OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell del Gô (Albi)

El château du Gô (Castell del Gô) és un château situat a Albi, França.

## Localització

El château està situat al departament francès del Tarn, a la localitat d'Albi, en la boucle du Gô, una península formada per un meandre del riu Tarn.
El nom del lloc prové de la paraula occitana Gô, que significa gual. Un pas pel Tarn separa el llogaret del Gô del poble de Lescure. Aquest nom s'esmenta en els arxius des de 1350.

## Història

L'edifici és propietat del bisbe d'Albi i els arxius citen que va tenir molts inquilins. Durant les Guerres de Religió es va fortificar una habitació; una escala de fusta és l'últim vestigi. Claude Galaup d'Albi, va comprar la finca en 1613 i la va utilitzar com a residència secundària.
Jean-François de Galaup, comte de La Pérouse, va néixer el 23 d'agost de 1741 en aquesta casa. Ell era el fill de Víctor-Joseph de Galaup (que va fer la seva fortuna amb la venda d'herba del pastell) i de Margarida de Resseguier. Va tilitzar els seus emoluments d'oficial de l'Armada per a comprar tota la península de Gô, que va llegar a les seves germanes. Els hereus d'aquesta família encara són els propietaris.
El château està registrat com a monument històric des de l'11 de juliol de 1984.

## Arquitectura

El castell, que sembla un edifici de maó, està construït en la tradició renaixentista i té tres ales d'edificis al voltant d'un pati central amb orientació nord. La part més antiga (l'ala sud amb escala) es va completar successivament per l'ala est al segle xvii, i l'ala oest (arquitectura russa) al segle xix, marcant l'estructura actual de l'edifici.
A l'interior, la sala d'estar de la planta baixa, conserva la seva llar de foc i el sostre a l'estil francès.

## Referències

* 1 2 Château du Gô, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Pestel, 2009, p. 387.
* ↑ Pestel, 2009, p. 388.
* ↑ Acta baptismal de Jean-François de Galaup de 3 d'octobre de 1741, parròquia de Saint-Julien, Alby (consultable en Archives départementales du Tarn Arxivat 2012-02-06 a Wayback Machine.)
* ↑ Pestel, 2009, p. 389.

## Bibliografia

* Pestel, Mari-Christine; Muñoz, Sabine. Le Gô : maison natal de Jean-François de Galaup, comte de Lapérouse (en francès). Revue du Tarn, 2009, p. 387-391 (215). (ISSN 0763-868 X)

## Vegeu també

* Llista de monuments del districte d'Albi
* Jean-François de La Pérouse
# Duncan Kennedy

Duncan Kennedy (Washington DC, 1942) és un filòsof del dret estatunidenc que va ser professor de Jurisprudència a la Harvard Law School fins al 2015. És conegut com un dels fundadors dels estudis jurídics crítics.

## Trajectòria

Kennedy va obtenir el Bachelor of Arts al Harvard College el 1964 i després va treballar durant dos anys en l'operació de la CIA que controlava la National Student Association. El 1966 va rebutjar-ne el seu «liberalisme de la Guerra Freda» i va deixar la CIA, i el 1970 va graduar-se en Dret a la Yale Law School. Després d'haver treballat amb el jutge del Tribunal Suprem dels Estats Units Potter Stewart, Kennedy va convertir-se en professor universitari el 1976. El març de 2010 va rebre el títol de Doctor honoris causa de la Universitat dels Andes a Bogotà, i el 2011 de la Universitat de Quebec a Montreal.
Kennedy és membre de la Unió Americana per les Llibertats Civils des de 1967. El 1977, juntament amb Karl Klare, Mark Kelman, Roberto Unger i altres acadèmics, van fundar el moviment d'estudis jurídics crítics. És conegut sobretot per la seva monografia Legal Education and the Reproduction of Hierarchy on realitza una crítica contundent a l'ensenyament jurídic estatunidenc. Kennedy explica que sempre és possible per al jutge adoptar una actitud estratègica, en el sentit d'intentar que una interpretació concreta de la norma sembli la més adequada. Aquesta mena de jutges neguen que estiguin actuant per motivació ideològica però resulta evident de la seva argumentació que hi ha una preferència ideològica que els porta a orientar tota la valoració del cas a obtenir un resultat final amb aparença jurídica que només busca complaure el poder constituït.

