OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serena Sáenz i Molinero

Serena Sáenz i Molinero (Barcelona, 1994) és una cantant d'òpera catalana amb veu de soprano.

## Trajectòria

Serena Sáenz va començar a cantar en cors als dotze anys i aviat va participar com a solista en òperes infantils. Va estudiar cant al Conservatori Superior de Música del Liceu amb Dolors Aldea i a la Universitat de Música Hanns Eisler de Berlín amb Anna Samuil, i també s'ha format en ballet i dansa moderna. Des de la temporada 2015/2016 ha tingut l'oportunitat de treballar en papers com Belinda a Dido and Aeneas, Alice a Le Comte Ory de Gioachino Rossini i Gretel a Hänsel i Gretel.
Del 2018 al 2020 va ser membre de la International Opera Studio de la berlinesa Staatsoper Unter den Linden on va representar, entre d'altres, Pamina a La flauta màgica, l'ocell del bosc a Siegfried i Zerlina a Don Giovanni. El 2021 van fer el paper protagonista a Lucia di Lammermoor al Gran Teatre del Liceu. L'any 2022 va actuar com a Norina a Don Pasquale en una producció que va començar al Teatre La Faràndula de Sabadell, va debutar a l'Òpera de l'Estat de Viena com a Zerbinetta a Ariadne auf Naxos i va tancar l'any al Teatro Real de Madrid com a Lisa a La sonnambula.

## Referències

* ↑ Gaillard, Valèria. «La soprano Serena Sáenz debuta en solitari al Palau de la Música». Ara, 01-07-2020. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Cervantes, Xavier. «Serena Sáenz, la jove soprano del moment, debuta a 'Don Pasquale'». Ara, 15-02-2022. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Serena Sáenz». Staatsoper Berlin. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «El Liceu recupera su tradición lírica femenina» (en castellà), 27-09-2021. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Crítica: «Don Pasquale» de Donizetti en Sabadell» (en castellà). [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Ariadne auf Naxos, Staatsoper Berlin, 25.9.2020» (en alemany), 27-09-2020. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Nadine Sierra triumphs in her debut at Teatro Real in La sonnambula – Seen and Heard International». [Consulta: 25 setembre 2023].
# Kreiterita

La kreiterita és un mineral de la classe dels silicats que pertany al grup de la mica. Rep el nom del geòleg rus Vladimir Mikhailovich Kreiter (1897–1966).

## Característiques

La kreiterita és un silicat de fórmula química CsLi₂Fe³⁺(Si₄O₁₀)F₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, i va ser publicada a la revista internacional The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology per Atali A. Agakhanov et al. en el mes de febrer de 2025 amb el títol «Kreiterite, CsLi₂Fe³⁺(Si₄O₁₀)F₂, a New Cesium Mica from the Darai-Pioz Alkaline Massif, Tajikistan». Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 4935/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la glacera Dara-i-Pioz, dins els districtes de la Subordinació Republicana (Tadjikistan). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Kreiterite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 febrer 2025].
* 1 2 Agakhanov, Atali A.; Pautov, Leonid A.; Pekov, Igor V.; Karpenko, Vladimir Yu.; Siidra, Oleg I.; Sokolova, Elena; Hawthorne, Frank C.; Faiziev, Abdulkhak R.; Kasatkin, Anatoly V.; Kulikova, Inna M.; Muftakhov, Vyacheslav A. «Kreiterite, CsLi2Fe+3(Si4O10)F2, a New Cesium Mica from the Darai-Pioz Alkaline Massif, Tajikistan». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 63, 1, 04-02-2025, pàg. 103–110. DOI: https://doi.org/10.3749/2400026 [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) NEWSLETTER 51». European Journal of Mineralogy, 31, 5-6, 20-12-2019, pàg. 1099–1104. DOI: 10.1127/ejm/2019/0031-2894 [Consulta: 17 febrer 2025].
# Panteó de Josep Gili i Riera

El Panteó de Josep Gili i Riera és una obra del municipi d'Artés (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La fossa mortuòria amb escultura al seu darrere. La fossa és coberta amb una tapa de pedra, sense inscripcions, amb quatre argolles de ferro. Al darrere un monument fet en pedra arenosa, acabat en pinacle amb una creu al seu cim porta una inscripció a la part frontal. Al seu darrere hi ha una corona mortuòria, treballada també sobre arenosa.
Al costat esquerre del pinacle s'hi recolza la figura d'un àngel adult, amb barba i vestit amb una gran túnica. La figura és d'unes dimensions més grans de les naturals i està treballat en pedra calcària, donant-li una tonalitat blanca que contrasta amb la foscor de la resta de l'obra. L'àngel presenta alguna mutilació (sobretot a les mans), restaurada recentment.

