OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Romane Guéret

Lise Akoka és una directora i guionista francesa. En particular, va codirigir amb Lise Akoka la pel·lícula Les Pires que va guanyar el Premi Un Certain Regard al 75è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Biografia

Després d'estudiar cinema a la Sorbona, Romane Guéret va començar a treballar com a ajudant de càsting. En aquesta ocasió coneixerà Lise Akoka, amb qui portarà a terme els seus projectes de futur.
El seu primer llargmetratge Les Pires, codirigit amb Lise Akoka, va guanyar el Premi Un Certain Regard al 75è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Filmografia

Ha estat codirectora de totes les seves pel·lícules.
* 2015 : Chasse royale (curtmetratge)
* 2020 : Tu préfères (websèrie)
* 2022 : Les Pires

## Distincions
### Premis

* 75è Festival Internacional de Cinema de Canes : Premi Un certain regard per Les Pires
* Premi SACD 2023 : Prix Nouveau Talent Cinéma

### Nominacions

* César 2017 : César al millor curtmetratge per Chasse royale

## Notes i referències

* 1 2 3 «Cannes : le film français Les Pires, de Lise Akoka et Romane Gueret remporte le prix « Un certain regard »». Sud-Ouest..
* ↑ «Lise Akoka et Romane Guérét». distrib.pyramidefilms.com..
* ↑ «Les Pires, le regard de Lise Akoka et Romane Gueret». Festival de Cannes, 23-05-2022..
* ↑ «Cannes 2022 : « Les Pires », de Lise Akoka et Romane Gueret, récompensé par Un certain regard». Le Monde..
* ↑ «Cinéma : Entretien avec Lise Akoka, réalisatrice du film Les Pires, tourné à Boulogne-sur-Mer en salles ce 7 décembre». France 3..
* ↑ «Tu préfères». arte.tv.digitalproductions/fr..
* ↑ «La SACD dévoile les 33 lauréats de ses prix 2023». Société des auteurs et compositeurs dramatiques..
# Roser Caminals i Gost

Roser Caminals i Gost (Barcelona, 30 de juny de 1956) és una novel·lista nascuda i formada a Catalunya que des del 1981 viu als Estats Units, on es dedica a l'ensenyament de literatura espanyola al Hood College de Frederick (Maryland).
La seva primera obra, escrita en anglès, fou Once Remembered, Twice Lived (1993). Ha traduït a l'anglès obres pròpies i de Carme Riera i Emilia Pardo Bazán. El 2021 va guanyar el Premi BBVA Sant Joan amb la novel·la Garbo parla, sobre l'agent secret Garbo.
Està casada amb el novel·lista estatunidenc William Heath.

## Obra
### Novel·la

* Un segle de prodigis (Columna, 1995)
* Les herbes secretes (Pagès, 1996)
* El carrer dels Tres Llits (Rosa dels Vents, 2002; Edicions 62, 2010)
* La petita mort (Rosa dels Vents, 2004)
* La dona de mercuri (Edicions 62, 2006)
* Cinc-cents bars i una llibreria (Edicions 62, 2011)
* Els aliats de la nit (Edicions 62, 2015)
* Garbo parla (Edicions 62, 2021)

### No ficció

* La seducció americana (Edicions 62, 2009)

### Obres traduïdes al català

* Once Remembered, Twice Lived [Un segle de prodigis] (Peter Lang, 1993)

### Obres traduïdes al castellà

* Amores oscuros (El carrer dels Tres Llits) (Lumen, 2003)
* La pequeña muerte (La petita mort) (Ediciones B, 2005)
* La mujer de mercurio (La dona de mercuri) (Ediciones B, 2007)

### Obres traduïdes a l'anglès

* The Street of the Three Beds (El carrer dels Tres Llits) (University Press of the South, 2011)

### Traduccions

* The House of Ulloa (Los Pazos de Ulloa, Emilia Pardo Bazán) (University of Georgia Press, 1992)
* A Matter of Self-Esteem and Other Stories by Carme Riera (Qüestió d'amor propi i altres relats de Carme Riera) (Holmes & Meier, 2001)

