OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Ferrer i Costa

Josep Ferrer i Costa (Calella, 1965) és un filòleg, activista cultural i escriptor català. És conegut per la seva contribució cultural en la conservació de la memòria d’alguns dels escriptors catalans més rellevants de la literatura d’exili, treballant obres i/o epistolàries de Vicenç Riera i Llorca, Manuel Serra i Moret, Albert Manent, Joan Fuster i Joan Coromines, entre d'altres. És el director de la Fundació Pere Coromines i de l'editorial Curial Edicions Catalanes.

## Trajectòria

Llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), va completar els seus estudis amb un DEA en Filologia Catalana per la Universitat de Girona.
El 1992 va ser membre fundador, col·laborador i assessor lingüístic de Repòrter, una revista mensual d’informació de l'Alt Maresme. Poc després, el 1994, va començar a col·laborar amb la Revista de Catalunya. El 2001 va començar a col·laborar amb El Punt, escrivint sobre temes de cultura i opinió del diari. Va treballar a les edicions Maresme i Barcelona, entre 2001 i 2007, assumint diversos càrrecs de responsabilitat.
El 2006 va començar a treballar com a coordinador de la Fundació Pere Coromines de Sant Pol de Mar. Des de 2011 és director de la mateixa Fundació i de l’editorial Curial Edicions Catalanes.

## Publicacions destacades

Ferrer i Costa ha participat en desenes de publicacions, especialment reculls d'epistolaris. Algunes de les seves obres més destacades són:
* Epistolari Joan Fuster-Vicenç Riera Llorca (1993 i 2020), a cura de Josep Ferrer i Joan Pujadas.
* Índex de l'Onomasticon Cataloniæ de Joan Coromines (vol. VIII, 1997), a cura de Joan Ferrer, Josep Ferrer i Joan Pujadas.
* Índex del Diccionari etimològic i complementari de la llengua catalana de Joan Coromines (vol. X, 2002), a cura de Joan Ferrer, Josep Ferrer i Joan Pujadas.
* Joan Coromines. Epistolari (18 volums publicats entre 1998 i 2021), a cura de Josep Ferrer i Joan Pujadas.
* Joan Coromines. Itineraris. Excursions a la recerca del mot, de la paraula viva (2014), a cura de Josep Ferrer i Joan Pujadas.
* Josep Carner i Miquel Ferrer. Correspondència d'exili (2022), a cura de Josep Ferrer i Joan Pujadas.

## Premis i reconeixements

El 1994 va rebre el Premi Crítica Serra d’Or de Literatura i Assaig al millor epistolari amb Joan Pujadas i Marquès per l’edició de l’Epistolari Joan Fuster-Vicenç Riera Llorca.

## Referències

* ↑ «Josep Ferrer: “La figura de Coromines és irrepetible”». [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Repòrter». [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Saül Gordillo - Bloc sense fulls». [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Presència, 18 de març de 2005 | La seu de la Fundació Coromines s'inaugurarà abans d’acabar l’any». [Consulta: 4 maig 2023].
* ↑ «Correspondencia D Exili (libro del 2022). Escrito por FERRER COSTA JOSEP. ISBN 9788491912408» (en castellà), 22-11-2022. [Consulta: 6 maig 2023].
# Josep Mercadal i Ametller

Josep Mercadal i Ametller (Maó, 1914 - Novorossisk, URSS, c. 1944) era fill d’un fabricant de calçat maonès que el 1923 va deixar la ciutat i es va establir a Barcelona. Amb quinze anys, Josep va entrar a l'Escola d’Aeronàutica Naval de la ciutat en la qual esdevindria tinent. El 1937, durant la seva fundació, es va afiliar al Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC) i a la Guerra Civil Espanyola va servir a l'exèrcit d'aviació de la república.
El març de 1939 s'hagué de refugiar a Orà, Algèria, on seria internat al camp de concentració de Suzonni, a prop de la vila de Boghari. Des d'allà marxaria cap a Marsella amb seixanta-un refugiats espanyols més. A l'estiu de 1939 feu camí cap a París i poc temps després es desplaçaria al port de Le Havre. Fou aleshores quan s'embarcà al S.S Maria Ulianova per exiliar-se definitivament a l'URSS. Voluntari a l'Exèrcit Roig, durant la Segona Guerra Mundial s'acomplí com a mecànic d’avions a la regió de Rostov on havia estat destinat durant l'ofensiva nazi de novembre i desembre de 1941.

