OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Spotlight Sadie

Spotlight Sadie és una pel·lícula muda de la Goldwyn Pictures dirigida per Laurence Trimble, i interpretada per Mae Marsh i Wallace MacDonald, entre d'altres. Va ser estrenada el 6 d'abril de 1919. La pel·lícula va tenir com a títol alternatiu The Saintly Show Girl. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Sadie Sullivan emigra d'Irlanda als Estats Units per anar a viure amb la seva germana casada que viu a Nova York. Allà els seus somnis es trenquen en trobar que ella viu en la pobresa casada amb un home desvagat. Es fa amiga del reverend John Page. Aconsegueix feina en una botiga tot i que només guanya cinc dòlars amb 10 cèntims. Un dia llegeix una història sobre una corista que s'ha casat amb un milionari i decideix intentar que la contracti una companyia, cosa que aconsegueix gràcies a la influència d'una altra corista, Hazel Harris.
La seva timidesa en canviar-se de vestit fa que les seves companyes l'anomenin “la santa”. Un dia, l'agent de premsa de la companyia, Jack Mills, la sorprèn llegint la Bíblia. Això inspira Jack d'escriure un reportatge sobre Sadie on l'anomena "The Saintly Show Girl". La idea és presentar un nou enfocament per a promocionar la companyia. La notícia crida l'atenció del milionari Dick Carrington, que decideix abandonar Dollie Delmar, la vedet de la companyia, per Sadie amb qui acaba comprometent-se en matrimoni. Això fa que Dollie, per venjar-se, vulgui embrutar la imatge de Sadie. Per això envia a Sadie una carta, suposadament de Hazel on li demana que es trobin en una taverna de carretera on sap que la policia hi farà una batuda. Després de la detenció, el Reverend Page explica la presència de Sadie allí de manera satisfactòria a la policia i Dick, i s'acaben casant.

## Repartiment

* Mae Marsh (Sadie Sullivan)
* Wallace MacDonald (Dick Carrington)
* Alec B. Francis (Reverend John Page)
* Mary Thurman (Hazel Harris)
* Betty Schade (Dollie Delmar)
* Walter Hiers (Jack Mills)
* Philo McCullough (Reggie Delmar)
* Wellington Playter (O'keefe)
* Lou Salter (Nancy O'keefe)
* Richard Carlyle
* Alice Davenport

## Equip tècnic

* Direcció: Laurence Trimble
* Guió: Lewis Allen Browne i Charles J. Wilson
* Fotografia: Edwin W. Willat
* Productor: Samuel Goldwyn

## Referències

* ↑ «“Spotlight Sadie”». Moving Picture World 40, 5, 03-05-1919, pàg. 715.
* ↑ «Advance information of all film releases.». Motion Picture News XIX, 14, 05-04-1919, pàg. 2206.
* ↑ «Spotlight Sadie», 1919. [Consulta: 1r novembre 2018].
* ↑ Gevinson, Alan; Institute, American Film. Within Our Gates: Ethnicity in American Feature Films, 1911-1960 (en anglès). University of California Press, 1997. ISBN 9780520209640.
* ↑ Milne, Peter «Spotlight Sadie – Goldwyn». Motion Picture News, 03-05-1919, pàg. 2905.

## Enllaços externs

* Spotlight Sadie al catàleg de l'American Film Institute
# Park Eun-chul

Park Eun-chul (Cheongju, 18 de gener de 1981) és un ex-lluitador sud-coreà, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1990 i 2000.
El 2008 va prendre part en els Jocs Olímpics de Pequín, on guanyà la medalla de bronze en la prova del pes gall del programa de lluita grecoromana. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de plata i una de bronze al Campionat del món de lluita.

## Referències

* ↑ «Benni Ljungbeck Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 5 de juny 2012. [Consulta: 22 novembre 2019].
* ↑ Park, Eun-Chul (KOR) a International Wrestling Database
# Àngels sense cel

Àngels sense cel (títol original: The Saint of Fort Washington) és una pel·lícula estatunidenca dramàtica dirigida per Tim Hunter protagonitzada per Matt Dillon i Danny Glover. Ha estat doblada al català. Dillon va guanyar el premi al actor millor al Festival Internacional de Cinema d'Estocolm 1993 per la seva actuació.