## Premis i reconeixements

* 1998 - Primer premi de prosa, IV Jocs Florals de la Diàspora: Les herbes secretes
* 1999 - Primer accèssit al premi de traducció de prosa, V Jocs Florals de la Diàspora: A Matter of Self-Esteem and Other Stories by Carme Riera
* 2021 - Premi BBVA Sant Joan de narrativa per Garbo parla

## Referències

* 1 2 «Biografia Roser Caminals». [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Roser Caminals: 'El New York Times i el Washington Post moltes vegades fan una simplificació del procés'». [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Literatura Catalana (Roser Caminals i Gost)» (en castellà). The Magic Thon's. [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ «Roser Caminals i Gost | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ «Pòrtic Roser Caminals». [Consulta: 20 març 2021].
* ↑ Nopca, Jordi. «Roser Caminals guanya el premi BBVA Sant Joan recordant Garbo, agent secret i "heroi imperfecte"», 29-06-2021. [Consulta: 29 juny 2021].

## Enllaços externs

* «Roser Caminals i Gost». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Valentí Gubianas i Escudé

Valentí Gubianas i Escudé (Navàs, 15 de maig de 1969) és un il·lustrador català.
Va estudiar a l'Escola Massana. El 1995 va publicar el seu primer llibre il·lustrant un text d'Elena O'Callaghan. Es considera influenciat per les obres de Carme Solé Vendrell, Montse Ginesta, Mariscal, Peret, Arnal Ballester o Montse Tobella. Ha treballat per a diferents editorials, il·lustrant sobretot llibres infantils –més d'un centenar–, i ha col·laborat a les revistes Cavall Fort i Tretzevents. Amb el conte Alí i Rambodine es va estrenar com a autor del text il·lustrat. És també un reconegut pintor de murals.
El 2015, Gubianas va celebrar els 20 anys de la publicació del seu primer llibre amb una exposició antològica a la sala gran del Centre Cultural El Casino de Manresa i una altra a la Fàbrica Nova de Navàs.El 2024 va exposar novament al Centre Cultural El Casino de Manresa, amb motiu del Premi Lacetània a la Projecció artística en il·lustració.
És autor del mural d'homenatge a Josep Vallverdú, fet al Gargar Festival 2023 de Penelles amb motiu dels cent anys de l'escriptor.

## Premis

* The White Ravens 2021 per l'àlbum Els Gegants , seleccionat per la Internationale Jugendbibliothek com un dels 200 millors títols de l'any de literatura infantil i juvenil d'arreu del món (procedents de 54 països i en 38 llengües diferents).
* Premi Lacetània a la Projecció Artística 2023, convocat per Òmnium Cultural i Cercle Artístic de Manresa.

## Referències

* ↑ Domènech, Xavier «Valentí Gubianas Escudé: L'Il·lustrador que imagina mons de colors». Regió 7, 10-05-2014, pàg. 26.
* ↑ Regió7. «Valentí Gubianas dibuixa Txarango». [Consulta: 25 gener 2020].
* ↑ «QUI SÓC - Valentí Gubianas, Il·lustrador de llibres i murals». [Consulta: 14 octubre 2019].
* ↑ Paz, Susana. «L'il·lustrador Valentí Gubianas posa text per primer cop a una història real», 10-04-2021. [Consulta: 16 octubre 2021].
* ↑ «MURALS - Valentí Gubianas, Il·lustrador de llibres i murals». [Consulta: 14 octubre 2019].
* ↑ Mañé, Pepa «Valentí Gubianas celebra 20 anys de trajectòria al Casino». Regió 7, 14-11-2014.
* ↑ «Manresa estrena demà l'exposició 'Valentí Gubianas, 20 anys'». Manresa.cat. [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ Casino. «Valentí Gubianas», 11-04-2024. [Consulta: 11 abril 2024].
* ↑ 324cat. «Josep Vallverdú coneix el mural que ret homenatge al seu món literari al 8è Gargar de Penelles», 06-05-2023. [Consulta: 18 maig 2023].
* ↑ «The White Ravens 2021» (en alemany). Arxivat de l'original el 2022-03-23. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ Riu, Toni Mata i. «Un conte de dos autors bagencs entra a l'elit de la literatura infantil», 10-11-2021. [Consulta: 28 març 2022].
* ↑ «Veredictes dels Premis Lacetània de les Arts i la Cultura 2023». [Consulta: 21 febrer 2024].
# Valquíria

