava la participació de la dona en politica.
Estigué casada amb Joan Sitjes i Castells, de qui enviudà l’agost de 1934.

## Referències

* 1 2 3 «Les dones d'esquerra 1931-1939» p. 83. Fundació Josep Irla i Generalitat de Catalunya, març 2000 (corregida i ampliada 2017). [Consulta: 6 maig 2022].
* ↑ «Gacetillas. La nueva directiva del Lyceum Club de Barcelona...». La Vanguardia, 17-06-1932, pàg. 8.
* ↑ Julio, Teresa. «Maria Carratalà, un retrat literari». A: Literatura catalana contemporània: crítica, transmissió textual i didàctica. Institut d'Estudis Catalans, 2016-03-21, pàg. 99. ISBN 978-84-9965-301-3.
* ↑ «El día 2 de febrero próximo dará comienzo el curso...». La Vanguardia, 29-01-1933. [Consulta: 6 maig 2022].
* ↑ Real Mercadal, Neus. Dona i literatura en els anys trentaː la narrativa de les escriptores catalanes fins a la Guerra Civil (tesi). Universitat Autònoma de Barcelona, octubre de 2003, pàg. 1357.
* ↑ «Escriptores republicanes». Neus Real. Grup d'Estudis de Literatura Catalana Contemporània, 2009. [Consulta: 6 maig 2022].
* ↑ «Isolina Viladot al Lyceum Club de Barcelona». La Publicitat, 09-05-1933, pàg. 6.
# Mary Paley Marshall

Mary Marshall (24 d'octubre de 1850 – 1944) fou una economista i professora universitària britànica, coneguda per ser una de les primeres dones que va prendre l'examen d'accés a la universitat i va estudiar al Newnham College, pertanyent a la Universitat de Cambridge.

## Biografia

Paley, en referència al seu cognom de naixement, va néixer a Lincolnshire, Anglaterra, filla de Thomas Paley, alcalde d'Ufford, besnét del filòsof i teòleg del S. XVIII William Paley. Educada a casa, el 1871 va ser becada i va ingressar com una dels cinc primeres alumnes de la recent fundada Universitat de Newnham a Cambridge. Va realitzar l'examen Moral Sciences Tripos el 1874 i va ser la primera o segona millor de la seva classe. No va poder graduar-se per ser dona. Paley va fer l'examen amb Amy Bulley. Que les dones s'examinessin era una fita per a la Universitat de Cambrige.
De 1875 a 1876 va exercir de professora a Newnham.
El 1876 es va comprometre amb Alfred Marshall, qui havia estat el seu tutor d'economia. El 1878 van fundar el Departament d'Economia de la Universitat de Bristol. El 1883 van tornar a Oxford. Mary va exercir com a professora i conferenciant d'economia. Conjuntament van escriure el llibre Economics of Industry, publicat el1879.
Mary, una ferma amiga d'Eleanor Sidgwick, va mantenir la seva relació amb la Universitat de Newnham: va treballar com a professora associada des de 1893 a 1912, va ser membre del consell de la universitat i una de les fideïcomissàroes del Mary Anne Ewart Trust. No obstant això, el seu marit Alfred es va interposar cada vegada més sobre l'educació de les dones. Quan Cambridge va començar a considerar atorgar títols a les dones, ell es va continuar oposant. Per part seva, Mary estava totalment dedicada al seu marit i va ser una col·laboradora important en els seus treballs i escrits econòmics. El principal treball d'Alfred va ser Principles of Economics i si bé ell consta com a únic autor és conegut que Mary va realitzar gran part del treball.
Després de la mort del seu marit el 1924, Mary es va convertir en Bibliotecària Honoraria de la Biblioteca Marshall d'Economia a Cambridge, a la qual va donar la col·lecció d'articles i llibres del seu espòs. Va continuar vivint a Balliol Croft fins a la seva mort el 1944. Les seves cendres van ser escampades al seu jardí. El seu marit està enterrat a l'Ascension Parish Burial Ground.
Les reminiscències de Mary Marshall van ser publicades pòstumament en el llibre What I Remember (1947).