## Argument

Matthew és un jove sensible afectat d'esquizofrènia. Acaba al carrer, no tenint cap lloc on viure. Víctima d'intimidació pels punks, Matthieu s'adreça a un sensesostre veterà de l'exèrcit, Jerry, per obtenir informació sobre la manera de sortir-se'n. Acaben amics, canviant tots dos la vida de l'altre per sempre.

## Repartiment

* Danny Glover: Jerry / Narrador
* Matt Dillon: Matthieu
* Rick Aviles: Rosario
* Nina Siemaszko: Tamsen
* Ving Rhames: Little Leroy

## Premis i nominacions

* 1993: Festival de Toronto: Premi del public (2n lloc).
* 2 Nominacions
** 1993: Festival d'Estocolm: Millor Actor (Matt Dillon)
** 1993: Crítics de Chicago: Nominada a Millor actor de repartiment (Matt Dillon)

## Referències

* ↑ «The Saint of Fort Washington (1993) - Trailers, Reviews, Synopsis, Showtimes and Cast - AllMovie». AllMovie.
* ↑ «Àngels sense cel». esadir.cat.
* ↑ «The Saint of Fort Washington - IMDb» (en anglès). [Consulta: 14 novembre 2022].
* ↑ «The Saint of Fort Washington». The New York Times.
# Morlocks

Els morlocks són una mena d'infrahomes creada per H. G. Wells en la seva novel·la La màquina del temps. En la versió cinematogràfica de 1960, protagonitzada per Rod Taylor, els morlocks viuen en habitatges subterrànis des d'on ataquen esporàdicament els pacífics i ingenus humans del futur, els elois, que formen part de la seva dieta.

## Els morlocks en la cultura popular
### Doctor Who

Als eposidis del serial Timelash de la temporada 22 de Doctor Who, el Sisè Doctor s'endú Herbert (el nom de pila d'H. G. Wells) cap al futur on es troben amb una espècie reptiliana habitada sota terra anomenada Morlox (un homòfon de "Morlocks"). El Borad, un mal governant, es converteix accidentalment en mig Morlox abans de l'episodi.

### Marvel Comics

Els morlocks són, també, un grup de personatges provinents de les pàgines del còmic X-Men.
Són un grup de mutants, amb mutacions evidents, que viuen amagats dels humans en el clavegueram de Manhattan, Nova York. Estaven liderats per Callisto, una mutant amb sentits superiors a qui li falta un ull, fins que va perdre el seu liderat en combat amb Storm. Molts d'ells van morir en un brutal extermini anomenat Mutant Massacre (Massacre Mutant), a mans d'un grup maligne anomenat Marauders. Posteriorment han estat liderats per Masque i Mikhail Rasputin entre d'altres.

#### Llista dels membres

Callisto, Annalee, Sangonera, Somiadora, Caliban, Erg, Berzerk, Llisca, Tommy, Cara escamosa, Ferotge, Espina, Màscara, Medúl·la, Mikhail, Sunder, Plaga, Jo, Sanador, Simi, Quatre Nens d'Annalee, Piper, Tarbaby, Cybelle, Zeek, Pipa Fumejant, Lightning Bug, Ales de Gallina, Mole, Felicitat, Bounce, Samson, Brute, Hump, Pixie, Bertram, Pester, Mare Inferior, Ent, Meme, Muntanya, Brain Cell, Bèstia Fosca, Marilou, Boost, Theta, Degard, Soteira, Revelation, Carver, Fugue

#### Morlocks de Chicago

Sempre dins del mateix món del còmic de l'Univers Marvel, els Morlocks de Chicago són un altre grup de mutants que viu a Chicago, Illinois. Aquests no mantenen cap relació amb els mutants de Nova York, però quan la premsa els va descobrir i va notar certes qualitats en comú amb els mutants de Calisto, els van cridar Morlocks de Chicago.
Els seus components són: Polsim d'Àngel, Carter, Trencalls, Eva Elèctrica, Cèl·lula, Negociador i Litterbug.