## Història

Fa pocs anys se li va treure a l'àngel la dalla de ferro que subjectava amb les seves mans, ja que el malmetia. Va ser arrel d'aquest fet que l'escultura va quedar mutilada.
La figura representa la vellesa i la mort. La persona que hi va ser enterrada, era de la família Gili, propietaris de diversos terrenys d'Artés, entre d'altres, del mas Pla.

## Referències

* 1 2 3 4 «Panteó de Josep Gili i Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
# Océane (actriu pornogràfica)

Océane (Christelle Henneman, París, 6 de gener de 1973) és una ex actriu pornogràfica francesa.
Va començar treballant com a secretària en una empresa venedora de mampares de dutxa. Al començament de la dècada de 1900 va conèixer al seu fugur company sentimental i l'actor pornogràfic Ian Scott, amb qui va començar a freqüentar clubs d'intercanvi de parelles. Va entrar en la indústria pornogràfica en 1995, amb 22 anys, realitzant el seu debut amb produccions de pornografia amateur sota la direcció de Laetitia.
Un cop va donar el salt al porno professional, va treballar per directors com Alain Payet, Marc Dorcel o Fred Coppula i per a estudis europeus o estatunidencs com Blue One, Elegant Angel, Metro, Hustler Video, Private, Wicked Pictures, VCA Pictures, Harmony Concepts, Channel 69, Digital Sin, New Sensations o Fat Dog, entre d'altres.
El 2001 va guanyar el Premi Hot d'Or que la reconeixia com a Millor actriu francesa de l'any. També en aquest curs, va ser nominada als Premis AVN en la categoria de Millor escena de sexe en producció estrangera. per Private XXX 11.
Es va retirar de la indústria com a actriu un any més tard, en 2002, havent aparegut en un total de 132 pel·lícules.

## Referències

* 1 2 3 Océane (actriu pornogràfica) a Internet Adult Film Database (anglès)
* ↑ Christophe Lemaire in Le Cinéma X, La Musardine, 2012, page 414
* ↑ Ian Scott, fiche biographique sur le site de Hot Vidéo (consulté le 15 juillet 2017)
* ↑ Océane, fiche sur X-Women.fr, 26 septembre 2006
* ↑ «Nominados en los Premios AVN 2001». AVN. Arxivat de l'original el 2001-03-09. [Consulta: 10 setembre 2018].
* ↑ «Info "Private XXX 11"». adultfilmdatabase. [Consulta: 10 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Océane a Internet Adult Film Database (anglès)
* Océane (actriu pornogràfica) a Adult Film Database (anglès)
# Servei Central de Documentació

El Servei Central de Documentació (SECED) va ser el servei d'intel·ligència espanyol durant el final del franquisme i el principi de la transició (1972-1977). El règim planteja la possibilitat de crear un Centre d'Informació i Documentació (CIDOC), finalment el sotssecretari de la presidència del govern Luis Carrero Blanco crea el 22 de gener de 1972 el Servei Central de Documentació amb total dependència al servei segons el Decret 511/1972. cal destacar que el servei estava bastant endarrerit respecte als seus homòlegs europeus a causa dels trenta anys d'aïllament. El SECED amb la transició i mitjançant la fusió amb la Tercera Secció d'Informació de l'Alt Estat Major passà a anomenar-se el 1977 Centre Superior d'Informació de la Defensa (CESID).

