OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enric Cardona i Panella

Enric Cardona i Panella (1871 - Barcelona, 1966) fou un industrial català relacionat amb el món de l'esport.

## Biografia

Fill d'Antoni Cardona i Rita Panella i Lafont, es va casar amb Eulàlia Canadell i Paradeda, amb qui va tenir dos fills, Lluís i Rita Cardona i Canadell.
De jove, Enric Cardona practicava ciclisme i era membre del Club Velocipèdic, del que era secretari el 1900.
El 17 de novembre del 1917, amb motiu del seu nomenament com a vicepresident del Futbol Club Barcelona, la revista Stadium li va dedicar un article que parlava del seu recent ingrés en el món automobilístic amb l'adquisició d'un Abadal-Buick.
El 29 de juny del 1923, poc abans de l'inici de la dictadura militar de Miguel Primo de Rivera, Enric Cardona prengué la presidència del Barça, succeint Joan Gamper en un moment que el club havia esdevingut ja un símbol del catalanisme i començava a ser mal vist per les autoritats de l'estat. Els dirigents del club demanaren a l'afició un comportament exemplar per tal que les autoritats no poguessin justificar actes de repressió. El seu mandat va començar bé en assolir el títol del Campionat de Catalunya, tot guanyant els deu partits. Però en les semifinals de la Copa d'Espanya, una derrota amb la Real Unión d'Irun per 6 a 1, va provocar un enfrontament de la directiva amb els jugadors. Cardona va deixar la presidència l'1 de juny del 1924 i Joan Gamper va iniciar el seu cinquè i darrer període al capdavant de l'entitat.
El 1929, la seva empresa va ser l'encarregada del subministrament dels sanitaris de l'Estadi de Montjuïc. El 1930, Cardona va ser nomenat regidor de l'Ajuntament de Barcelona, i va presentar a la Corporació una proposició per constituir una comissió municipal per tal de promoure la pràctica de l'esport i gestionar les instal·lacions esportives de la muntanya de Montjuïc.
Va morir l'octubre del 1966, als 95 anys.

## Referències

* ↑ El Poble català, 09-09-1910, p. 1.
* ↑ Hoja oficial de la provincia de Barcelona, 04-03-1940, p. 2.
* ↑ Los Deportes. Revista española ilustrada de automovilismo, ciclismo, aviación y demás deportes, 04-02-1900, p. 74.
* ↑ Stadium, 17-11-1917, p. 729.
* ↑ «El Diluvio» p. 16, 01-07-1923.
* ↑ «Biographie d'Enric Cardona» (en francès). barcelonas.com. Arxivat de l'original el 05-08-2017.
* ↑ La Esfera, 17-8-1929, p. 5.
* ↑ El Diluvio., 30-04-1930, p. 19.
* ↑ El Diluvio, 15-10-1930, p. 12.
* ↑ La Vanguardia, 22-10-1966, p. 37.
# Geràsim III

Geràsim III (en grec Γεράσιμος Γ') va ser patriarca de Constantinoble entre els anys 1794 i 1797.
Va néixer a Xipre i l'any 1762 va ser elegit metropolità de Vize. El 1783 el van elegir metropolità de Nicomèdia, el 1791 de Derkos, i el 3 de març de 1794 va succeir a Neòfit VII a la seu ecumènica. Durant el seu mandat va regular diverses qüestions de dret canònic. El març de 1795 va prohibir l'ordenació dels diaques abans dels 25 anys i dels sacerdots si no tenien al menys trenta anys. L'agost de 1796, va treure als bisbes el dret de tenir un administrador a Constantinoble. Es va retirar voluntàriament el 19 d'abril de 1797 a Terabia, on va morir una mica més tard.