## Obra publicada

* Legal Education and the Reproduction of Hierarchy (1983)
* Sexy Dressing Etc., Essays on the Power and Politics of Cultural Identity (1993)
* A Critique of Adjudication (Fin de siècle) (1997)
* The Rise and Fall of Classical Legal Thought (2006)
* Legal Reasoning, Collected Essays (2008)

## Referències

* ↑ «Duncan Kennedy, Symposium: Afterword, A Semiotics of Critique, 22 Cardozo L. Rev. 1147, 1166-67 (2001).». Arxivat de l'original el 2016-10-12. [Consulta: 3 desembre 2022].
* ↑ «"Doctorat honoris causa: l'UQAM rend hommage à six personnalités lors des collations des grades de juin" (2011).». Arxivat de l'original el 2020-09-18. [Consulta: 3 desembre 2022].
* ↑ Duncan Kennedy, Harvard Law School Lecture, "Globalization of Legal Ideas and Ideology," April 14, 2011.
* ↑ Salellas, Benet. Jo acuso. La defensa en judicis polítics. Lleida: Pagès Editors, 2018, p. 29. ISBN 978-84-1303-043-2.
# Gran Premi de Mònaco del 1965

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1965, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 30 de maig del 1965.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 3 | Graham Hill | BRM | 100 | 2h 37' 39. 6 | 1 | 9 |
| 2 | 17 | Lorenzo Bandini | Ferrari | 100 | + 1' 04.0 min. | 4 | 6 |
| 3 | 4 | Jackie Stewart | BRM | 100 | + 1' 41.9 min. | 3 | 4 |
| 4 | 18 | John Surtees | Ferrari | 99 | Sense combustible | 5 | 3 |
| 5 | 7 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 98 | + 2 Voltes | 7 | 2 |
| 6 | 14 | Jo Siffert | Brabham - BRM | 98 | + 2 Voltes | 10 | 1 |
| 7 | 12 | Jo Bonnier | Brabham - Climax | 97 | + 3 Voltes | 13 | |
| 8 | 2 | Denny Hulme | Brabham - Climax | 92 | + 8 Voltes | 8 | |
| 9 | 9 | Bob Anderson | Brabham - Climax | 85 | + 15 Voltes | 9 | |
| 10 | 10 | Paul Hawkins | Lotus - Climax | 79 | Accident | 14 | |
| Ret | 1 | Jack Brabham | Brabham - Climax | 43 | Motor | 2 | |
| Ret | 15 | Richard Attwood | Lotus - BRM | 43 | Rodes | 6 | |
| Ret | 19 | Ronnie Bucknum | Honda | 33 | Caixa canvi | 15 | |
| Ret | 11 | Frank Gardner | Brabham- BRM | 29 | Motor | 11 | |
| Ret | 16 | Mike Hailwood | Lotus - BRM | 12 | Caixa canvi | 12 | |
| Ret | 20 | Richie Ginther | Honda | 0 | Palier / Eix | 17 | |
| NVQ | 8 | Jochen Rindt | Cooper - Climax | | | | |

## Altres

* Pole: Graham Hill 1' 32. 5
* Volta ràpida: Graham Hill 1' 31. 7 (volta 82)
* Debut de Denny Hulme
* La caiguda a l'aigua del port de Paul Hawkins és l'última registrada fins a l'actualitat.

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2013-10-30. [Consulta: 17 juny 2010].
# Txernikovita

La txernikovita, o chernikovita, és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la metaautunita. Va rebre el seu nom l'any 1988 per Daniel Atencio en honor d'Andrei Andreevich Chernikov.