## Referències

* ↑ «Timeslash» (en anglès). Doctor Who Classic Episode Guide. [Consulta: 5 octubre 2019].
* ↑ Claremont, Chris; Smith, Paul; Wiaceck, Bob «Dancin' in the Dark». The Uncanny X-Men. Marvel Comics, 170, 1983.
# Niño de Elche

Francisco Contreras Molina (Elx, El Baix Vinalopó, 1985), conegut amb el nom artístic de Niño de Elche, és un artista, poeta i cantant de flamenc valencià.

## Biografia i activitat artística

El Niño de Elche va néixer en el si d'una família procedent de Granada. Va començar la seva trajectòria com a cantaor de flamenc a una edat primerenca participant en diferents concursos, tot i que aviat va interessar-se per altres àmbits artístics, com el rap o la performance, i per l'activisme social.
Ha estat àmpliament considerat per la crítica com un dels majors renovadors actuals del flamenc, encara que també s'ha afirmat que la seva obra és difícilment classificable dins d'un únic gènere. A més de fusionar gèneres musicals com el jazz o l'electrònica, el seu treball també es vincula a altres disciplines artístiques, i destaca per col·laboracions amb el món audiovisual, la poesia o la dansa, havent realitzat treballs conjunts amb creadors com Isaki Lacuesta, Israel Galván, Toundra, Los Planetas i Refree, entre d'altres.

## Discografia

* Mis primeros llantos (2007)
* Sí, a Miguel Hernández (2013)
* Voces del extremo (2015)
* Calle de Arriba, 73 (2015)
* Antología del cante flamenco heterodoxo (2018)
* Colombiana (2019)
* La distancia entre el barro y la electrónica. Siete diferencias valdelomarianas (Sony, 2020)

## Filmografia

Niño de Elche ha participat en la banda sonora de les pel·lícules:
* Carmina y Amén (2014)
* Vivir y otras ficciones (2016)

## Referències

* ↑ Boullosa, L.. «Niño de Elche. El arte de predicar con juguetes». A: Santos y francotiradores. Supervivencia, literatura y Rock & Roll. 66RPM Edicions, 2016, p. 301-316. ISBN 9788494533051.
* ↑ Bas, Borja «Niño de Elche, el hombre que bombardeó el flamenco». , 05-03-2018 [Consulta: 8 agost 2018].
* ↑ «Niño de Elche & Israel Galván - Sónar Barcelona 2018». [Consulta: 9 agost 2018]. Arxivat 2018-08-09 a Wayback Machine.
* ↑ Fernando Díaz De Quijano. «Exquirla, el cañonazo sonoro de Toundra y Niño de Elche». [Consulta: 13 setembre 2019].
* ↑ «Niño de Elche y Los Planetas reinventan 'Els Segadors' como un himno proletario y anticatalanista». [Consulta: 12 setembre 2019].
* ↑ «Niño De Elche». Discogs. [Consulta: 12 setembre 2019].
* ↑ «Niño de Elche. No Confidencial. Entrevista al artista.». MondoSonoro, 19-09-2016. [Consulta: 12 setembre 2019].
* ↑ «Lucifer es un buen aliado en muchas ocasiones» (en castellà), 12-08-2015. [Consulta: 13 setembre 2019].
* ↑ «Este álbum es otro giro de volante», 15-03-2018. [Consulta: 12 setembre 2019].
* ↑ «Que uno venga del rock o de la música clásica, no tiene diferencia», 07-06-2019. [Consulta: 13 setembre 2019].
* ↑ Linés, Esteban «"El que faig no és coherent, però sí com ho faig"». La Vanguardia [Barcelona], 01-01-2021, p. 34.