Les valquíries, de l'antic alemany Walkyrien, són uns dels personatges femenins més importants de la mitologia escandinava.
Les Valquíries eren filles d'Odin i les comandava la deessa Freia. Eren unes guerreres belles, verges i d'una gran fortalesa, amb la capacitat de guarir qualsevol ferida, i la missió d'acompanyar al Valhalla els herois caiguts en la batalla. Allí els atenien servint-los hidromel i delectant-los amb la seva bellesa. En algunes llegendes es diu que podien transformar-se en cigne.
La més famosa és Brunilda (Brunhild significa guerrera bruna en alemany antic) gràcies a l'obra de Richard Wagner, Der Ring des Nibelungen. Era la reina de les Valquíries i la seva força era superior a la d'una dotzena d'homes. Altres valquíries mencionades en relats i llegendes són Mista, Rista, Hilda, Thruda, Sigrún, Hlök, Herfjotern, Ragyd, Gud, Skogul i Hrund. D'entre totes, la més bella era Hnos. Habitualment vivien a Wingolf, al costat del Valhalla.

## Curiositats

* L'asteroide (123) Brunilda rep el seu nom per la reina de les Valquíries.
* L'element químic vanadi fou nomenat en homenatge a la deessa Vanadis, nom llatinitzat de la primera valquíria Freya.

## Referències

* ↑ San José Beltrán, Laia. Quiénes fueron realmente los vikingos: un estudio sobre la historia y cultura del pueblo escandinavo entre los siglos VIII y XI (en castellà). Quarentena, 2015, p. 324. ISBN 978-84-16229-16-1.
* ↑ Thompson, Stith. The Folktale (en anglès). University of California Press, 1977, p. 88-93. ISBN 978-0-520-03537-9.
* ↑ Sturluson, Snorri. L'Edda: récits de mythologie nordique (en francès). Gallimard, 1991, p. 122-123. ISBN 978-2-07-072114-6.
* ↑ Munch, Peter Andreas. Norse Mythology: Legends of Gods and Heroes (en anglès). AMS Press, 1970. ISBN 978-0-404-04538-8.
* ↑ Davidson, H. R. Ellis. Gods and Myths of Northern Europe (en anglès). Penguin Publishing Group, 1965-01-03. ISBN 978-0-14-013627-2.

## Vegeu també

* Amazones
* Amazonomàquia
* Wonder Woman
* Xena
# Santa Maria de Corbera

Santa Maria de Corbera és una església de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat), catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

Es troba al nucli antic de Corbera de Dalt, al cim d'un turó on hi havia el castell dels barons de Corbera i possiblement l'antiga capella romànica, de la qual es conserva un tram de socolada a les parets sud-est. Aquesta, amb un atri i una sola nau amb els altars de Sant Joan i Santa Magdalena al seu interior, va ser consagrada abans del 1295, quan Bernat Marimon de Plegamans, senyor de Corbera, l'esmenta com a part del recinte del seu castell.
Posteriorment, va ser objecte de successives ampliacions i reformes: sagristia (1492), capella de Santa Magdalena al costat de l'atri (1487), campanar (1508), capella de Sant Joan (1522), capella del Rosari (1589), sengles capelles de Santa Bàrbara i Sant Roc (1594), cor sobre l'atri (1600), incorporació de l'atri a la nau central (1611), modificació de la façana principal (1711-1777), nova capella de Santa Magdalena (1825), presbiteri i cambril (1858), capella del Santíssim (1885), baptisteri (1940), ampliació de la capella del Santíssim (1964) i restauració de l'exterior del campanar (1988).