## Organització

El SECED estava organitzat en dues grans estructures: la d'informació i la d'operacions. Al mateix temps hi havia departaments d'acció psicològica, així com de diferents assumptes especials. Tot estava sota el comandament d'una Secretaria General, que era l'estat major del servei i el receptor de tota la informació rebuda.
A la fi de 1973 el SECED estava comprès en una dotzena de delegacions regionals i mitja dotzena de subdelegacions provincials repartides per tota la geografia espanyola. També comptava amb diverses oficines i delegacions en diversos departaments ministerials.

## Operacions

El SECED es va preocupar fonamentalment de combatre els brots terroristes que havien sorgit.
Entre les operacions més importants que va dur a terme el SECED estan l'Operació Promesa, que va suposar el contacte amb diversos grups polítics que posteriorment participarien en la transició. Altres operacions importants van ser l'Operació Lucero i l'Operació Alborada, que van ajudar a preparar el camí a la transició.
Probablement l'operació més important del SECED va ser l'Operació Lobo amb la qual mitjançant un agent infiltrat (Mikel Lejarza) van aconseguir acabar amb més de la quarta part d'ETA així com la majoria de la cúpula terrorista.
No obstant això van ser responsables del terrorisme tardofranquista de l'extrema dreta, destacant, entre d'altres, l'Operació Reconquista que van portar als fets de Montejurra, com va confessar el destacat militar i alt responsable policial durant la transició espanyola, José Antonio Sáenz de Santamaría.

## Vegeu també

* Centre Nacional d'Intel·ligència

## Referències

* ↑ Diego Carcedo. Sáenz de Santamaría. El general que cambió de bando. 1ª. Madrid: Temas de Hoy, febrero 2004, p. 148-155. ISBN 84-8460-309-1.

## Enllaços externs

* Pàgina d'ASR, sobre intel·ligència, espionatge i serveis secrets.
# Píleu

El pili o píleu en micologia és el nom tècnic que rep el capell o la part del capell dels cossos fructífers (especialment els ascocarps o basidiocarps) dels fongs que suporten la superfície que porta les espores, himeni. L'himeni pot consistir en làmines tubs o dents sota la superfície del pili. El píleu és característic dels ordres agaricals, boletals, alguns Polyporae, fongs dentats i alguns ascomicets. L'etimologia de pili prové del nom del capell, que en temps dels antics romans, es posaven els antics esclaus quan s'alliberaven.

## Classificació

Els pili poden ser de diverses formes, i les formes poden canviar al llarg del desenvolupament i creixement del fong. La forma de pili més comú és la semiesfèrica o convexa. Els pili convexos solen continuar la seva expansió quan maduren, fins que adquireixen una forma totalment plana. Moltes espècies ben conegudes tenen un pili convex, com Agaricus bisporus, o diverses espècies dels gèneres Amanita i Boletus.
Alguns altres, com ara Macrolepiota procera, tenen diferents tipus de mamelló-forma de mama, per la qual cosa són anomenats umbonat o mamellons. Un umbo o mamelló és el sortint o protuberància obtusa que es forma al centre del barret d'alguns bolets. Alguns fongs, com ara Cantharellus cibarius, presenten una aparença d'embut o trompeta. En aquests casos, el pili és denominat embut o infundibuliforme.
A continuació hi ha unes il·lustracions que representen els diferents tipus de pili descrits en la literatura:
* Campanulat (forma de campana)
* Cònica
* Convexa
* Deprimida
* Plana
* Infundibuliforme (en forma d'embut)
* De costat
* Ovada
* Umbilicada (forma de melic)
* Umbonada (protrusionat)

## Bibliografia

* Arora, D: "Mushrooms Demystified", Ten Speed Press, 1986

## Notes

* ↑ «píleu». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Pili a Optimot
* ↑ Moore-Landecker, E: "Fundamentals of the Fungi", page 560. Prentice Hall, 1972.
* ↑ «Píleu». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
# Creu de terme (Copons)

La Creu de terme és una obra de Copons (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La creu estava formada per un basament esglaonat format per quatre graons, damunt del que s’assentava una columna poligonal monolítica que sostenia la creu. Coronant la columna hi havia el basament de la creu pròpiament dita, que era poligonal i estava decorat amb figures bíbliques. Només es conserva íntegrament la part superior de l'estructura, formada per la creu pròpiament dita i un petit fust poligonal amb basament motllurat. La creu és grega i presenta les aspes motllurades. També es conserven alguns trams de la columna central poligonal que l'aixecava. Totes les restes conservades són de pedra, estan fragmentades i no presenten un bon estat de conservació.