## Referències

* ↑ «Γεράσιμος Γ´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 15 agost 2023].
# Dionís II

Dionís II (en grec Διονύσιος Β') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1546 al 1556.
Va néixer a Gàlata, avui un barri de Constantinoble, i va ser consagrat bisbe pel patriarca Teolepte I. Va ser metropolità de Nicomèdia, abans de ser nomenat patriarca.
Va prendre diverses mesures per solucionar el finançament de l'església, entre d'altres va enviar a Metròfanes (després patriarca amb el nom de Metròfanes III), que era el metropolità de Cesarea de Capadòcia a diversos països d'Occident i a Venècia per recaptar diners. Però Metròfanes va anar a Roma a veure al papa Pau III i això va ser un escàndol a Constantinoble, on hi van haver disturbis i un intent d'assassinar a Dionís II, i el clergat els va deposar a tots dos. Dionís II va governar l'església fins que va morir, perquè no se li va aplicar el cessament ja que va tenir el suport del sultà Solimà I el Magnífic. Va dirigir amb encert l'Església fins a la seva mort, que podria haver ocorregut el 1555 o el 1556. Va ser enterrat al monestir de Kamariotissa, a l'illa de Χάλκη ('Chalki') a les illes dels Prínceps.

## Referències

* ↑ «Dionysios II». Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 28 juliol 2023].
# Atanasi II

Atanasi II (en grec medieval Αθανάσιος Β') va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1450 al 1453. Va succeir en el càrrec a Gregori Mammes, que era partidari de la unió de les esglésies Catòlica i Ortodoxa.
Abans de la seva elecció era abat al monestir de Peribleptos, a Mistràs. Es va celebrar un sínode a l'església de Santa Sofia l'any 1450, on hi van participar els patriarques de Jerusalem, d'Antioquia i d'Alexandria, i segons les actes del sínode el van ordenar patriarca els metropolitans de Cízic, Nicomèdia i Nicea. Lleó Al·laci va qüestionar l'autenticitat de les actes d'aquest sínode, i alguns historiadors pensen que aquest patriarca no va existir, suggerint que el patriarca Gregori Mammes, que residia a Roma des de 1451, va mantenir el càrrec fins després de la caiguda de Constantinoble.

## Referències

* ↑ «Ἀθανάσιος Β'» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 23 juliol 2023].
# Jugant amb foc (pel·lícula de 2023)

Jugant amb foc (francès: Un coup de dés) és una pel·lícula de thriller francesa del 2023 dirigida per Yvan Attal i inspirada lliurement en un text d'Éric Assous. La pel·lícula tracta sobre un marit lleial que cobreix els assumptes del seu millor amic, però comença a enamorar-se de la seva amant. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Yvan Attal com Mathieu
* Maïwenn com a Delphine
* Guillaume Canet com a Vincent
* Marie-Josée Croze com a Juliette
* Alma Jodorowsky com a Elsa, l'amant d'en Vincent
* Victor Belmondo com a Alex

## Referències

* ↑ «Yvan Attal’s Sexy Thriller ‘Breaking Point’ With Guillaume Canet, Maïwenn, Alma Jodorowsky Boarded by SND (EXCLUSIVE)». Variety.
* ↑ «Un coup de dés, Yvan Attal's thrilling thriller: Review and trailer». Sortir à Paris.
* ↑ «Jugant amb foc». ésAdir. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ «Jugant amb foc». Goita què fan, ara!. [Consulta: 4 octubre 2024].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Albert Donés i Antequera

Albert Donés i Antequera (l'Albagés, 24 de maig del 1972) és un pagès, empresari i polític català. És copropietari de l'empresa familiar Agrofruits Donés. Militant d'Esquerra Republicana de Catalunya des del 2000, fou alcalde del seu municipi del 2007 al 2015, i diputat al Parlament de Catalunya des de les eleccions del 2012. Del 1993 al 2000 va ser afiliat a Unió de Pagesos.

## Referències

* 1 2 3 4 «Albert Donés». Parlament de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-04-03. [Consulta: 11 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Albert Donés Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a esquerra.cat Arxivat 2015-04-09 a Wayback Machine.
# Pornomiseria

El cinema de porno-misèria o cinema miserabilista (també conegut com a pornomiserabilismo) és un gènere de cinema llatinoamericà denominat així en el Manifest de la porno-misèria (1978) dels cineastes colombians Luis Ospina i Carlos Mayolo del Grup de Cali.