## Descripció

Bastida amb gres vermell, integra elements de diferents estils arquitectònics (romànic, gòtic, barroc i, externament, neoclàssic) afegits en el decurs dels segles. Té la façana orientada a sud-oest i és de planta rectangular, d'una sola nau (coberta amb teulada a dues vessants) amb capelles laterals (obertes per arcs de mig punt) i un campanar vuitavat (amb la base quadrada) integrat a la façana de migdia i que té gravat a la cara sud un rellotge de sol amb una data interior a la reconstrucció del temple. Hi ha tres campanes, anomenades Maria, Magdalena i Telma. A l'interior es conserva la imatge gòtica del segle xv de Santa Magdalena, copatrona de la vila.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Santa Maria de Corbera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 «Església parroquial de Santa Maria de Corbera». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Església parroquial de Santa Maria de Corbera». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* «Església de Santa Maria». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# David Cuéllar Tainta

David Cuéllar Tainta (Pamplona, Navarra, 1 de novembre del 1979) és un exfutbolista navarrès que jugà de centrecampista.
Les temporades 2005-2006 i 2007-2008 les jugà amb el Gimnàstic de Tarragona, sent un dels jugadors destacats que aconseguí l'ascens a la Primera divisió durant la seva primera temporada. Després de dos anys al Nàstic, fitxà per l'Athletic Club on no jugà gaires partits i l'estiu següent fitxà pel Reial Múrcia.

## Referències

* ↑ Mallo, Juanma. «La segunda oportunidad de Cuéllar» (en castellà). El Correo, 30-07-2007. [Consulta: 13 setembre 2021].
* ↑ «David Cuéllar ficha por un Regional de Tarragona» (en castellà). El Correo, 22-09-2011. [Consulta: 13 setembre 2021].
* ↑ «Despotovic y David Cuéllar se marchan al Salamanca» (en castellà), 31-08-2009. [Consulta: 17 febrer 2014].
# Associació de Futbol de Trinitat i Tobago

L'Associació de Futbol de Trinitat i Tobago, també coneguda per les sigles TTFA (en anglès: Trinidad and Tobago Football Association), és l'òrgan de govern del futbol a la república caribenya de Trinitat i Tobago. Va ser fundada l'any 1908 i, el 1964, es va afiliar a la Confederació del Nord, Centreamèrica i el Carib de Futbol Associació (CONCACAF) i a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA). El 1978 va ser una de les federacions fundadores de la Unió Caribenya de Futbol (CFU).
La TTFA és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories i les respectives seleccions nacionals, incloses les de futbol femení, futbol sala i la Selecció de futbol de Trinitat i Tobago.
Els orígens de la TTFA, antigament TTFF (en anglès:Trinidad and Tobago Football Federation) es remunten al 1908, però no va ser fins a l'any 1964 que no va afiliar-se als organismes internacionals, just poc després que es proclamés la independència de Trinitat i Tobago l'any 1962.
El 1999, la TTFA va crear la Lliga de Trinitat i Tobago de futbol (en anglès: TT Pro League), que és la principal competició de lliga del país i la disputen dotze equips.
El 2003, es va crear la National Super League, que és la segona competició més important. Des de 2017 es coneix com a National Super League i la disputen 19 equips distribuïts en dos grups de 12 (League 1) i 7 (League 2) clubs respectivament.
Des de 1927 es disputa la copa de Trinitat i Tobago de futbol (en anglès: Trinidad and Tobago FA Trophy) que és la màxima competició per eliminatòries.

## Referències

* 1 2 «Welcome to the ttfa» (en anglès). TTFA. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Trinidad and Tobago» (en anglès). FIFA. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Trinidad and Tobago» (en anglès). CONCACAF. Arxivat de l'original el 25 d’agost 2018. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Trinidad & Tobago» (en anglès). CFU. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Senior Men's Team» (en anglès). TTFA. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Corneal appointed TTFF Technical Director, Otto Pfister axed» (en anglès). Soca Warriors, 14-01-2012. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «T & T Pro League» (en castellà). Soccerway, 2020. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ «Super League One» (en castellà). Soccerway, 2019. [Consulta: 21 gener 2020].
* ↑ Schögl, Hans; Jelínek, Radek. «Trinidad and Tobago - List of Cup Winners» (en anglès). rsssf, 12-12-2019. [Consulta: 21 gener 2020].