## Característiques

La txernikovita és un fosfat de fórmula química (H₃O)₂(UO₂)₂(PO₄)₂·6H₂O. És el més senzill fosfat d'uranil vàlid. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba com a cristalls en forma de plaques fines, allargades al llarg de [010]; com inclusions orientades en autunita i metaautunita. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la txernikovita pertany a «08.EB: Uranil fosfats i arsenats, amb ràtio UO₂:RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: autunita, heinrichita, kahlerita, novačekita-I, saleeïta, torbernita, uranocircita, uranospinita, xiangjiangita, zeunerita, metarauchita, rauchita, bassetita, lehnerita, metaautunita, metasaleeïta, metauranocircita, metauranospinita, metaheinrichita, metakahlerita, metakirchheimerita, metanovačekita, metatorbernita, metazeunerita, przhevalskita, meta-lodevita, abernathyita, meta-ankoleïta, natrouranospinita, trögerita, uramfita, uramarsita, threadgoldita, chistyakovaïta, arsenuranospatita, uranospatita, vochtenita, coconinoïta, ranunculita, triangulita, furongita i sabugalita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1988 al dipòsit d'urani de Karakat, a les muntanyes de Karamazar, a Adrasman (Província de Sughd, Tadjikistan). Sol trobar-se associada a altres minerals com: autunita, metaautunita, uranofana, uranofana-β, fosfuranilita, torbernita, metatorbernita i haiweeïta.
La txernikovita també pot produir-se a través de la biomineralització derivada de l'activitat de l'enzim fosfatasa d'alguns bacteris. Diverses espècies del gènere Serratia formen biopel·lícules que promouen la precipitació d'aquest mineral i eliminen elements radioactius de l'ambient; fins al 85% de cobalt-60 i el 97% de cesi-137 per substitució protònica en aquest mineral. Aquest procés no presenta limitacions de saturació per a les cèl·lules, que poden acumular fins a diverses vegades el seu propi pes en forma de radionúclids precipitats, fet que esdevé una opció molt valuosa en tècniques de bioremediació de residus radioactius.

## Referències

* ↑ «Chernikovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 24 agost 2016].
* ↑ Garrido, Josep Lluís; Ybarra, Joan Manuel. Nomenclàtor de les espècies minerals, 2010, p. 85. D.L. B-38531-2010 [Consulta: 22 agost 2016].
* 1 2 «Chernikovite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 24 agost 2016].
* ↑ Martinez, R.J; Beazley, M.J; Sobecky, P.A «Phosphate-Mediated Remediation of Metals and Radionuclides» (Web) (en anglès). Advances in Ecology. Hindawi Publishing, 2014. DOI: 10.1155/2014/786929.
* ↑ Francis, A.J; Nancharaiah, Y.V. «9. In situ and ex situ bioremediation of radionuclide-contaminated soils at nuclear and NORM sites». A: Environmental Remediation and Restoration of Contaminated Nuclear and Norm Sites (PDF) (en anglès). Elsevier, 2015, p. 185–236 (Woodhead Publishing Series in Energy). DOI 10.1016/B978-1-78242-231-0.00009-0. ISBN 978-1-78242-231-0.
# Portada/efemèride març 4

Pepa Fernández
« 3 de març · 4 de març · 5 de març »
# Curtea Veche

Curtea Veche (l'antiga cort princesa) es va construir com a palau o residència durant el govern de Vlad III Dràcula el 1459. Les excavacions arqueològiques van començar el 1953 i ara el lloc està operat pel Muzeul Municipiului București, al centre històric de Bucarest (Romania).

