OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesquita Faysal

Shah Faisal Masjid (urdú: شاه فيصل مسجد) a Islamabad, Pakistan, és una de les mesquites més grans d'Àsia. És una mesquita molt coneguda al món islàmic i és cèlebre per la seva immensa grandària (es diu que és la mesquita més gran del món) i la seva arquitectura. La Mesquita Faisal és a més la Mesquita Nacional de Pakistan.

## Història

El primer impuls per a la mesquita va començar en 1966 quan el rei Faisal ibn Abd-al-Aziz de l'Aràbia Saudita la va suggerir durant una visita a Islamabad, amb motiu de l'ingrés de Pakistan en la Comunitat Islàmica Mundial. En 1969, va haver-hi un concurs internacional on arquitectes de 17 països van presentar 43 propostes. Després de quatre dies de deliberació, es va triar el disseny de l'arquitecte turc Vedat Dalokay. La construcció va començar en 1976 per Azim Khan, i va ser finançada pel govern saudita, per un cost de més de 130 milions de riyals saudites. El rei Faisal bin Abdul Aziz va ser instrumental en el finançament, i tant la mesquita com la ruta que porta cap a ella van ser nomenades per ell després del seu assassinat en 1975. La mesquita es va completar en 1986. El mausoleu del general Muhammad Zia-ul-Haq està adjacent a la mesquita.

## Localització

Està localitzada en l'extrem de Shaharah-i-Islamabad, la qual cosa la col·loca al final de la ciutat i enfront d'un magnífic contrast amb els Pujols Margalla. És la més famosa i reconeguda icona de la ciutat.

## Vegeu també

* Arquitectura islàmica
* Arquitectura Moderna

## Referències

* ↑ «Press Release: First in Pakistan». Embajada de Pakistán, Washington, D.C.. Arxivat de l'original el 2006-04-27. [Consulta: 10 abril 2006].
# Petteri Silván

Petteri Silván (21 d'octubre de 1972) és un pilot d'enduro finlandès, cinc vegades Campió del Món (incloent-hi el campionat absolut de 1999) i quatre vegades guanyador del Trofeu als ISDE com a membre de l'equip finlandès. El 2022 va ser nomenat FIM Legend.
Silván guanyà les rondes finlandeses del Campionat del Món de 1991, fet que li suposà ésser fitxat per Husqvarna de cara a la temporada següent. Competint en el mundial de 125 cc, acabà subcampió rere Paul Edmondson el 1994 i guanyà el seu primer títol el 1995. Després d'una lesió el 1996, Silván canvià a Gas Gas i a la categoria de 250 cc, guanyant-hi el seu segon títol el 1999. El 2000 tornà a Husqvarna i als 125 cc, acabant-hi segon rere l'oficial de KTM Juha Salminen (qui guanyà totes les proves d'aquell any).
Els anys següents, Silván guanyà els seus dos darrers títols amb Husqvarna (2001 i 2002 abans de canviar a KTM. L'any 2005 es retirà del mundial, tot i que ha seguit competint al Campionat de Finlàndia (guanyant el de 250 cc l'any 2008).