## Referències

* ↑ Portella, Josep. Llibre d’exilis: Diccionari biogràfic de l'exili menorquí. Menorca: Consell Insular de Menorca, 2018, p. 374. ISBN 978-8494794216.
* ↑ Santana Morro i Marimon Riutort, Manel i Antoni. Les emigracions forçades del franquisme. Refugiats i exiliats de les Illes Balears a causa de la guerra civil del 1936-1939 i de la postguerra. Palma: Govern de les Illes Balears, 2003, p. 81. ISBN 84-932471-4-6.
* ↑ Encinas, Ángel Luis. Fuentes históricas para el estudio de la emigración española en la U.R.S.S (1936-2007). Madrid: Exterior XXI, 2008, p. 423. ISBN 978-84-612-6429-2.
# Joseph Désiré Court

Joseph-Désiré Court (Rouen, 14 de setembre de 1797 - París, 23 de gener de 1865) va ser un pintor francès especialitzat en quadres d'història i en retrats.

## Biografia

Era descendent per part de mare del pintor nordcatalà Jacint Rigau, Court va entrar a estudiar a l’École municipale de dessin de Descamps on va ser guiat per Marc-Antoine Descamps. Aviat passà al taller de Gros
Va visitar Roma per a completar la seva educació artística, va obtenir el Premi de Roma.
Des de Roma envià les seves primeres obres a les exposicions de París: Une Scène du Déluge, Hyppolite renversé de son Char, un Faune au bain attirant à lui une jeune fille, i el 1827, la Mort de César.
El 27 de juny de 1828, l'Académie des sciences, belles-lettres et arts de Rouen el va fermembre corresponent i li encarregà Corneille accueilli au théâtre par le grand Condé, après une représentation de Cinna
El govern francès de 1830 va fer un concurs per a ornamentar la Cambra dels diputats amb tres temes: Le Serment de Louis-Philippe en 1830, Mirabeau devant Dreux-Brézé aux états généraux de 1789, Boissy d’Anglas saluant la tête du député Féraud, assassiné par la populace révoltée.
L'obra de Court té nombrosos quadres d'història, entre els més coneguts: Saint-Pierre, au pouvoir des Romains, s'embarquant pour Jérusalem; le Roi Louis-Philippe distribuant les drapeaux à la garde nationale, le 29 août 1830 (Museu de Versailles) ; le Mariage du Roi des Belges, Léopold I, avec la princesse Louise d’Orléans; la Fuite de Ben-Aissa, gouverneur de Constantine; la Bienfaisance, tableau dédié aux Dames de la Charité Maternelle de Rouen; le Martyre de sainte Agnès dans le forum romain, etc.
Entre els personatges oficials que va pintar destaquen el del rei Louis-Philippe, el de la seva germana Mme Adélaïde, del rei i la reina de Dinamarca, del Papa Pius IX, de cardinal prince de Croÿ, de Marie-Dominique-Auguste Sibour, del maréchal Soult, del maréchal Pélissier, del President Franck-Carré, etc.
Va ser cavaller de la Légion d'honneur i condecorat amb l'Orde de la Dannebrog.

## Notes

* ↑ Court s'emportà el premi per al segon tema.

## Obres

* Charlotte Corday entrant chez Marat, Alençon, musée des Beaux-Arts et de la Dentelle ;
* Nymphe et Faune au bain, Alençon, musée des Beaux-Arts et de la Dentelle ;
* Portrait de la princesse Louise d’Orléans, reine des Belges, Chantilly, musée Condé ;
* Le duc d’Orléans signe la lieutenance générale du royaume ;
* Le roi donne les drapeaux à la garde nationale de Paris et de la banlieue ;
* La Mort de César, 1827, esquisse, Montpellier, musée Fabre.

## Fonts

* M. Decorde, Précis analytique des travaux de l’Académie des Sciences, Belles-lettres et Arts de Rouen, Rouen, H. Boissel, p. 140-7.
* Dictionnaire artisitique Bénézit, édition de 1911, vol. I, p. 1027, éd. de 1949, vol. 2, p. 684-5, et éd. de 1999, vol. 4, p. 22. - Les trois notices sont quasiment identiques, celle de 1999 ajoute seulement que Court fut élève du baron Gros.