## Palatul Voivodal

El regnat de Vlad l'Empalador va estar dominat per conflictes amb l'Imperi Otomà, per la qual cosa la necessitat de vigilar i protegir permanentment la frontera sud, el Danubi, el va fer romandre a la ciutat fortificada de la riba de Dâmbovița. Va emetre un document llatí el 13 de juny de 1458 des de la zona de l'actual Bucarest. Un any més tard, el 20 de setembre de 1459, va emetre un document en eslau, referint-se específicament a la "fortalesa" de Bucarest, la seva "residència príncep". Altres documents es van emetre el 1460 i el 1461. Vlad hauria estat acompanyat de la seva família, cortesans i un cos de l'exèrcit.
Durant el seu regnat, Mircea Ciobanul va reparar el palau i va definir els límits de la ciutat. El seu palau es va convertir en el nucli econòmic de Bucarest, envoltat de cases de comerciants i artesans coneguts com els Lipscani. Matei Basarab va reparar el palau durant el seu propi regnat, de manera que va ser "completament reconstruït... increïblement elegant" amb un "aspecte encantador, molt més fi i alegre". Constantin Brâncoveanu va reconstruir i ampliar el palau amb pedra, incloent-hi una gran escala de marbre a l'entrada.
Alexander Ypsilantis va construir una nova cort principesca el 1775 a Dealul Spirii. L'antiga cort fou subhastada el 1798 per Constantine Hangerli.
* Document de Vlad Țepeș que establia el seu tribunal aquí el 20 de setembre de 1459
* Palatul Voievodal interior
* Forn Voievodal Palatul

## Església de l'Anunciació de Sant Antoni

Aquesta església príncep va ser construïda per Mircea Ciobanul el 1559 i és la ubicació de la seva tomba. L'església és "l'edifici religiós més antic mantingut en el seu aspecte original a Bucarest".
* Biserica Sfântul Anton altar
* Cúpula Biserica Sfântul Anton
* Biserica Sfântul Anton

## Cultura popular

En el seu paper actual de museu, el palau i el barri van inspirar Mateiu Caragiale a escriure la seva novel·la Craii de Curtea-Veche. També es troba al centre dels esforços per restaurar el centre històric de Bucarest.

## Referències

* ↑ John Moore. «Lifting the Iron Curtain». Toronto Star, 28-07-2007. [Consulta: 27 març 2008].
* 1 2 3 Giurescu, Constantin C. History of Bucharest. Bucharest: The Publishing House for Sports and Tourism, 1976.
* ↑ Pocotila, Andreea. «'A Beautiful Bucharest' - the Next Step in Restoring Historical Heart». Bucharest Daily News, 21-07-2006. Arxivat de l'original el 2011-05-17. [Consulta: 27 març 2008].

## Enllaços externs

* «Muzeul Curtea Veche» (en romanès). ICI.ro. Arxivat de l'original el 2013-01-13. [Consulta: 4 maig 2021].
# Tsepinita-Na

La tsepinita-Na és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la vuoriyarvita. Rep el nom per Anatoliy Ivanovich Tsepin (b. 1946), físic de l'Institut de Geologia de Dipòsits de Mineral, Petrografia, Mineralogia i Geoquímica de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, especialista en espectroscòpia de raigs X.

## Característiques

La tsepinita-Na és un silicat de fórmula química (Na,H₃O,K,Sr,Ba)₂(Si₄O₁₂)(OH,O)₂·3H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, pertany a «09.CE - Ciclosilicats amb enllaços senzills de 4 [Si₄O₁₂]$^8$- (vierer-Einfachringe), sense anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: papagoïta, verplanckita, baotita, nagashimalita, taramel·lita, titantaramel·lita, barioortojoaquinita, byelorussita-(Ce), joaquinita-(Ce), ortojoaquinita-(Ce), estronciojoaquinita, estroncioortojoaquinita, ortojoaquinita-(La), labuntsovita-Mn, nenadkevichita, lemmleinita-K, korobitsynita, kuzmenkoïta-Mn, vuoriyarvita-K, karupmøllerita-Ca, labuntsovita-Mg, labuntsovita-Fe, lemmleinita-Ba, gjerdingenita-Fe, neskevaaraïta-Fe, tsepinita-K, paratsepinita-Ba, tsepinita-Ca, alsakharovita-Zn, gjerdingenita-Mn, lepkhenelmita-Zn, tsepinita-Sr, paratsepinita-Na, paralabuntsovita-Mg, gjerdingenita-Ca, gjerdingenita-Na, gutkovaïta-Mn, kuzmenkoïta-Zn, organovaïta-Mn, organovaïta-Zn, parakuzmenkoïta-Fe, burovaïta-Ca, komarovita i natrokomarovita.