## Palmarès

| Any | Motocicleta | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | Campionat del Món d'enduro | ISDE | ISDE | Campionat de Finlándia | Campionat de Finlándia | Campionat de Finlándia |
| Any | Motocicleta | 125cc | 250cc | E1 | P1 | J. Trophy | W. Trophy | 175cc | 250cc | 4T |
| 1991 | Suzuki | 11è | - | - | 2 | | | | | |
| 1992 | Husqvarna | 6è | - | - | 1 | 8è | | | | |
| 1993 | Husqvarna | 8è | - | - | 1 | | | | | |
| 1994 | Husqvarna | 2n | - | - | 3 | - | 5è | | | |
| 1995 | Husqvarna | 1r | - | - | 5 | - | 3r | | | |
| 1996 | Husqvarna | 5è | - | - | 3 | - | 1r | | | |
| 1997 | Gas Gas | - | 3r | - | 2 | - | 2n | | | |
| 1998 | Gas Gas | - | 6è | - | 2 | - | 1r | | | |
| 1999 | Gas Gas | - | 1r * | - | 5 | - | | | | |
| 2000 | Husqvarna | 2n | - | - | 0 | - | 18è | | | |
| 2001 | Husqvarna | 1r | - | - | 7 | - | 16è | | | |
| 2002 | Husqvarna | 1r | - | - | 5 | - | 1r | | | |
| 2003 | KTM | 2n | - | - | 4 | - | | | | |
| 2004 | KTM | - | - | 4t | 2 | - | 1r | | | |
| 2005 | KTM | - | - | 8è | 2 | - | 2n | | | |
| 2006 | KTM | - | - | - | 2 | - | | 2n | - | - |
| 2007 | Suzuki | - | - | - | 1 | - | | - | - | 2n |
| 2008 | Suzuki | - | - | - | 3 | - | | - | 1r | - |
| Total victòries | Total victòries | | | | 50 | | | | | |
| Total títols: | Total títols: | 3 | 1 | 0 | | 0 | 4 | 0 | 1 | 0 |
| | | 4 mundials + 1 absolut | 4 mundials + 1 absolut | 4 mundials + 1 absolut | | | | | | |

### Notes

* ↑ La classificació consignada als ISDE fa referència a la posició final obtinguda per l'equip estatal
* ↑ A P1 s'hi compten les victòries aconseguides en Grans Premis puntuables per al Campionat del Món
* ↑ Els campionats assenyalats amb * indiquen que en guanyà també el corresponent títol absolut

## Referències

* ↑ «Distinctions - FIM Legends» (en anglès). fim-moto.com. FIM. Arxivat de l'original el 2021-04-23. [Consulta: 1r juliol 2022].
* ↑ «World Championships - Enduro. Classifications» (en anglès). fim-live.com. FIM. [Consulta: 28 octubre 2011].
# Ros Roca

Ros Roca és una multinacional lleidatana amb seu central a Tàrrega. L'empresa és líder en sistemes de recollida de residus, amb un alt nivell d'internacionalització exportant a més de setanta països.

## Història

Ferran Ros Pijoan i Ramon Roca i Sala van crear, l'any 1953, un petit taller a Agramunt. Les seves primeres empreses estaven especialitzades en maquinària agrícola i es dedicaven a la fabricació i venda de fusta i a la construcció de remolcs, cisternes i eixos, entre d'altres, per al sector agrícola. L'any 1956, Ros Roca va començar a fabricar equips per a la recollida de residus. L'any 1968 es va inaugurar l'actual seu central a la capital de l'Urgell.

## Referències

* ↑ «Ros Roca creixerà un 5% enguany i cerca aliances a la Xina, EUA i als Emirats Àrabs». Periodista Digital, 14-08-2010. [Consulta: 24 agost 2010].
* ↑ «Historia» (en castellà). Terberg. Ros Roca. [Consulta: 24 gener 2021].
# Josep Carbonell i Gener