## Enllaços externs

* Niño de Elche - Lloc web oficial
* Web del projecte: Antología del canto flamenco heterodoxo Arxivat 2019-09-09 a Wayback Machine. (castellà)
# Onze nadals i un cap d'any

Onze nadals i un cap d'any és un llibre de poemes de Josep Vicenç Foix i Mas publicat l'any 1960. Aquest poemari mereixé el Premi Lletra d'Or el 1961.
Els poemes, escrits del 1948 al 1958, l'autor els enviava per Nadal als amics, alguns dels quals van il·lustrar-los. El llibre el tanca amb un «cap d'any», un nou tipus de composició similar, que Foix va començar a enviar a partir del 1960 i ho feu fins al 1976.

## Contingut de l'obra

L'autor reinterpreta el gènere de la nadala amb una mirada creativa i renovadora, on combina la tradició popular amb una elaboració formal rica. Aquestes composicions, que sorgeixen com a fruit d’un mestissatge poètic, exploren un ampli ventall de possibilitats: des de la reflexió espiritual fins al pensament ètic, passenviant per l’experimentació lírica i les evocacions personals. El joc constant amb sons, referències i registres converteix aquests poemes en un espai de trobada entre la innovació artística i l’arrelament a la memòria col·lectiva.

## Recepció

A finals de 2008, Propaganda pel fet! publicà el llibre i CD Onze nadals i un cap d'any, projecte encapçalat per Francesc Ribera juntament amb Albert Vila (Brams) i el Marc Serrats (Dijous Paella), anomenats Poetristes, actualitzant tot un clàssic a ritme de música mediterrània. En aquesta edició es presenta una reproducció del llibre original amb les litografies de Dalí, Josep Guinovart i Josep Mompou, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Avui faria anys aquest important poeta». El Món, 28-01-2019. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «"Onze nadals i un cap d'any", de J.V. Foix». TV3, 22-03-2013. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ Romeu i Figueras, Josep «Una lectura del primer "Nadal" de J. V. Foix». Reduccions.
* ↑ «Onze Nadals i un Cap d'Any (50 anys o 365 dies tard)». Vilaweb, 31-12-2009. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «Onze nadals i un cap d'any». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ Alegret, Helena M. «Poetristes: rumbes il·lustrades». Enderrock, 158, pàg. 30.
# Orquesta Club Virginia

Orquesta Club Virginia és una pel·lícula de cinema espanyola dirigida i escrita (en companyia de Joaquim Oristrell) por Manuel Iborra, en 1992. El seu repartiment d'actors era format per Jorge Sanz, Antonio Resines, Santiago Ramos, Enrique San Francisco, Juan Echanove, Emma Suárez, Torrebruno, Pau Riba, entre d'altres.
En 2012 es va fer una adaptació teatral de la pel·lícula, amb la participació entre altres de Antonio Resines, Jorge Sanz, Enrique San Francisco, Pepón Nieto, Pau Riba, Víctor Elías, Juan Díaz (que fa el mateix paper que Jorge Sanz, alternant-se en les funcions), Guillermo Montesinos i Macarena Gómez.

## Sinopsi

Tony (Jorge Sanz) és un noi de disset anys que s'uneix a la banda musical del seu pare (Antonio Resines), l'"Orquestra Club Virginia". Estan especialitzats en música dels anys cinquanta: boleros i mambos. Però el tipus de música que li agrada a Tony és ben diferent, i a més el que veritablement l'atreu, és la possibilitat de conèixer món i lligar amb noies estrangeres. Res més incorporar-se a l'orquestra, tots marxen rumb a Orient.

## Palmarès cinematogràfic
### VII Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor so | Julio Recuero Gilles Ortion Enrique Molinero José Antonio Bermúdez | Guanyadors |
| Millor actor de repartiment | Enrique San Francisco | Nominat |

### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1992

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actriu | Emma Suárez | Guanyadora |

### Fotogramas de Plata 1992

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor de cinema | Jorge Sanz | Guanyador |

## Referències

* ↑ La orquesta Club Virginia afina de nuevo, El País, 16 de maig de 1992
* ↑ Orquesta Club Virginia a Fotogramas
* ↑ Orquesta Club Virginia al web dels Premis Goya
* ↑ «Premis del CEC a la producció espanyola de 1992». Cercle d'Escriptors Cinematogràfics. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 9 gener 2016].
* ↑ 'Belle Epoque' triunfa en los Fotogramas de Plata 1992, El País, 9 de març de 1993