## Història i origen del terme

A la dècada de 1970, Colòmbia, Mèxic i Veneçuela van aconseguir «commocionar els grans festivals de cinema d'⁣Europa amb pel·lícules descarnades que elevaven a protagonistes les misèries de la gent, la vida dels marginals, els nens del carrer, les activitats del narcotràfic, la indiferència i la corrupció polítiques», segons Omar Khan del diari El País, considerà que «la pornomiseria fou l'última gran repercussió internacional del cinema llatinoamericà en general, i del colombià en particular».
Tot i l'èxit comercial i crític del cinema de pornomiseria «lloat en fòrums intel·lectuals com a denúncia social artística», a Colòmbia va sorgir un corrent advers, ja que el Grup de Cali, recolzats per un sector de la crítica, «van assenyalar que els seus realitzadors eren burgesos que treien benefici i llustraven els seus cognoms en marquesines i els era totalment aliena», segons Khan.
Ospina i Mayolo van fer un curtmetratge, Agarrando pueblo (1977), un fals documental que parodiava el gènere a manera de crítica. Segons Irene Tello Arista, «explota la misèria humana com a eina narrativa». En aquest, «s'entreveu el desvergonyiment d'uns documentalistes que busquen sigui com sigui filmar escenes de persones en situació de sensellarisme i d'escassos recursos per generar un producte vendible a l'estranger», afegint que «la força d'aquesta pel·lícula i d'aquest terme és que descriu a la perfecció la fascinació de certes narratives per observar des d'una còmoda llunyania la misèria humana».
Raúl Camargo, director del Festival de Cinema de Valdivia, a Xile, va declarar que, per al 2022 Llatinoamèrica és una regió representada a través d'«històries de gent que està als marges», fent una crida a lluitar contra «certa tendència a la pornomisèria al cinema». Segons ell, el públic s'ha «acostumat a un cinema que se solaça amb el càstig els personatges marginals, un cinema on aquests no tenen cap possibilitat de redempció, ni tan sols possibilitats d'amor. El que tenen és un final violent davant d'una vida violenta».

## Referències

* ↑ Sayak Valencia y Sonia Herrera Sánchez. «Pornomiseria, violencia machista y mirada colonial en los filmes Backyard: El traspatio y La mujer del animal», Diciembre 2020.
* ↑ «Porno-Miseria». La Domadora, 01-09-2020.
* 1 2 Khan, Omar «Desde la 'pornomiseria' hasta los circuitos comerciales» (en castellà). , 24-11-2007.
* ↑ Irene Tello Arista. «Pornomiseria» (en castellà). El Universal.
* ↑ «Cine debe luchar contra pornomiseria, dice director de Festival de Valdivia». Swissinfo, 10-10-2022.

## Enllaços externs

* Agarrando pueblo: el cine como respuesta por Simón Henao-Jaramillo de la Universidad de Buenos Aires
* Vídeo sobre la pornomiseria al canal de Filmoteca Maldita
# Anjel Lertxundi

Anjel Lertxundi (Orio, 1948) és un escriptor en basc especialitzat en contes, novel·les i literatura infantil i juvenil. És considerat un dels grans renovadors de la narrativa en aquesta llengua i la seva extensa obra es defineix per l'experimentació i l'eclecticisme. Després de la novel·la Otto Pette (1994), considerada ja una obra imprescindible, es va centrar en el tema de les creences tradicionals com l'adoració del diable, el resultat en va ser publicat en la secció Ifrentzuak de l'editorial Alberdania. També ha col·laborat amb el món del cinema, amb pel·lícules com Hamaseigarrenean, aidanez ('A la setzena, pel que sembla'), basada en una de les seves pròpies novel·les, o Karelatik. A més, és col·laborador de diversos mitjans escrits, entre aquests el diari Berria.

## Bibliografia
### Literatura infantil i juvenil

* Portzelanazko irudiak 1981, Erein
* Tristeak kontsolatzeko makina 1981, Erein
* Gizon kabalen piurak 1982, Erein
* Artillero, dale fuego 1986, Erein
* Eskiatzaile herrenaren kasua 1988, Erein
* Estalaktita rockeroaren kasua 1988, Erein
* Kaxkajo bahituaren kasua 1988, Erein
* Paris de la France-ko pateen kasua 1988, Erein
* Alarguntsa sikodelikoaren kasua 1989, Erein
* Sardina ezpain gorriaren kasua 1989, Erein
* Peru eta Marixe, mila eta bat komerixe 1993, Erein
* Tresak eta kordelak 1993, Ajuntament de Zarautz
* Nire kuleroak 1999, Elkar
* Muxubero, mon amour 2000, Elkar
* Haltzaren muinoa, 2021, Elkar', Premi Euskadi