## Història

Al llibre 'Les creus al vent' d'Albert Bastardes, hi ha una foto de la creu del 1914. on es veu la creu de terme original de Copons, situada a la cantonada sud-est del Pla de Missa, al costat de la rectoria.
El mes d’octubre de 1934, la creu fou destruïda com a conseqüència dels fets ocorreguts durant la proclamació de l’Estat Català per part del president de la Generalitat, Lluís Companys. La creu va ser erigida de nou després de la Guerra Civil (1936-1939), pels voltants de l’any 1954, i fou situada en el mateix punt del Pla de Missa (unes imatges publicades al número 5 de la revista Camí Ral en donen fe). Finalment, sembla que durant les obres de construcció de la nova sala polivalent del poble (entre els anys 2005 i 2006), la creu fou malmesa i les peces quedaren a la intempèrie fins que finalment es van poder recuperar i actualment es troben guardades.

## Referències

* ↑ «Creu de terme». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 255. ISBN 84-7304-083-X.
* ↑ «Creu de Terme». Ajuntament de Copons.
# Pelagianisme

El pelagianisme és una heretgia, segons l'Església catòlica, que va sorgir al segle v i va tenir molt de pes a l'edat antiga. Aquesta teoria teològica rep el nom del monjo britànic Pelagi (354-420 o 440), tot i que va negar, almenys en algun moment de la seva vida, moltes de les doctrines associades amb el seu nom. Pelagi va ser identificat com a irlandès per sant Jeroni.
Pelagi va ensenyar que la voluntat humana, creada amb les seves habilitats per part de Déu, era suficient per viure una vida sense pecat, tot i que creia que la gràcia de Déu ajudava a tota bona feina. El pelagianisme ha estat identificat amb la visió (ja sigui ensenyat per Pelagi o no) que els éssers humans poden guanyar la salvació pels seus propis esforços.
Negava l'existència del pecat original, ja que considerava que la falta afectava només a Adam i no a tota la humanitat, i que, per tant, els nens naixien sense culpa. Això contradiu un dogma bàsic segons el qual el baptisme té, entre altres funcions, netejar el pecat original.
El pelagianisme va ser atacat el 415 al Concili de Diòspolis (també conegut com a Lod), que va trobar a Pelagi com ortodox. Però va ser condemnat més tard al Concili de Cartago (418) i aquesta condemna va ser ratificada al Concili d'Efes el 431. Les estrictes doctrines morals dels pelagians van influir al sud d'Itàlia i Sicília, on van ser predicades obertament fins que la mort de Julià Eclanense en 455, i a Bretanya fins a la vinguda de Germà d'Auxerre cap el 429.

## Referències

* ↑ H. Zimmer. "Pelagius in Ireland", 1901, p. 20.
* ↑ Jennings, Daniel R., Transcript From The Council of Diospolis (Lydda) Against Pelagius, 415AD
* ↑ Williston Walker A History of the Christian Church, 1918, p. 187.
* ↑ Dictionary of Philosophy and Religion by William L Reese, Humanities Press 1980 p.421
* ↑ Knowles, George, Unitarian Universalism
# Bahrain Victorious

L'equip Bahrain Victorious (codi UCI: TBV) és un equip de Bahrain de ciclisme en ruta professional. Creat al 2017 amb el nom de Bahrein-Merida i categoria WorldTeam, participa en totes les curses de l'UCI World Tour. El 2020 passà a anomenar-se Bahrain-McLaren, i el 2021 Bahrain Victorious.