## Referències

* ↑ Mary Paley Marshall, One of Five Original Newnham College Students, Newnham College, ArtUK, Retrieved 20 February 2017
* ↑ «Rooms of Our Own | Lucy Cavendish College». Arxivat de l'original el 2011-11-21. [Consulta: 17 agost 2022].
* ↑ «Lucy Cavendish College Site and Buildings». Arxivat de l'original el 27 de septiembre de 2011.
* ↑ A Guide to Churchill College, Cambridge: text by Dr. Mark Goldie, pages 62 and 63 (2009)
# Jaciment arqueològic de Camp Gran

El Camp Gran és un jaciment arqueològic al municipi de Vilafranca del Penedès, a la comarca de l'Alt Penedès, datat en una cronologia que va des del paleolític mitjà al calcolític, des del 90.000 b.p. al 4800 b.p. Avui en dia, el jaciment és un camp de blat, envoltat de vinya. El trobem a uns 300 metres de Vilafranca del Penedès, al peu de l'antic camí de Pacs del Penedès, dins el barri de les Clotes. Aquest terreny forma part de la masia Gran, és una esplanada localitzada entre les elevacions de Sant Pau i Sant Jaume.
Les primeres troballes les va fer el propietari del terreny durant els anys 20, les quals va entregar M. Grivé per al seu posterior estudi. Al llarg dels següent anys afeccionats i clandestins van seguir actuant sobre el jaciment. J.A. Olivella Ribera, entrega les seves a M. Grivé. Les troballes que més destaquen són una destral bifaç de sílex i un percutor de quarsita de secció piramidal. Es localitzà més endavant una destral de porfirita, polida, però fragmentada.
El conjunt, sembla de cronologia paleolítica, per la indústria del sílex i quarsita. El polit d'un moment neo-neolític. La conservació del jaciment és dolenta i al no haver estat mai excavat, es desconeix si havia tingut alguna funció més concreta. S'ha catalogat com un lloc o centre de producció i explotació taller de sílex.

## Referències

* ↑ Giró, P «Nuevos hallazgos arqueológicos en el Panadés» (en castellà). Ampurias, Núm.: 9-10, 1947-1948, p. 260-261.
* ↑ «eGestió Integral del Patrimoni Cultural Immoble». [Consulta: 15 maig 2014]. «cal registrar-se per a consultar la informació»
* ↑ Monfort i Salions, Jorge «Talleres líticos de superficie del Panadés y extensiones». [Barcelona], 1972. «Tesi de Llicenciatura. Universitat de Barcelona»
# Relacions entre l'Església Catòlica i l'Església Ortodoxa

Les relacions entre l'Església Catòlica i l'Església Ortodoxa han esdevingut més cordials al llarg del segle passat gràcies als esforços de totes dues esglésies per alimentar el diàleg de la caritat. El Concili Vaticà II (1962-1965) obrí un nou període en les relacions de l'Església Romana envers l'Església Ortodoxa, descrivint els ortodoxos afectuosament com a «germans separats» amb sagraments vàlids i un sacerdoci apostòlic. L'Església Ortodoxa, per la seva banda, encoratjà les esglésies locals a preparar-se per a un futur diàleg en la tercera conferència panortodoxa, celebrada a Rodes el 1964, i des d'aleshores ha col·laborat amb el Vaticà en diverses iniciatives ecumèniques. En un avenç encara més significatiu, el 1965 el papa Pau VI i el patriarca ecumènic Atenàgores rescindiren les excomunions mútues que es mantenien vigents des del 1054. Més recentment, el novembre del 2019, l'actual patriarca de Constantinoble, el patriarca Bartomeu, afirmà que creu que la reunificació de les Esglésies és inevitable.
L'Església Catòlica i Església Ortodoxa no estan en comunió des del Gran Cisma d'Orient del 1054. Abans d'aquest cisma ja hi havia divisions informals entre Occident i Orient, però eren disputes internes en el si d'una església que era «una, santa, catòlica i apostòlica», com diu el credo nicè. Les dues esglésies no se separaren formalment fins al segle xi i, per tant, les seves relacions es remunten a aquell temps. La divisió ha estat profundament lamentada per persones dels dos costats, atès que contradiu el desig de Jesucrist «que tots siguin u» (Joan 12, 21). Sobretot en les últimes dècades, l'angoixa que genera en les dues esglésies ha donat peu a iniciatives per restaurar la unitat cristiana.