### Relats

* Hunik arrats artean 1970, Lur
* Ajea du Urturik 1971, Gero Mensajero
* Goiko kale 1973, Gero Mensajero
* Aise eman zenidan eskua 1980, Erein
* Urtero da aurten 1984, Erein
* Lurrak berdinduko nau 1990, Erein
* Piztiaren izena 1995, Alberdania

### Novel·les

* Hamaseigarrenean, aidanez 1983, Erein
* Tobacco days 1987, Erein
* Carla 1989, Erein
* Kapitain frakasa 1991, Erein
* Otto Pette (Hilean bizian bezala) 1994, Alberdania
* Azkenaz beste 1996, Alberdania
* Argizariaren egunak 1998, Alberdania
* Lehorreko koadernoa 1998, Alberdania
* Zorion perfektua 2002, Alberdania
* Konpainia noblean 2004, Alberdania
* Ihes betea 2006, Alberdania

### Assaigs

* Gaurko literatura 1968, Seminari de Sant Sebastià.
* Pio Baroja 1972, Gero Mensajero
* Xabier Lizardi, olerkari eta prosista 1974, Jakin
* Haur literaturaz 1982, Erein
* Letrak kalekantoitik 1996, Alberdania
* Munduaren neurriak 1998, BBK i Ikeder
* Gogoa zubi 1999, Alberdania
* Muga-mugako zirriborroak (Edo pipiñoen kanpaina baten lehendabiziko zirriborroak) 1999, KM
* Mentura dugun artean 2001, Alberdania.

### Traduccions

* Urrezko Astoa; Luzio Apuleio ('L'ase d'or') 1996, Ibaizábal

### Llibres de Viatges

* Italia, bizitza lanbide 2004, Alberdania / Berria

### Biografies

* Martin Ugalde, leialtasun baten historia 1997, Ajuntament d'Andoain

## Enllaços externs

* Bloc d'Anjel Lertxundi Arxivat 2012-07-06 a Wayback Machine. (basc).
* La naturaleza del mal, El País, 1 de març de 2001.
* Anjel Lertxundi < Alberdania
# Anne Danican Philidor

Anne Danican Philidor (París, 11 d'abril de 1681 - 8 d'octubre de 1728), fou un músic francès.

## Biografia

Part de la família Philidor, era fill d'André Danican, dit l'ainé i mig germà de François-André Danican, el membre més destacat de la família. El seu primer nom, Anne, poc comú per a un home, li van posar perquè se'n deia el seu padrí, el duc Anne de Noailles.
Als 16 anys, va compondre una pastoral: Amour vainqueur (Amor guanyador), i posteriorment, la seva obra principal Diane et Endymion, i l'òpera Dànae. Se sap que el 1698, era oboista de la Grande Écurie del rei de França, i que el 1704 va succeir el seu pare a la Capella Reial.
En 1725, va fundar el Concert Spirituel, una organització que fins a 1791 va produir una sèrie anual de vint-i-quatre concerts públics. El terme spirituel indicava que la música religiosa hi ocupava un lloc destacat, si més no inicialment. Creà, dos anys més tard, el concert francès, més centrat en la música secular, amb interpretacions de cantates franceses. El 1728, pocs mesos abans de la seva mort, va renunciar a la direcció d'aquests dos concerts, on va ser substituït per Jean-Joseph Mouret.
Anne Danican Philidor també va dirigir concerts per a laduquessa de Mainei va ser superintendent de música per al príncep de Conti. Com a compositor és autor de música sacra i instrumental, ballets, mascarades, danses i marxes.

## Vegeu també

* Dinastia dels Philidor

## Obres
### Entre les seves composicions es troben

* L’Amour vainqueur, pastorale, 1697 ;
* Diane et Endimion, pastorale héroïque, 1698 ;
* Air à boire, 1698 ;
* Bourrée et trio, 1699 ;
* Les Amazones, mascarade, 1700 ;
* Le Lendemain de la noce de village, mascarade, 1700 ;
* Trio, 1700 ;
* Danaé, opéra, 1701
* Air à boire, 1703 ;
* La Marche des canonniers de La Rochelle, 1703 ;
* Te Deum pour la victoire de Malaga, 1704 ;
* La Marche des Boulonnais, 1705 ;
* Le Jugement de Pâris, 1710 ;
* onze menuets, 1712 ;
* vingt pièces pour flûtes, violons et hautbois, 1712 ;
* vingt-neuf pièces pour flûtes, violons et hautbois, 1714 ;
* Chaconne et simphonie de la Fête-Dieu, 1715 ;
* un menuet et deux trios, 1719 ;
* Domini est terra (psaume 123), motet, 1726.