## Principals victòries
### Clàssiques

* Volta a Llombardia: Vincenzo Nibali (2017)
* Milà-Sanremo: Vincenzo Nibali (2018), Matej Mohorič (2022)
* París-Roubaix: Sonny Colbrelli (2021)
* Fletxa Valona: Dylan Teuns (2022)

### Curses per etapes

* Tour de Croàcia: Vincenzo Nibali (2017), Kanstantsin Siutsou (2018), Matej Mohorič (2022)
* BinckBank Tour: Matej Mohoric (2018)
* Volta a Alemanya: Matej Mohorič (2018)
* Volta a Burgos: Mikel Landa (2021)
* Volta a Andalusia: Wout Poels (2022)
* Volta a Polònia: Matej Mohorič (2023)

### Grans Voltes

* Tour de França
** 8 participacions (2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024)
*** 7 victòries d'etapa:
**** 2 el 2019: Dylan Teuns, Vincenzo Nibali
**** 3 el 2021: Matej Mohorič (2), Dylan Teuns
**** 2 el 2023: Pello Bilbao, Wout Poels
** 1 classificacions secundàries:
*** Classificació per equips: 2021
* Giro d'Itàlia
** 8 participacions (2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024)
** 7 victòries d'etapa:
*** 1 el 2017: Vincenzo Nibali
*** 1 el 2018: Matej Mohorič
*** 2 el 2021: Gino Mäder, Damiano Caruso
*** 1 el 2022: Santiago Buitrago
*** 2 el 2023: Santiago Buitrago, Jonathan Milan
** 4 classificacions secundàries:
*** Classificació per equips: 2022 i 2023
*** Classificació per punts: 2023 (Jonathan Milan)
*** Classificació dels joves: Antonio Tiberi (2024)
* Volta a Espanya
** 8 participacions (2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024)
** 2 victòries d'etapa:
*** 1 el 2017: Vincenzo Nibali
*** 1 el 2021: Damiano Caruso
** 2 classificacions secundàries:
*** Classificació dels joves: Gino Mäder (2021)
*** Classificació per equips: 2021

## Classificacions UCI

UCI Amèrica Tour
UCI Àsia Tour
UCI Europa Tour
UCI Oceania Tour
UCI World Tour
El 2016 la Classificació mundial UCI passa a tenir en compte totes les proves UCI. Durant tres temporades existeix paral·lelament amb la classificació UCI World Tour i els circuits continentals. A partir del 2019 substitueix definitivament la classificació UCI World Tour.

## Referències

* ↑ «El Bahrain Merida echa a andar». marca.com, 26-10-2016 [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ Merida confirm end to title sponsorship of Bahrain team

## Enllaços externs

* Web oficial
* Bahrain Victorious a ProCyclingStats
* Plantilla a firstcycling.com
# Helena Rufat i Casals

Helena Rufat i Casals (Torrelameu, la Noguera, 14 de juliol de 1967) és una escriptora catalana. Actualment viu a Mollerussa. És llicenciada en Filologia Catalana i fa de professora d'institut a Bellcaire d'Urgell. Va començar a escriure ficció fa pocs anys. Després de guanyar diversos premis, és coneguda pel llibre Una història d'amor, la seva primera novel·la. Ha publicat un text sobre Josep Maria Castellet i els contes "L'olor de la palla" dins La darrera carta i altres narracions (2010) i "L'home afortunat" dins Woman secret's i altres narracions (2011).
Al 2019 va publicar la seva segona novel·la, Tardes de bar, sota el segell de Pagès Editors.
El març de 2021 publica el seu primer poemari, Les Certeses, després de guanyar el XI Premi Nit de Poesia al carrer de l’Ametlla de Mar al 2020.
Al novembre de 2024 publica la novel·la Les Ànimes fidels, amb la qual guanya el Premi Joanot Martorell de narrativa.

## Referències

* 1 2 «Helena Rufat i Casals». Institució de les Lletres Catalanes. [Consulta: 11 març 2015].
* ↑ «Helena Rufat». Ediciona de 1984. [Consulta: 18 març 2015].
* ↑ «Helena Rufat presenta “Una història d'amor”». Vilaweb. [Consulta: 11 març 2015].
* ↑ «El Teatre L'Amistat acull la presentació del llibre ‘Tardes de bar’ de l'autora local Helena Rufat», 25-10-2019. [Consulta: 29 setembre 2020].
* ↑ «Helena Rufat guanya el XI Premi Nit de Poesia al carrer de l’Ametlla de Mar». Vilaweb, 26-06-2020. [Consulta: 10 abril 2021].
* ↑ «Helena Rufat i Salvador Ortells guanyen els premis literaris Ciutat de Gandia». Ara Llegim, 02-07-2024.