## Referències

* ↑ Domènec Roma, R. «L'Església que va poder ser». El Periódico de Catalunya, 11-10-2012. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Relations between the Catholic Church and the Orthodox Church» (en anglès). www.apostolicpilgrimage.org. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ «Declaration signed by Pope John Paul II and Patriarch Bartholomew I (June 29, 1995)» (en anglès). www.ewtn.com. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ Associació UNESCO per al Diàleg Interreligiós. «cisma d'Orient i Occident». Diccionari de religions. TERMCAT, 2015. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Patriarch Bartholomew tells Athonites reunion with Catholics is inevitable, reports UOJ» (en anglès).
* ↑ Cleenewerck, Laurent. His Broken Body: Understanding and Healing the Schism between the Catholic and Eastern Orthodox Churches (en anglès). Euclid University Consortium Press, 2008, p. 33.
* ↑ Congar, Yves. After Nine Hundred Years: The Background of the Schism between the Eastern and Western Churches (en anglès). Fordham University Press, 1959, p. 73. ISBN 9780585238005.
# Mercè Tobella

Mercè Tobella (Barcelona, Barcelonès, 1896 - Castelldefels, Baix Llobregat, 1972) fou una poetessa catalana del segle xx, en el context de preguerra.
L'obra de Mercè Tobella gira al voltant de tres grans eixos; la música, la família i la natura. És autora dels reculls poètics Florida 1914-1919 (1919) i de Vida amorosa d'una dona (1964). Alguns dels seus poemes figutaren a La Revista, publicació on hi havia col·laborat, i en l'antologia d'Esteve Albert, Les cinc branques. Poesia femenina catalana (1975).

## Referències

* 1 2 3 «Mercè Tobella | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 abril 2020].
* 1 2 Mercadal, Neus Real. Dona i literatura a la Catalunya de preguerra. L'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 978-84-8415-779-3.
* ↑ Les Cinc branques: poesia femenina catalana. Engordany: Esteve Albert i Corp, 1975. ISBN 978-84-400-8407-1.

## Vegeu també

* La Revista
# Rafael de Bustos y Castilla-Portugal

Rafael de Bustos y Castilla-Portugal (Huéscar, Granada, 28 d'abril de 1807 - Archena, Múrcia, 16 de març de 1894) va ser un polític i aristòcrata espanyol titulat marquès de Corvera.

## Biografia

Granadí d'ascendència familiar murciana, va abandonar la seva terra natal per doctorar-se, en 1825, en Dret en la Universitat d'Alcalá de Henares. D'enorme talent jurídic, la seva carrera va resultar molt brillant. En el camp de la política, en 1850 va ser escollit Diputat a Corts per Múrcia, càrrec que mantindria en successives eleccions fins a 1857. Amant de la província d'on provenia la seva família va promoure, entre d'altres, la construcció de carreteres, ponts, fars en la costa, defenses de l'aigua del Segura per a regadiu i trajectes de ferrocarril. La ciutat de Múrcia el va nomenar fill adoptiu.
Sent governador de Madrid va fer construir la Casa de la Moneda. Va fundar la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques fou nomenat ministre de Foment durant el regnat d'Isabel II. En prova dels seus mèrits durant la restauració borbònica Alfons XII d'Espanya li va atorgar en 1875 el títol de marquès de Corvera, amb Grandesa d'Espanya. Això li facilità ser senador per dret propi i se li va atorgar l'Orde del Toisó d'Or.

## Referències

* ↑ Rafael de Bustos a geneall.net
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Rafael de Bustos, marqués de Corvera a regmurcia.com
* ↑ Fitxa del Senat