## Referències

* 1 2 3 4 5 (en) Julian Rushton et Rebecca Harris-Warrick, « (3) Anne Danican Philidor » [archive] Inscription nécessaire, sur oxfordmusiconline.com (Grove Music Online), 2001 (consulté le 10 septembre 2021).
* 1 2 3 Dany Sénéchaud, « Le nom de Philidor aujourd’hui » [archive], sur ResMusica.com, 19 novembre 2006 (consulté le 11 septembre 2021).
* ↑ François Filiatrault, « La dynastie des Danican Philidor » [archive], sur boreades.com (Les Boréades de Montréal), 11 mai 2018 (consulté le 11 septembre 2021).

## Bibliografia

* éditions Heugel ; Société française de musicologie. Histoire du Concert spirituel (1725-1790), 2000. .

## Enllaços externs

* Sénéchaud, Dany. «Le nom de Philidor aujourd'hui» (en francès). Le Magazine. ResMusica.com, 19-11-2006. Arxivat de l'original el 10 de març 2007. [Consulta: 3 novembre 2010].
# Auditoria

Una auditoria és l'avaluació d'una organització. L'auditoria la realitzen els auditors que han de complir una sèrie de normes que assegurin essencialment llurs capacitat, objectivitat i independència. La paraula també es fa servir per el despatx dels auditors.
El propòsit de l'auditoria és verificar que l'entitat auditada treballa d'acord amb la normativa interna i externa. La paraula auditoria deriva del verb llatí audire oir, escoltar, i auditor, oïdor. Els poden fer auditòries generals o auditòries parcials, com ara del departament informàtica, de la gestió mediambiental, de la seguretat, etc. La teòrica i necessària independència de les auditòries multinacionals d'origen nord-americà o europeu (n'hi quatre que dominen el mercat que s'anomenen comunament en anglès big four) va ser qüestionada per uns escàndols financers. De fet, l'organització que s'ha de fer auditar és el client de l'auditoria. Qui paga, mana, com va palesar en uns escàndols, com ara el d'Enron (2001) o Wirecard (2020).
Abans de la fallida de l'empresa nord-americana Enron el 2001 que va arrossegar l'auditoria Arthur Andersen es parlava dels big five. Arthur Andersen va ser perseguida judicialment pel govern dels Estats Units acusada de frau. A partir d'aquest escàndol econòmic es van emulgar noves lleis més restrictiues.
El 2020, en la fallida i liquidació de l'empresa financera alemanya Wirecard el paper de l'auditoria Ernst & Young va ser qüestionat: tot i aprovar el balanç de situació any rere any, no van trobar uns 1900 milions d'euros d'actius dubtosos o inexistents.

## Referències

* ↑ «0161520.xml Auditoria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «oir, III.6.1 auditoria». A: Diccionari etimològic, 1996 (2004, 4ª edició), p. 75650-651. ISBN 9788441225169.
* ↑ Nelson Hosey, Anthony. «De Big Five a Big Four: La desaparición de Arthur Andersen» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ «Timeline: A chronology of Enron Corp.» (en anglès). The New York Times, 18-01-2006. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Meyer-Fünffinger, Arne. «Wirecard: Die zweifelhafte Rolle von EY Law» (en alemany). Tagesschau. Bayerischer Rundfunk, 14-12-2021. [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ Terés, Gemma «La fallida del gegant Wirecard esquitxa el govern alemany». ARa, 03-07-2020. «La ‘fintech’ més gran d’Europa té un forat als comptes de 1.900 M€»
* ↑ «La tèrbola connexió amb el Líban de l'exdirector d’operacions de Wirecard Jan Marsalek». El Temps -Der Spiegel, 12-08-2021.
Viccionari
# British Sounds

British Sounds és una pel·lícula documental de 1969 creada pel Grup Dziga Vertov (Jean-Luc Godard i Jean-Pierre Gorin) en col·laboració amb Jean-Henri Roger, per la South London Weekend Television. La cadena britànica es va negar, però, a emetre el documental i només en va difondre uns pocs fragments.