## Enllaços externs

* Estatuts de la TTFA (2015) PDF (àrab)
# Back slang

El back slang és una llengua codificada en anglès en què la paraula escrita es pronuncia fonèticament llegint-la cap enrere.

## Ús

Es creu que el back slang es va originar a l'Anglaterra victoriana, essent utilitzat principalment pels venedors del mercat, com ara carnissers i venedors de fruita, per poder mantenir converses privades a l'esquena dels seus clients i transmetre productes de menor qualitat a clients menys observadors. La primera referència publicada va ser el 1851, a London May and the London Poor de Henry Mayhew.
Alguna paraula de back slang s'ha arribat a introduir dins l'anglès estàndard. Per exemple, el terme yob originalment era el back slang de "boy".
El back slang no es limita només a les paraules que es pronuncien fonèticament cap enrere. L'anglès utilitza sovint diftongs, que és un problema per al back slang, ja que els diftongs no es poden revertir. La correcció resultant altera lleugerament el back slang tradicional. Un exemple són els pantalons i el seu diftong ou, que es substitueix per wo a la versió de back slang.
Es diu que el back slang és utilitzat a les presons pels interns per dificultar que els consellers puguin escoltar les converses dels presos i esbrinar de què parlaven.
S'ha informat que el back slang ha estat adoptat per motius de privacitat a les pistes de tennis estrangeres pels joves jugadors anglesos Laura Robson i Heather Watson.

## Altres llengües

Altres llengües tenen formes codificades similars, però invertint l'ordre de les síl·labes en lloc dels fonemes. Entre altres hi ha:
* Francès verlan, en el qual, per exemple, français [fʁɑ̃sɛ] esdevé céfran [sefʁɑ̃];
* Francès louchébem, que també es basa en la inversió de síl·labes, però afegint síl·labes addicionals;
* Podana grec (per exemple, la paraula βυζί es converteix en ζυβί);
* IsiXhosa & isiZulu Ilwimi / Ulwimi utilitzat principalment per adolescents, sovint anomenat "idioma de l'escola secundària";
* Tougo japonès (倒 語), on les mores d'una paraula s'inverteixen i les vocals de vegades es converteixen en vocals llargues (hara, “estómac”, es converteix en raaha);
* Lunfardo, un argot en castellà parlat a l'Argentina, inclou paraules en vesre (de revés, literalment "cap enrere");
* Šatrovački, un sistema d'argot serbo-croat-bosnià;
* Suec del segle xix (per exemple, la paraula fika , que significa aproximadament "pausa cafè").

## Vegeu també

* Engrish
* Pig Latin

## Referències

* 1 2 Sullivan, Dick. «Earth Yenneps: Victorian Back Slang». The Victorian Web. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ «Earth Yenneps: Victorian Back Slang». www.victorianweb.org. [Consulta: 19 abril 2017].
* ↑ Simon Cambers, "Laura Robson reveals the benefits of talking in tongues on tour", The Guardian, 25 January 2010
* ↑ https://slangopedia.wordpress.com/2016/01/29/babbage-bye-felicia/
* ↑ https://slangopedia.wordpress.com/2016/01/29/ζα-ζωντόβολο/

## Enllaços externs

* Article victorià
* Llista de paraules d'argot de John Burkardt a la Florida State University Arxivat 2007-01-27 a Wayback Machine.
# Château-Chinon

«Château-Chinon» té aquests significats:
* Château-Chinon (Campagne), municipi al departament del Nièvre (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
* Château-Chinon (Ville), municipi al departament del Nièvre (Borgonya - Franc Comtat)
* Cantó de Château-Chinon (Ville), cantó francès al districte de Château-Chinon (Ville)
* Comtat de Château-Chinon, jurisdicció feudal de França, creada el 1644 per elevació de la senyoria del mateix nom centrada a la població de Château-Chinon
* Districte de Château-Chinon (Ville), arrondissement al departament de la Nièvre (Borgonya-Franc Comtat)
# Lluís Solé i Sabarís

Lluís Solé i Sabarís (Gavà, Baix Llobregat, 18 de maig de 1908 - Capellades, Anoia, 14 de juliol de 1985) fou un geògraf i geòleg català. Pare d'Oriol Solé Sugranyes, fill de Felip Solé i Olivé i germà de Felip Solé i Sabarís.