Josep Carbonell i Gener (Sitges, Garraf, el 24 de març de 1897 - 15 de juliol de 1979) fou un escriptor, promotor cultural i patriota català. A la seva ciutat va fundar i dirigir les revistes Terramar (1919-1921), Monitor (1921-1923) i L'Amic de les Arts (1926-1929), en les que va introduir escriptors i artistes d'avantguarda. Mercè la seva amistat amb l'escriptor occità Ismael Girard, el 1928 col·laborà amb la Societat d'Estudis Occitans i publicà tant a Tolosa com a Barcelona la revista Oc. El 1932 fou nomenat cap de l'Oficina de Relacions Meridionals de la Generalitat de Catalunya i així va publicar diverses obres d'autors occitans com la Gramatica Occitana de Loís Alibert (1935).
Després de l'ocupació franquista de Catalunya fou acollit a Montreal (Llenguadoc) per Loís Alibert, però en acabar la Segona Guerra Mundial tornà a Catalunya quan Alibert fou acusat de col·laboració amb la França de Vichy. Va mantenir contactes amb exiliats com Josep Maria Batista i Roca i col·laborà en la creació del Centre d'Agermanament Occitano-Català. Des de l'exili interior es va dedicar de ple a la historiografia local, fent valuoses aportacions a partir de la consulta directa dels documents conservats a l'arxiu municipal i en arxius privats sitgetans, que anà publicant acuradament per compte propi des de l'impremta d'El Eco de Sitges. Després de la seva mort les dues darreres obres foren publicades des del Grup d'Estudis Sitgetans, a cura de Vinyet Panyella i Balcells, que és autora de la biografia Josep Carbonell i Gener (1897-1979). Entre les avantguardes i l'humanisme.
Fou nomenat "Fill Predilecte de Sitges" el 1975 i, en honor seu, des de l'any 1982 s'atorguen a Sitges els Premi Josep Carbonell i Gener a estudiants de batxillerat i universitaris, convocats pel Grup d'Estudis Sitgetans, que té cura de la seva publicació. S'atorguen a la Nit dels Premis Sitges.

## Obres

* Revolució catalanista (1934, amb J. V. Foix)
* Siete ensayos de historia suburense
* Sitges la real (1968)
* Don Josep Bonaventura Falc i el context històric de la seva època: una biografia local i una història política de les Espanyes i França contemporànies 1748-1803 1766-1808 (1976)
* Esquema històric dels sis anys napoleònics a Sitges (1980)
* Les Índies, horitzó nou: Sitges i la carrera d'Amèrica (1984)

## Referències

* ↑ «Premis Josep Carbonell i Gener». Arxivat de l'original el 2016-10-11. [Consulta: 7 juliol 2016].

## Bibliografia

* Vinyet Panyella, Josep Carbonell i Gener (1897-1979). Entre les avantguardes i l'humanisme. Premi Ferran Soldevila de Biografies, Memòries i Estudis històrics 1999. Barcelona: Ed. 62, 2000.

## Enllaços externs

* Notes per a la biografia de Josep Carbonell i Gener per Vinyet Panyella
# Ordoni Ramírez

Ordoño Ramírez, dit el Cec (c. 981–abans de 1024) va ser fill del rei de Lleó Ramir III i de la reina Sança Gómez. Era net de Sanç I de Lleó i de la reina Teresa Ansúrez, i per via materna de Gómez Díaz, comte de Saldaña i membre del llinatge dels Banu Gómez, i la comtessa Muniadona Fernández.
Figura en la documentació des de 1014 fins a 1017 com a rubricant de dos documents del rei Alfons V de Lleó. La seva vida transcorre a Astúries. Segons la medievalista Margarita Torres, els enfrontaments entre el rei Beremund II de Lleó i els Banu Gómez van poder deure's a la defensa d'aquests últims dels millors drets al tron de l'infant Ordoño, nebot del nou cap d'aquesta poderosa estirp, García Gómez, successor del seu pare Gómez Díaz, comte de Saldaña.
Va contreure matrimoni al voltant de l'any després de 1000 i abans de 1016 amb la infanta Cristina Bermúdez, filla de Beremund II de Lleó i la reina Velasquita Ramírez. D'aquest matrimoni, probablement propiciat per la reina Velasquita i per la reina vídua Teresa Ansúrez, ambdues recloses al Monestir de San Pelayo d'Oviedo, descendeix el més important llinatge d'Astúries del segle xi. Els fills documentats dels infants Ordoño i Cristina van ser:
La descendència dels infants Ordoni i Cristina és esmentada per Rodrigo Jiménez de Rada en la seva crònica del rei Beremund II: «...de Velasquita va tenir a la infanta Cristina; aquesta Cristina va tenir d'Ordoni el Cec, fill del rei Ramir, a Alfons, Ordoño, la comtessa Pelaia i Aldonça», informació que coincideix amb la documentació asturiana de diversos monestirs, incloent el de Cornellana i el de Corias, així com en la Catedral de San Salvador d'Oviedo.
Hauria mort entre l'any 1017, any de la seva última aparició en la documentació, i abans del 31 de març 1024, data en què Cristina, declarant-se vídua, fa una donació per a la fundació del monestir de Cornellana.