## Enllaços externs

* Joseph-Désiré Court dans la base joconde
# José Antonio Pamies

José Antonio Pamies (Coix, Alacant, 18 de febrer de 1981) ės un poeta valencià.

## Publicacions

- "Bajo el cadáver del poema", Averso Poesía, Aliar Edicions, 2024.
- "Las ruinas de la aurora",accèssit del VIII Certamen de Poesia 'Poeta Juan Calderón Matador', Edicions Agoeiro, 2022.
- “En el umbral del día”, I Premi Internacional de Poesia Màlaga, Ciutat del Paradís, Fundació Màlaga, col·lecció 25 poemes, 2019.
- “Diario nómada. 326 estaciones”, II Premi Internacional de Poesia del Cercle de Belles Arts de Palma de Mallorca, homenatge a Miguel Ángel Velasco, publicat per editorial Sloper i Cercle de Belles Arts de Palma de Mallorca, col·lecció Minerva, 2014.
- “Afonías” entre la selecció de finalistes del XXVI Premi Gerardo Diego de Poesia per a autors novells de la Diputació Provincial de Soria, publicat posteriorment per LapizCero Ediciones, 2013.
- Campos de Hielo, Edicions Babilònia Associació Cultural, 2012.

## Referències

* 1 2 «‘Afonías'. Último poemario del escritor cojense José Antonio Pamies». Diari de la Vega, 26-06-2013 [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 Pou, Mitchel «José Antonio Pamies se alza con el premio de poesía del Círculo de Bellas Artes». Diario de Mallorca, 26·07·2013 [Consulta: 9 gener 2022].
* 1 2 O., L. «José Antonio Pamies inaugura el Premio Ciudad del Paraíso». La Opinión de Málaga, 30·01·2019 [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Bajo el cadáver del poema» (en castellà). [Consulta: 19 novembre 2024].
* ↑ «Fallado el VIII CERTAMEN DE POESÍA “POETA JUAN CALDERÓN MATADOR”» (en castellà), 28-07-2022. [Consulta: 19 novembre 2024].
# Joy Harvey

Joy Harvey (1934) és una historiadora de la ciència estatunidenca.

## Biografia

Harvey es va doctorar a la Universitat Harvard el 1983. Ha estat editora associada del Projecte de correspondència Darwin i ha escrit una biografia de Clémence Royer, la primera traductora francesa de Darwin. Ella i Marilyn Bailey Ogilvie van col·laborar en el Biographical Dictionary of Women in Science (Diccionari Biogràfic de Dones en la Ciència) de múltiples volums.

## Publicacions

* «Medicine and politics: Dr. Mary Putnam Jacobi and the Paris Commune» (en anglès). Dialectical anthropology, 15, 1990, pàg. 107-117.
* «L'autre côté du miroir: French Neurophysiology and English Interpretations». A: Les sciences biologiques et médicales en France, 1920-1950 ( PDF), 1994.
* Charles Darwins «Selective strategies»: die französische versus die englische Reaktion, «Rezeption von Evolutionstheorien im 19. Jahrhundert», 1995, p. 225–261.
* Almost a man of genius: Clémence Royer, feminism, and nineteenth-century science (en anglès). New Brunswick: Rutgers University Press, 1997.
* «History of Science, History and Science, and Natural Science: Undergraduate Teaching of the History of Science at Harvard, 1938-1970» (en anglès). Isis, 90, 1999, pàg. S270-S294.
* The biographical dictionary of women in science: pioneering lives from ancient times to the mid-20th century (en anglès). Nova York: Routledge, 2000. (Escrit junt amb Marilyn Bailey Ogilvie).
* «Darwin's ‘Angels': the Women Correspondents of Charles Darwin'» (en anglès). Intellectual History Review, 19(2), 2009, pàg. 197-210.

## Referències

* ↑ «Joy D. Harvey» (en anglès). Library of Congress Name Authority file.
* ↑ Harvey, 1983.
* ↑ Engels i Glick, 2008, p. 20.
* ↑ Abir-Am, 2018.