## Formació i jaciments

Va ser descrita amb les mostres de dos indrets diferents de l'óblast de Múrmansk (Rússia): el mont Jibinpakhktxorr, al massís de Khibini, i el mont Lepkhe-Nel'm, al districte de Lovozero. També ha estat descrita al Kukisvumtxorr, una altra muntanya del massís de Khibini, així com a les pedreres Aris (Regió de Khomas, Namíbia) i la pedrera Poudrette (Quebec, Canadà). Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Tsepinite-Na» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ Z. V. Shlyukova, N. V. Chukanov, I. V. Pekov, R. K. Rastsvetaeva, N. I. Organova, and A. E. Zadov «Tsepinite-Na (Na,H3O,K,Sr,Ba)2(Ti,Nb)2[Si4O12](OH,O)2·3H2O, a new mineral of the labuntsovite group». Zap. Ross. Mineral, 130, 3, 2001, pàg. 43-50 [Consulta: 18 febrer 2025].
# Jaume Funes i Artiaga

Jaume Funes i Artiaga (Cornellà de Llobregat, 1947) és un psicòleg, educador i periodista català. Ha treballat a l'escola i en diverses administracions, en l'atenció educativa i terapèutica, la supervisió i l'acompanyament d'equips. Especialitzat en el món dels adolescents i les seves dificultats socials, ha estat professor i investigador en diverses universitats. El seu primer llibre que va publicar va ser La nueva delincuencia infantil y juvenil (1981). Els llibres més recents són Álex no entiende el mundo (2014) i Cal fer deures? Mares i pares que ajuden a aprendre. És col·laborador habitual de diversos mitjans de comunicació.

## Referències

* ↑ «Jaume Funes». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].

## Bibliografia

* Jaume Funes, Estima'm quan menys ho mereixi... perquè és quan més ho necessito. Una guia per a pares i mestres d'adolescents, Columna, Barcelona, 2018. ISBN 9788466423793
# Gran Premi de Mònaco del 1968

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1968, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 26 de maig del 1968.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 9 | Graham Hill | Lotus - Ford | 80 | 2h 00' 32.3 | 1 | 9 |
| 2 | 15 | Richard Attwood | BRM | 80 | + 2.2 s | 6 | 6 |
| 3 | 7 | Lucien Bianchi | Cooper - BRM | 76 | + 4 Voltes | 14 | 4 |
| 4 | 6 | Ludovico Scarfiotti | Cooper - BRM | 76 | + 4 Voltes | 15 | 3 |
| 5 | 12 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 73 | + 7 Voltes | 10 | 2 |
| Ret | 8 | John Surtees | Honda | 16 | Caixa canvi | 4 | |
| Ret | 4 | Pedro Rodríguez | BRM | 16 | Accident | 9 | |
| Ret | 17 | Jo Siffert | Lotus - Ford | 17 | Diferencial | 3 | |
| Ret | 1 | Jean-Pierre Beltoise | Matra | 11 | Accident | 8 | |
| Ret | 16 | Piers Courage | BRM | 11 | Xassís | 11 | |
| Ret | 19 | Dan Gurney | Eagle - Weslake | 9 | Motor | 16 | |
| Ret | 3 | Jochen Rindt | Brabham - Repco | 8 | Accident | 5 | |
| Ret | 2 | Jack Brabham | Brabham - Repco | 7 | Suspensions | 12 | |
| Ret | 11 | Johnny Servoz-Gavin | Matra - Ford | 3 | Palier | 2 | |
| Ret | 14 | Bruce McLaren | McLaren - Ford | 0 | Accident | 7 | |
| Ret | 10 | Jackie Oliver | Lotus - Ford | 0 | Accident | 13 | |
| NVQ | 18 | Jo Bonnier | McLaren - BRM | | | | |
| NVQ | 21 | Silvio Moser | Brabham - Repco | | | | |