## Referències

* 1 2 3 Torres Sevilla-Quiñones de León, 1999, p. 95.
* 1 2 3 Calleja Puerta, 2001, p. 117.
* ↑ Sánchez Candeira, 1950, p. 487–488.
* ↑ Sánchez Candeira, 1950, p. 456, n. 13 y 14, y 488.
* 1 2 Torres Sevilla-Quiñones de León, 1999, p. 101.
* 1 2 Torres Sevilla-Quiñones de León, 1999, p. 97.
* 1 2 Calleja Puerta, 2001, p. 114.
* ↑ Torres Sevilla-Quiñones de León, 1999, p. 100.
* ↑ Calleja Puerta, 2001, p. 44.

## Bibliografia

* Calleja Puert, Miguel. El conde Suero Vermúdez, su parentela y su entorno social: La aristocracia asturleonesa en los siglos XI y XII. KRK Ediciones, 2001. ISBN 84-95401-68-1.
* Torres Sevilla-Quiñones de León, Margarita Cecilia. Linajes nobiliarios de León y Castilla: Siglos IX-XIII. Salamanca: Junta de Castilla y León, Consejería de Educación y Cultura, 1999. ISBN 84-7846-781-5.
* Sánchez Candeira, Alfonso «La reina Velasquita de León y su descendencia». Hispania. Revista española de Historia. C.S.I.C. [Madrid], 40, 1950, p. 449-505. ISSN: 0018-2141.
# Rosita Yarza

María Rosa Yarza Manrique, més coneguda com Rosita Yarza (Madrid; 5 de novembre de 1922 - Madrid; 13 d'octubre de 1996) va ser una actriu espanyola.
Casada amb el també actor José María Seoane, va despuntar tant en cinema com en teatre des de la dècada de 1940. Sobre els escenaris va intervenir en nombrosos muntatges en el Teatro Español de Madrid, i va actuar sota les ordres, entre d'altres, de Luis Escobar o Cayetano Luca de Tena. A més dels clàssics de Shakespeare, Cervantes i Lope de Vega, també van interpretar peces contemporànies de José López Rubio i Edgar Neville. La interpretació de Yarza com "Doña Inés" al costat de Seoane en el paper principal de "Don Juan Tenorio" al Teatro Español va ser especialment elogiada. Del seu pas per la pantalla gran, poden esmentar-se les pel·lícules El hombre que se quiso matar (1942), Santander, la ciudad en llamas (1944) o Mariona Rebull (1947).
Mare de dos fills, José María i Alfonso, va morir a causa d'una insuficiència cardíaca.

## Filmografia

* 1941: Primer amor
* 1942: El hombre que se quiso matar
* 1942: Malvaloca
* 1944: Santander, la ciudad en llamas
* 1944: El sobrino de Don Buffalo Bill
* 1947: Mariona Rebull
* 1953: A dos grados del ecuador
* 1960: ¿Dónde vas, triste de ti?
* 1965: El Zorro cabalga otra vez
* 1969: El enigma de ataúd

## Referències

* ↑ Bentley, Bernard. A Companion to Spanish Cinema. Boydell & Brewer 2008. p. 94
* ↑ Manuel Gómez García: Diccionario del teatro. 1998, p. 770.
* ↑ Rosita Yarza, actriz, El País, 14 d'octubre de 1996
# Cum laude