## Bibliografia

* Abir-Am, Pnina G. «The Making of a Historian of Women in Science: Marilyn Bailey Ogilvie at 80!» ( PDF) (en anglès). History of Science Society Newsletter, gener 2018.
* Engels, Eve-Marie; Glick, Thomas F. The Reception of Charles Darwin in Europe (en anglès). A&C Black, 2008. ISBN 978-1-4411-6662-3.
* Harvey, Joy D. Races specified, evolution transformed: the social context of scientific debates originating in the Societe d'anthropologie de Paris, 1859-1902 (en anglès), 1983. Tesi doctoral.
# Jàbal (orografia)

Jàbal i, en plural, jibal són dos mots àrabs (àrab: جبل, jabal; pl. جبال, jibāl) que signifiquen ‘muntanya’/‘muntanyes' i, en plural, també ‘serra’ o ‘serralada’. Si bé jàbal i jibal són les transcripcions normatives en català dels mots en àrab clàssic, també se'ls pot trobar transcrits d'altres maneres: djabal, jabal, djebel, jebel, gabal... per a jàbal; djebal, djibal, djebel, jebel, jebal, gibal... per a jibal.
Com és lògic, jàbal i jibal formen part dels noms de molts elements orogràfics dels països àrabs. En relació als orònims cal tenir present, però, que, en àrab, a voltes s'usa el singular per tal d'indicar un conjunt «homogeni» de muntanyes, és a dir un massís, com per exemple el jàbal Nafussa, a Líbia.
Aïlladament, el plural jibal ha donat nom a diverses regions de l'Orient Mitjà. En primer lloc, en àrab es coneixia com a Jibal una part de l'antiga Aràbia Pètria situada al sud del Uadi al-Hassà, un afluent del Mar Mort, regió que es correspon amb l'extrem oriental de l'antic Edom.
També amb el nom de Jibal és coneguda i anomenada pels àrabs l'antiga Mèdia. Aquesta mateixa regió també és anomenada en les fonts àrabs com l'Iraq ajamita.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «جبل». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Per acabar de complicar-ho, la pronunciació dialectal d'ambdós mots és similar i això fa que, a voltes, la transcripció del singular i del plural coincideixin, per exemple, djebel, de forma que resulta difícil, sense l'original àrab al costat, saber si s'està parlant d'una muntanya (o d'un massís) o d'una serralada.
# Kasbah Cherarda

La Kasbah Cherarda (àrab: قصبة شراردة, Qaṣbat Xarārda), antigament coneguda com a Kasbah el-Khemis (àrab: قصبة الخميس, Qaṣbat al-Ḫamīs, ‘Alcassaba del Dijous') pel mercat que amb aquest nom s'hi muntava al llarg de les muralles nord i est, és una antiga alcassaba o fortalesa que actualment s'ha reconvertit en un hospital i un annex de la Universitat Karaouiyine de Fes, al Marroc.
L'alcassaba fou construïda per Mulay Rachid al segle xvii. El nom actual deriva d'una alcassaba anterior que havia erigit un caid cherarda per defensar els graners de la seva tribu. Amb la Bab Segma i la Bab Dekaken, l'alcassaba formava una xarxa de fortificacions que controlava la carretera de Meknès a Tànger, i que protegia Fes el-Jadid i la cruïlla amb Fes el-Bali.
# Kazimierz Kord

Kazimierz Kord (Pogórze, Silesian Voivodeship, 18 de novembre de 1930 - Ottersweier, 29 d'abril de 2021) va ser un director d'orquestra polonès. Entre 1949 i 1955, va estudiar piano al Conservatori de Sant Petersburg. També va estudiar a l'Acadèmia de Música de Cracòvia.
Va ocupar importants càrrecs de direcció a la Filharmònica de Varsòvia i a l'Orquestra Simfònica de la Ràdio del Sud-oest d'Alemanya. Els seus compromisos com a convidat operístic van incloure la primera representació en rus de La reina de piques de Txaikovski a la Metropolitan Opera (Met) la temporada 1972-1973, i Aida al Met i Eugene Onegin al Royal Opera House, Londres el 1976. Entre els seus enregistraments s'inclou la primera versió estèreo de Don Quichotte de Jules Massenet, amb Nicolai Ghiaurov al paper principal, Gabriel Bacquier com a Sancho Panza i Régine Crespin com a Dulcinée.
Va ser director convidat principal i assessor musical de la Pacific Symphony del comtat d'Orange, Califòrnia (EUA) durant la temporada 1989-1990.
El 2001 va rebre la Creu de Cavaller de l'Orde Polonia Restituta.