## Altres

* Pole: Graham Hill 1' 28. 2
* Volta ràpida: Richard Attwood 1' 28. 1 (a la volta 80)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 14 març 2010].
# Claude-Marie-Mécène Marié de L'Isle

Claude-Marie-Mécène Marié de L'Isle (Château-Chinon, Borgonya, 22 de març de 1811 - Compiègne, Picardia, 14 d'agost de 1879) fou un tenor i baríton francès. Va ser un músic i cantant d'òpera francès, que va utilitzar el nom artístic de Marié.

## Formació i carrera primerenca

Nascut Claude-Marie a Château-Chinon, va anar a París per estudiar música al Conservatori, on va guanyar el primer premi de contrabaix el 1830. Va començar la seva carrera com a tenor al cor d'òpera de l'Opéra-Comique de París i va debutar com a professional al teatre d'òpera de Metz fet el rol de Raoul a Les Huguenots de Meyerbeer el 1838. L'any següent va interpretar el seu primer paper a l'Opéra-Comique, cantant Albert a La symphonie de Louis Clapisson. El 1840 va tenir la distinció d'interpretar Tonio en l'estrena mundial de La fille du régiment de Donizetti.

## Òpera de París

Marié va deixar l'Opéra-Comique el 1841 per incorporar-se a la llista de tenors principals de l'Òpera de París. Hi va romandre fins al 1844, cantant papers com Eléazar a La Juive, Max a Der Freischütz, Arnold a Guillaume Tell, Raoul, Fernand a La favorite i el paper principal a Robert le diable. Va començar a experimentar dificultats vocals en el seu registre superior a mitjans de la dècada de 1840 i va decidir reciclar la seva veu com a baríton. El 1845-1848 va cantar els seus primers papers de baríton a La Monnaie i als teatres d'òpera d'Itàlia.
El 1848 Marié va tornar a l'Òpera on va romandre la resta de la seva carrera. Mentre allà va cantar el paper principal de Guillaume Tell, Nevers a Les Huguenots, Alphonse a La favorite i Raimbaud a Le comte Ory. El 1851 va interpretar el paper d'Alcée a l'estrena de Sapho de Gounod. El 1855 va interpretar el paper de Robert a l'estrena de Les vêpres siciliennes de Verdi. El 1862 va cantar Phanor en l'estrena de La reine de Saba de Gounod.

## Carrera tardana

Al voltant de 1860 va ser el director de l'orquestra del Café Charles de París. Marié es va retirar parcialment dels escenaris el 1864, però de tant en tant va tornar als escenaris per a representacions fins al 1879. Va ser actiu com a professor de veu des del 1864 fins a la seva mort. Entre els seus alumnes hi havia les seves tres filles, sobretot Célestine Galli-Marié, que va crear el paper principal en l'estrena de Carmen de Bizet.
Marié va morir a Compiègne.

## Referències

* 1 2 Irvine D. Massenet: a chronicle of his life and times. Amadeus Press, Portland, 1997.
* 1 2 3 4 Marié de l'Isle Biography at operissimo.com (en alemany)
# Madalena (pel·lícula de 1960)

Madalena (grec: Μανταλένα) ) és una pel·lícula de comèdia grega de 1960 dirigida per Dinos Dimópulos. Va ser inscrit al 14è Festival Internacional de Cinema de Canes. La pel·lícula va guanyar tres premis al 1r Festival de Cinema de Tessalònica.

## Argument

Una nena viu en una petita illa grega al mar Egeu. Ella i la seva família viuen de la feina del seu pare, que té un petit vaixell que transporta els passatgers a una illa veïna. Quan el seu pare mor, ella ha de convertir-se en cap de família i tenir cura dels seus germans i germanes. Com a dona treballadora, s'enfronta a la discriminació de la comunitat de l'illa. Malgrat moltes dificultats, no es rendeix. Frustrada, decideix casar-se amb un ric pagès de l'illa. Però l'amor del seu principal competidor capgira la situació.