## Enllaços externs

* Trailer de la pel·lícula a sensacine
# Hawaiian Gardens

Hawaiian Gardens és una ciutat dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 14.779 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hawaiian Gardens tenia 14.779 habitants, 3.507 habitatges, i 2.868 famílies. La densitat de població era de 5.944 habitants/km².
Dels 3.507 habitatges en un 52,4% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,8% hi vivien parelles casades, en un 19% dones solteres, i en un 18,2% no eren unitats familiars. En el 14,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 4,21 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 4,52.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 36,8% tenia menys de 18 anys, un 12,6% entre 18 i 24, un 30,1% entre 25 i 44, un 14,4% de 45 a 60 i un 6,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 25 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.500 $ i la renda mediana per família de 31.840 $. Els homes tenien una renda mediana de 21.074 $ mentre que les dones 20.643 $. La renda per capita de la població era de 10.728 $. Entorn del 19,8% de les famílies i el 22,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hawaiian Gardens». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-16. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hawaiian Gardens». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].
# Signal Hill

Signal Hill és una ciutat al Comtat de Los Angeles a l'estat de Califòrnia. El 2005 s'estimava la població en 10.951 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Signal Hill tenia 9.333 habitants, 3.621 habitatges, i 2.096 famílies. La densitat de població era de 1.615,9 habitants/km².
Dels 3.621 habitatges en un 31% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 36,8% hi vivien parelles casades, en un 14,5% dones solteres, i en un 42,1% no eren unitats familiars. En el 30,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 5,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,34.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,4% tenia menys de 18 anys, un 9,1% entre 18 i 24, un 35,3% entre 25 i 44, un 22% de 45 a 60 i un 7,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.938 $ i la renda mediana per família de 46.439 $. Els homes tenien una renda mediana de 41.487 $ mentre que les dones 36.460 $. La renda per capita de la població era de 24.399 $. Entorn del 13,6% de les famílies i el 17,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Signal Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Signal Hill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Paco Ibáñez

Francisco Ibáñez Gorostidi, més conegut com a Paco Ibáñez (València, 20 de novembre de 1934) és un cantautor valencià en castellà que ha musicat poemes de Luis de Góngora, Francisco de Quevedo, Miguel Hernández Gilabert, León Felipe, Gabriel Celaya, Federico García Lorca, Pablo Neruda, José Agustín Goytisolo, entre d'altres. Destacat símbol antifranquista, a les darreries del règim triomfà amb temes com "A galopar" (tema adaptat d'un poema homònim de Rafael Alberti). Parla el valencià amb fluïdesa i, de 1982 ençà, acostuma a cantar la cançó del seu amic Quico Pi de la Serra «A poc a poc» en les seves actuacions al Principat de Catalunya, tot i que no l'ha enregistrada discogràficament. L'any 1999, alhora que presentà un àlbum cantat íntegrament en basc amb Imanol (Oroitzen), avançà el seu projecte d'enregistrament d'un disc (Vivencias) amb cançons interpretades en els sis idiomes que pot parlar: català, castellà, basc, francès, hebreu i italià.
El 2019 va engegar al Palau de la Música Catalana de Barcelona la gira 50 anys de l'Olympia, finalitzada amb un altre concert el 17 de març de 2021 en el mateix escenari.

## Discografia

* 1964, Paco Ibáñez 1
* 1967, Paco Ibáñez 2
* 1969, Paco Ibáñez 3
* 1969, Paco Ibáñez en el Olympia (Disc doble)
* 1977, Paco Ibáñez interpreta a Pablo Neruda - Cuarteto Cedrón interpreta a Raúl González Tuñón
* 1978, A flor de tiempo
* 1979, Paco Ibáñez canta a Brassens
* 1990, Por una canción
* 1992, A galopar (Disc doble)
* 1998, Oroitzen
* 2002, Paco Ibáñez canta a José A. Goytisolo
* 2003, Fue ayer
* 2004, Paco Ibáñez en concierto
* España de hoy y de siempre (nom de la col·lecció amb què es publicaren els seus primers discos)
* 2008, Canta a los poetas andaluces (A flor de tiempo)
* 2012, Canta a los poetas latinoamericanos (A flor de tiempo)