## Referències

* ↑ Stevens, Denis, "Reports" (New York) (March 1973). The Musical Times, 114(1561): pp. 293–295.
* ↑ Smith, Patrick J., "Reports" (New York) (1976). The Musical Times, 117(1606): p. 1023.
* ↑ Evidon, Richard, "Música in London" (June 1976). The Musical Times, 117(1600): pp. 503–505, 507–509.
* ↑ MacDonald, Hugh, "Record Reviews" (Werther, Cendrillon, Don Quichotte) (August 1980). The Musical Times, 121(1650): 504–505.
* ↑ «Kazimierz Kord page at Polish culture site».
# Kefar Tapúah

Kefar Tapúah (hebreu: כפר תפוח‎, lit. ‘El poble de les pomes') és una assentament israelià en la regió de Judea i Samaria, va ser fundat l'any 1978. Està al costat d'una de les principals cruïlles de carretera de la regió. El mes de desembre de l'any 2015, la vila tenia 1.036 habitants. La comunitat internacional considera com a il·legals sota la llei internacional tots els assentaments de la Cisjordània ocupada, però el govern israelià no comparteix aquesta opinió. El poble està situat prop de l'indret arqueològic de Tapúah, que apareix en la Bíblia en el llibre de Josuè, capítol 12, com una de les primeres 31 ciutats conquerides per Josuè i les Tribus d'Israel. El llibre de Josuè 17:8 situa a Tapúah a la frontera entre el territori dels fills de Josep, les tribus de Manassès i d'Efraïm.

## Demografia

Malgrat que la seva població consisteix enterament de jueus, Kefar Tapúah és un dels assentaments israelians amb més diversitat, la seva població prové d'entorns molt diversos. Va ser fundat per un nucli de jueus iemenites del poble de Bareket, i des de la seva fundació ha absorbit nombrosos immigrants jueus vinguts des de Rússia i els Estats Units. Una població de peruans conversos al judaisme vinguts des de Trujillo, Perú, es va establir en la vila de Kefar Tapúah. Entre el mes de febrer de l'any 2004, fins al mes d'agost de l'any 2009, més de noranta noves famílies van emigrar a Kefar Tapúah.

## Serveis públics

Al poble hi ha quatre sinagogues que funcionen durant el Sàbat, i s'hi estudia cada dia la Torà. Al poble hi ha dos banys rituals (micvé); un d'ells és per als homes i l'altre per a les dones. El poble disposa d'una guarderia i tres jardins d'infància amb un pati. Hi ha un equip mèdic d'emergències que està format per voluntaris. Una unitat antiterrorista s'encarrega de mantenir l'ordre i la seguretat dels habitants.

## Negocis privats

Els negocis privats inclouen; una botiga de queviures, un taller mecànic, una empresa de mudances, una granja de cabres, una granja d'abelles productores de mel, i una fàbrica de perfums.

## Enllaços externs

* www.ktapuach.com (hebreu)
# Kennesaw

Kennesaw és una població dels Estats Units a l'estat de Geòrgia. Segons el cens del 2005 tenia 30.522 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Kennesaw tenia 21.675 habitants, 8.099 habitatges, i 5.782 famílies. La densitat de població era de 991,6 habitants/km².
Dels 8.099 habitatges en un 40,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 57,7% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 28,6% no eren unitats familiars. En el 22,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,7% tenia menys de 18 anys, un 7,3% entre 18 i 24, un 42,1% entre 25 i 44, un 17,1% de 45 a 60 i un 5,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 32 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 60.404 $ i la renda mediana per família de 67.778 $. Els homes tenien una renda mediana de 45.253 $ mentre que les dones 33.660 $. La renda per capita de la població era de 24.757 $. Entorn del 3,1% de les famílies i el 4,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Legislació sobre les armes