## Repartiment

* Aliki Vougiouklaki com a Madalena Charidimou
* Dimitris Papamichael com a Labis Yokaris
* Pantelis Zervos com al sacerdot
* Thodoros Moridis com a Giorgaras Yokaris
* Yorgos Damasiotis com a capità de policia
* Despo Diamantidou com a Mrs. Yoraki
* Smaro Stefanidou com a Pipitsa
* Keti Lampropoulou com a Rozina Yoraki
* Lavrentis Dianellos com a Kapetan Kosmas Charidimos
* Thanasis Vengos com a policia
* Spyros Kalogyrou com a Giakoumis
* Periklis Christoforidis com a Charisis
* Maria Giannakopoulou
* Thanasis Tzeneralis com a Baroutis
* Mary Metaxa
* Panos Karavousanos com a llenc
* Nikos Flokas
* Elena Apergi
* Vasilis Kailas com a Pantelakis Charidimos

## Premis

Llista de premis i nominacions :
| Premi | Categoria | Receptors i nominats | Resultat |
| 1r Festival de Cinema de Tessalònica | Millor guió | Giorgos Roussos | Guanyador |
| 1r Festival de Cinema de Tessalònica | Millor actriu protagonista | Aliki Vougiouklaki | Guanyador |
| 1r Festival de Cinema de Tessalònica | Millor actor secundari | Pantelis Zervos | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Madalena». festival-cannes.com. [Consulta: 21 febrer 2009].
* ↑ «Mandalena». Tainiothiki.gr. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ «awards 1960». Thessaloniki International Film Festival. [Consulta: 8 març 2015].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Edgar J. Goodspeed

Edgar J. Goodspeed (Quincy, 23 d'octubre de 1871 - Los Angeles, 13 de gener de 1962) Edgar Johnson Goodspeed fou un teòleg estatunidenc erudit en la llengua grega i del Nou Testament. Ensenyà diversos anys a la Universitat de Chicago.
És recordat àmpliament per les seves traduccions de la Bíblia: The New Testament: an American Translation (1923) i juntament amb John Merlin Powis Smith The Bible, An American Translation (1935), la Goodspeed Bible. També és recordat per la seva traducció dels apòcrifs, i aquesta traducció s'inclogué a The Complete Bible, An American Translation (1939).

## Obres

* The Story of the Bible
* The Story of the Apocrypha,
* The Story of the New Testament, 1916
* The Making of the English New Testament, 1925
* Strange New Gospels, 1931
* The Short Bible, editó Edgar J. Goodspeed i J.M.Powis Smith, University of Chicago Press, 1933
* The Story of the Old Testament, 1934
* An Introduction to the New Testament, 1937
* How to Read the Bible 1946
* The Twelve, The Story of Christ's Apostles
* How Came the Bible?, Abingdon–Cokesbury Press, c. 1940.
* A History of Early Christian Literature, University of Chicago Press, 1942
* Problems of New Testament Translation, 1945
* The Life of Jesus for Young People
* The Apostolic Fathers: An American Translation, Harper & Brothers 1950
* Modern Apocrypha, The Beacon Press, 1956

## Referències

* ↑ «Edgar J. Goodspeed». The Editors of Encyclopaedia Britannica, 09-01-2020. [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ «Goodsped, Edgar Johnson». A: Encyclopedia of Christianity in the United States. Rowman & Littlefield, 2016. ISBN 9781442244320.
* ↑ «Goodspeed, Edgar Johnson (1871 – 1962)». A: Encyclopedia of Protestantism: 4-volume Set. Routledge, 2004. ISBN 9781135960285.
* ↑ Routledge. Encyclopedia of Protestantism: 4-volume Set, 2004. ISBN 9781135960285.