## Vegeu també

* Pello Joxepe

## Referències

* ↑ A galopar - Paco Ibáñez y Rafael Alberti allotjat a Youtube, recital on Alberti i Ibáñez comparteixen escena el 1991
* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5, plana 162.
* ↑ González Lucini, Fernando. «Paco Ibañez». Canción con todos-SGAE. Arxivat de l'original el 2016-10-02. [Consulta: 16 setembre 2019].
* ↑ «Paco Ibáñez tancarà al Palau de la Música la seva gira '50 anys de l'Olympia'». La Vanguardia, 25-12-2020, p. 41.

## Enllaços externs

* Paco Ibáñez - Lloc web oficial
* "Totes les lletres de les cançons de Paco Ibañez"
# Parc de l'Aigua

El Parc de l'Aigua es troba a Almacelles (Segrià), en l'extensió de l'eixample projectat a 1771 per Josep Mas i Dordal (autor de la basílica de la Mercè a Barcelona). Va ser creat en 2002 amb un projecte de Neus Solé i Daniel Navas, autors del Parc de Ca Sabaté i dels Jardins de Walter Benjamin a Barcelona.
El parc ocupa l'espai d'una illa de la quadrícula en la confluència dels carrers Mossèn Cinto Verdaguer, Maragall, Sant Roc i Miquel Servet. Rep el nom de "Parc de l'Aigua" en homenatge a la construcció en 1910 del Canal d'Aragó i Catalunya, que va suposar un canvi radical en l'economia agrícola del Segrià.

## Descripció

El parc es defineix a través de la subtil alteració topogràfica amb la qual crea un paisatge intermedi entre l'espai obert i pla i la trama compacta construïda. Successives làmines serpentejats d'aigua en forma de lúnules acompanyen l'espai entorn del protagonisme de l'aigua i el verd, al costat d'uns recorreguts sobre un sòl de peces de ceràmica massissa. Col·locades sobre la dimensió més petita ens recorda la presència de les bòbiles properes.
En relació als límits urbans que l'envolten, els costats més curts dibuixen l'àrea de pavimentació més urbana juntament amb les arboredes més compactes, mentre que sobre els costats llargs es defineixen les superfícies més toves i ondulants, on domina la superfície de gespa i els grups d'arbusts, al costat de plantes de temporada. Així, els recorreguts per als vianants es produeixen seguint la direccionalitat llarga de la malla fundacional de Josep Mas.

## Escultures i mobiliari urbà

L'espai es completa amb les escultures "Arbres vermells", en acer laminat, que ens transporten a la nua forma d'arbres sense fulles, paisatges de troncs i branques en la intangible boira que durant molts dies d'hivern banya aquest paisatge. Els seus autors, Daniel Navas i Neus Solé, ho són també, ens altres obres, de les escultures Cavall vermell i Piràmide als parcs de la Farinera i Ca Sabaté, a Mollet i Barcelona respectivament.
El conjunt de mobiliari urbà es completa amb les peces d'il·luminació rasant dissenyades per a aquest parc que, al costat de la il·luminació dels estanys, transformen aquest petit paisatge en un espai més atractiu en la foscor de la nit.

## Vegetació

Entre les espècies presents al parc es troben: el Viburnum dentatum, el Phyllostachys aurea (bambú daurat), el Liqidambar i el Juniperus horizontalis, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Elies Alba ««El Parc de l'Aigua de Almacelles»». La Mañana / Cultura, 07-10-2002, pàg. 13.
* ↑ Alba Elías. «El Parc de l'aigua de Almacelles». Parc de l'aigua. FUTUR / UPC. [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Farreny, J.. Arquitectura de les terres de Lleida. Catalunya: Col·legi d'Arquitectes de Catalunya / Diputació de Lleida. ISBN 84-96185-44-3.
* ↑ «Cavall Vermell > Red Horse | sculpture» (en en). [Consulta: 5 gener 2018].