En 1982 el consell municipal de Kennesaw va decidir per unanimitat un ban IMPOSANT als habitants posseir al menys una arma de foc i municions, amb l’objectiu d “assegurar la seguretat i el benestar general de la ciutat”. N’estan exempts els objectors de consciència, els criminals, les persones amb malalties mentals i les que no tenen mitjans per comprar-les. Cap càstig no s'ha previst per a aquells que no respectessin l’obligació. Després de l’aplicació de la llei, l’índex de criminalitat ha disminuït un 89%, contra un descens del 10% a la resta de l'estat.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Kennesaw». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Kennesaw». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Amaury Gutiérrez

Amaury Gutiérrez és un cantautor i compositor cubà nascut al barri San Antonio de las Vueltas, al municipi Camajuaní, província Villa Clara el 9 de setembre de 1963.

## Biografia

Quan es trobava cursant la secundària va decidir dedicar-se a la música i la seva oportunitat va arribar en respondre a una convocatòria de l'Escola d'Instructors d'Art, institució on va obtenir una beca.
En les seves composicions, Amaury Gutiérrez posa èmfasi especial en l'aspecte vocal, no sols pel seu passat acadèmic, sinó pel particular sentiment que li imprimeix a les seves interpretacions. Les seves influències com a compositor i cantant són múltiples i provenen de fonts tan diverses com Pablo Milanés, Djavan, Caetano Veloso, Rubén Blades, Andy Montañez, Stevie Wonder, Al Jarreau, Soraya, i àdhuc el beatle Paul McCartney. En el procés creatiu de la composició, Amaury confessa que posseeix més facilitat per a compondre la música primer i després desenvolupar el text, tenint com a instrument principal, la seva inseparable companya: la guitarra.
Amaury Gutiérrez defineix el seu estil com a “Pop Cubà”, una mescla de diversos gèneres musicals que inclouen l'antiga i la "Nueva Trova", alguns girs de música contemporània i el sentiment autoral de l'època daurada del bolero, i fins i tot, de la música i la lírica mexicana.
El seu primer àlbum, Amaury Gutiérrez (1999) va ser nominat al Grammy Llatí i va vendre més de 600 000 còpies. Ell va rebre el premi d'artista revelació de l'any pels Premis Ondas 2000 a Espanya. El 2009 Amaury Gutierrez celebrà amb un espectacular concert el seu 20è aniversari de carrera artística amb una producció de Jossel Calveiro, Reinaldo "Pachy" Lopez i Fernando "Teo" Calveiro, on se li van unir convidats com Luis Enrique i Gema Corredera, entre d'altres.
En 2011 va rebre el Grammy Llatí i en fou nominat novament el 2018.
Actualment resideix a Miami i ha mostrat obertament el seu suport al moviment dissident Yo No Coopero Con La Dictadura. A la mort de Fidel Castro va mantenir un enfrontament a facebook amb el cantautor cubà Francisco Céspedes per les mostres públiques d'anticastrisme.

## Àlbums

* 1999: Amaury Gutiérrez
* 2001: Piedras y flores
* 2003: Alma nueva
* 2004: Se me pegó tu nombre
* 2006: Pedazos de mí
* 2010: Sesiones íntimas
* 2014: Directo mío
* 2015: Entre cuerdas
* 2018: Amaury con banda

## Col·laboracions

* 2008: A Puro Grito (amb Kumbia All Starz)
* 2011: Llueve por Dentro (amb Luis Fonsi)
* 2012: Don Manuel (amb Wilfran Castillo)
* 2013: Esta Vez (amb La Original Banda el Limón)

## Referències

* ↑ Amaury Gutierrez a cibercuba.com
* ↑ Amaury Gutiérrez recibe una nominación al Latin Grammy como Mejor Arreglo, Diario Las Américas, 20 de setembre del 2018
* ↑ «Amaury Gutierrez- Yo No Coopero». YouTube.
* ↑ «Artistas Cubanos». nocooperacion.org. Arxivat de l'original el 2010-01-28.
* ↑ Castro enfrenta en Facebook a cantautores cubanos Amaury Gutiérrez y Pancho Céspedes, Radiotelevisión Martí

## Enllaços externs

* Notícies d'Amaury Gutiérrez al Diario Las Américas