## Argument

Es tracta d'un documental polític marxista sobre la condició de la classe obrera anglesa a finals dels anys seixanta. El documental, així com llargs travellings dels treballadors a la cadena de muntatge en una fàbrica de cotxes, i una fotografia de la vagina d'una nena, també porta a grups d'estudiants universitaris que protestaven canviant la lletra d'algunes cançons dels Beatles, una reunió de sindicalistes trotskistes, les imatges de la Guerra del Vietnam, etc., en el més pur estil de l'època Godard "militant".

## Grup Dziga Vertov

El Grup Dziga Vertov va sorgir de la trobada entre Jean-Luc Godard, cineasta que qüestiona el seu paper i té previst passar a l'acció política, i Jean-Pierre Gorin, activista polític, interessat en el llenguatge del cinema.British Sounds ve a representar "una de les primeres temptatives" del col·lectiu per crear una obra que compleixi amb dos requisits: ser "una expressió de la militància" i al mateix temps actuar sobre el pla lingüístic i metalingüístic. D'una banda, en absència de tema i de personatges, el paper de l'autor es dissol en la disciplina totalitzant de l'economia política, a "cridar a la batalla". D'altra banda, això passa amb un procedir dialèctic, que contínuament posa en lluita "una imatge contra una altra imatge, un so contra un altre so".

## Referències

* ↑ Específicament aquestes cançons: Hello Goodbye', Revolution 1 i Honey Pie
* 1 2 Alberto Farassino, "Jean-Luc Godard," Il Castoro Cinema, Milà, 2007
* ↑ Franco Marineo, "Godard in Italy"
# Caracarà ximango

El caracarà ximango o caracarà chimango (Milvago chimango, Syn: Phalcoboenus chimango) és una espècie d'ocell de la família dels falcònids (Falconidae) que habita boscos i camp obert des del nord de Xile, est de Bolívia, el Paraguai, sud-est del Brasil, Uruguai i cap al sud, Argentina fins Terra del Foc. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

El Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 12.2, 2022) classifica el caracarà ximango en el gènere Milvago. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), classifiquen aquest tàxon dins del gènere Phalcoboenus.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «caracarà ximango». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Caracarà de cap groc a CERCATERM Rev. 24/01/2012
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 353. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 «Seriemas, falcons». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ BirdLife International. «Chimango Caracara. Phalcoboenus chimango» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2018. [Consulta: 29 agost 2022].
# Josep Francesc de Móra i Catà

Josep Francesc de Móra i Catà (Barcelona, 1694 - Barcelona, 1762) va ser un historiador i heraldista català.

## Biografia

Fill de Josep de Móra i Cirera i Francesca Catà i Vinyola, va estudiar retòrica, poesia, matemàtiques i filosofia a Barcelona i va completar la seva formació viatjant a les principals capitals d'Europa.
El març del 1729 va convertir-se en un dels socis fundadors de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. i l'any 1747 va assumir el càrrec de vicepresident i director efectiu d'aquesta institució.
El 1749, el rei Lluís XV de França li va concedir el títol de marquès de Llo, població de l'Alta Cerdanya. Posteriorment, el 1752, es va convertir en títol nobiliari espanyol sota la monarquia de Ferran VI.
El 27 de gener del 1752 va aconseguir que Ferran VI aprovés els estatuts de l'Acadèmia. L'any següent, el 1753, hi va llegir un treball sobre interpretació de manuscrits, que posteriorment va ampliar amb l'obra Observaciones sobre los principios elementales de la historia, lloada per l'erudit Marcelino Menéndez Pelayo i publicada l'any 1756 en el Volum 1 de les memòries de l'Acadèmia.

## Obra

* «Observaciones sobre los principios elementales de la Historia» (en castellà). Memorias de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, 1, 1756, pàg. 93–667. ISSN: 2385-4251.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Josep Francesc de Móra i Catà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Reial Acadèmia de Bones Lletres». [Consulta: 15 febrer 2012].
* ↑ «marquesat de Llo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Lió (Marquès de.). Observaciones sobre la principios elementales de la historia, 1756 [Consulta: 15 febrer 2012].