## Biografia

Va néixer el 1908 a la ciutat de Gavà, situada a la comarca del Baix Llobregat. De ben petit la seva família es traslladà a Lleida. L'any 1925 es diplomà com a mestre i el 1929 es llicencià a la Universitat de Barcelona en Ciències Naturals. Posteriorment amplià els seus coneixements a Alemanya, on estudià paleontologia, matèria a la qual va dedicar el seu doctorat l'any 1936.
Dedicat a la docència, fou professor d'institut a Figueres i Tarragona. Després de la Guerra Civil espanyola aconseguí la càtedra de Geografia Física a la Universitat de Granada, i l'any 1943 obtingué la càtedra a la Universitat de Barcelona.
L'any 1981 fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi, concedida per la Generalitat de Catalunya. Morí l'any 1985 a la seva residència de Capellades, població situada a la comarca de l'Anoia.

## Activitat professional

L'any 1926 conegué a Pau Vila, gràcies al qual va entrar en contacte amb la geografia, i que l'encoratjà a participar en la fundació de la Societat Catalana de Geografia l'any 1935, de la qual fou president entre 1972 i 1981.
Des de la seva càtedra de geografia a la Universitat de Barcelona aconseguí institucionalitzar aquesta disciplina científicament, gràcies a la seva relació amb Joan Vilà i Valentí i Maria de Bolòs i, mitjançant l'establiment d'una seu del Centre Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) a la mateixa universitat i la fundació de l'Instituto de Estudios Pirenaicos. Aquest institut va permetre relacionar els professionals de la geografia catalana i espanyola amb els francesos, clarament vinculats a l'escola regional de geografia.
Fou autor, entre d'altres, dels llibres:
* 1938: Introducción a la geología
* 1951: Los Pirineos
* 1952: Geografía de España y Portugal, en col·laboració amb Manuel Terán Álvarez
* 1958-1974: Geografia de Catalunya, direcció de l'obra en quatre volums
* 1968: Geografía Regional de España, amb Manuel Terán
* 1975 Sobre el concepte de regió natural i la seva evolució
* 1978: Geografía General de España, amb Manuel Terán

## Reconeixements

Des de l'any 2001 l'Institut d'Estudis Catalans convoca anualment el Premi Lluís Solé i Sabarís de Geografia, ofert al millor treball d'investigació o d'assaig sobre geografia i dotat amb 4.200 euros.

## Vegeu també

* Pierre Birot
* Subpirineu

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Lluís Solé i Sabarís | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 febrer 2025].

## Enllaços externs

* (català) Lluís Solé i Sabarís a la Societat Catalana de Geografia Arxivat 2012-03-04 a Wayback Machine.
# Coadjutor

Coadjutor a la religió catòlica és el títol d'un clergue encarregat d'ajudar un bisbe en l'administració d'una diòcesi.
Al dret canònic, el coadjutor es distingeix de l'auxiliarius perquè té el dret de successió (cum iure successionis). Avui, és costum de nomenar un coadjutor quan el bisbe titular té qualsevol incapacitat o esdevé massa gran. Normalment el bisbe titulari requereix el nomenament d'un adjutor o d'un auxialiari, però en circumstàncies excepcionals, un papa pot nomenar un coadjutor o auxiliari motu proprio. Segons els reglaments del dret canònic del catolicisme, un coadjutor és un bisbe amb plens drets territorials i li atorguen una diòcesi "in partibus infidelium", que vol dir un territori simbòlic d'una ciutat desapareguda o al territori avui ocupat per a altres monoteismes, de fet sovint a la part actualment musulmana de la conca mediterrània.
Fins a la fi de l'antic règim, allà on l'església catòlica continuava tenint poder polític, el sobirans van pesar damunt les decisions papals, com, per exemple, ho va fer Maximilià I al segle xvii per promoure el seu fidel Corneli de Berghes com a arquebisbe de l'arxidiòcesi de València i després com coadjutor del príncep-bisbe Erard de la Mark al principat de Lieja.

## Referències

* ↑ Codex Iuris Canonici, Caput II, De episcopis, art 377 ss.