## Enllaços externs

* Helena Rufat i Casals al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
# Paris Pişmiş

Marie Paris Pişmiş de Recillas (Istanbul, 30 de gener de 1911 – 1 d'agost de 1999) va ser una astrònoma turca-mexicana d'origen armeni.
Pişmiş va néixer com Mari Sukiasyan el 1911, originària d'Ortaköy, un barri del districte de Beşiktaş, a Istanbul. El 1937, va esdevenir una de les primeres dones a obtenir un Ph.D. per la Facultat de Ciències de la Universitat d'Istanbul. El seu supervisor doctoral va ser Erwin Freundlich, que havia arribat allí com a molts científics alemanys fugint de la persecució nazi, i s'adonà del seu geni i la va recolzar per traslladar-se als EUA com a becària de Harvard el 1938. Així, més tard, va desenvolupar activitats acadèmiques en l'Harvard University on va conèixer al seu futur espòs Félix Recillas, un matemàtic mexicà. Finalment es van instal·lar a Mèxic, D. F., i així va esdevenir la primera astrònoma professional a Mèxic. D'acord amb Dorrit Hoffleit:
Durant més de cinquanta anys va treballar en la UNAM, la que li va atorgar una sèrie de guardons, inclòs el "Premi Ensenyament de les Ciències".
Pişel meuş va estudiar, entre d'altres, la cinemàtica de galàxies, la nebulosa H II, l'estructura de cúmuls estel·lars oberts, i de nebuloses planetàries. Va compilar el catàleg Pismis de 22 cúmuls estel·lars oberts, i 2 cúmuls globulars en l'hemisferi sud.
El 1998, va publicar una autobiografia intitulada "Reminiscences in the Life of paris Pișmiș: a Woman Astronomer". Va morir el 1999. D'acord amb els seus desitjos va ser cremada. La seva filla Elsa Recillas Pishmish és una astrofísica.

## Algunes publicacions

* Paris Pișmiș, Gabriel Cruz-González. 1998. Reminiscences in the Life of Paris Pismis: A Woman Astronomer. Editor Universitat Nacional Autònoma de Mèxic, Institut d'Astronomia, Institut Nacional d'Astrofísica, Òptica i Electrònica, 103 pàg. ISBN 9789683664495

## Referències

* ↑ http://aas.org/obituaries/paris-marie-pi%C5%9Fmi%C5%9F-1911-1999 Arxivat 2013-09-19 a Wayback Machine.
* ↑ «Paris Pismis (30-enero-1911 / 1-agosto-1999)» (en castellano). ASTROBIOGRAFÍAS, 2010. [Consulta: 17 abril].
* ↑ SIMBAD list of Pismis clusters

## Bibliografia

* Dorrit Hoffleit (2005). Dorrit Hoffleit «Two Turkish lady astronomers». Journal of the American Association of Variable Star Observers, 33, 2, 2005, pàg. 127–129. Bibcode: 2005JAVSO..33..127H.
* Silvia Torres Peimbert (1999). Silvia Torres Peimbert «Obituary: Paris Marie Pismis, 1911-1999». Bulletin of the American Astronomical Society, 31, 1999, pàg. 1607. Bibcode: 1999BAAS...31.1607T.
# Illes Mariannes Septentrionals

Les illes Mariannes Septentrionals o Mariannes del Nord (en anglès Northern Mariana Islands) són un territori insular d'Oceania lliurement associat als Estats Units.
Situades al nord de la Micronèsia, al Pacífic nord-occidental, comprenen gairebé la totalitat de l'arxipèlag de les Mariannes excepte la més meridional, Guam, territori nord-americà. Són 14 illes en total (que inclouen, entre d'altres, Saipan, Rota i Tinian) amb una extensió de 477 km². La seva capital és Capital Hill, situada a l'illa de Saipan.

## Vegeu també

* Bandera de les Mariannes Septentrionals
* Segell de les Mariannes Septentrionals