Cum laude és una locució llatina que vol dir "amb lloança". Està utilitzada a les universitats i l'ensenyament superior per a qualificar les diferències d'excel·lència dels resultats obtinguts a un títol de grau, mestratge o doctorat. A l'estat espanyol sol limitar-se a un grau cum laude per a destacar una especial excel·lència. No hi ha cap estandartizació europea o internacional, el que de vegades es fa difícil equiparar graus d'una universitat a l'altra i d'un país a l'altre. L'estudiant que es distingeix a l'estat espanyol amb un cum laude en altres països obtindria una maxima cum laude.
Segons el manual d'estil interuniversitari, les expressions llatines, i particularment les distincions acadèmiques sempre s'han d'escriure en cursiva.
Comparació de nomenclatures en diferents països i idiomes :
| Llatí | Traducció literal | Anglès | Francès | Castellà (nomenclatura legal a Espanya per un doctorat) | Finlàndia (en llatí) | Neerlandès |
| satisfecit | satisfeu | - | satisfaction | aprobado | approbatur | voldoening |
| cum laude | amb lloança | with honour | distinction | notable | lubenter approbatur | onderscheiding |
| magna cum laude | amb magna lloança | with great honour | grande distinction | sobresaliente | eximia cum laude approbatur | grote onderscheiding |
| maxima cum laude summa cum laude | amb màxima lloança | with highest honour | plus grande distincion | cum laude | laudatur | grootste onderscheiding |

## Referències

* ↑ «Cum laude». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Article 21 "La tesi doctoral" del Real Decreto 1393/2007, de 29 de octubre, por el que se establece la ordenación de las enseñanzas universitarias oficiales.»(castellà), Butlletí Oficial de l'Estat (BOE), 29 d'octubre del 2007, pàgines 44037 a 44048 (El BOE no proveu traduccions oficials en llengües co-oficials)
* ↑ Manual d'estil interuniversitari per a la redacció de textos institucionals en anglès, Arxivat 2013-06-12 a Wayback Machine. Generalitat de Catalunya, 2012, pàgina 24
* ↑ «Criteris d'utilització de la cursiva, les cometes i la negreta» Arxivat 2013-06-21 a Wayback Machine., Llibre d'estil de la Universitat Pompeu Fabra, 2005 (darrera actualització)
# Nils Frahm

Nils Frahm (Hamburg, 20 de setembre de 1982) és un músic, compositor i productor de discos alemany amb seu a Berlín, conegut per combinar música clàssica i electrònica a través d'un enfocament poc convencional de l'ús dels instruments: barreja piano de cua, sintetitzadors Roland Juno-60 i Moog Taurus, amb piano elèctric Fender Rhodes entre d'altres. A més de la seva obra en solitari, Frahm ha publicat en col·laboració amb coneguts artistes com Anne Müller, Ólafur Arnalds, F. S. Blumm i Woodkid. Juntament amb Frederic Gmeiner i Sebastian Singwald enregistra i actua com Nonkeen.

## Referències

* ↑ Inc., Equipboard. «Nils Frahm's Equipboard» (en anglès).
* ↑ Simpson, Paul. «Nonkeen | Biography & History».
# Gran Mesquita de Tars

La Gran Mesquita de Tars (turc: Tarsus Ulu Cami) és una mesquita de la ciutat de Tars, a la província de Mersin, Turquia.

## Geografia

La mesquita es troba al bell mig de Tars, al barri de Camii Nur. És la mesquita més gran de la ciutat. És molt a prop de l'església de Sant Pau.

## Història

La mesquita fou aixecada el 1579 durant l'Imperi Otomà. El comissionat de la mesquita fou Ibrahim, de la dinastia ramànida, una dinastia Oghuz que governà l'àrea abans del 1517 i va continuar com a vassall de l'Imperi otomà durant la resta del segle xvi. Segons la placa d'informació de la mesquita, però, hi havia una mesquita més antiga al lloc d'aquesta, que es va construir durant el govern abbàssida (àrab) en el segle nové. Després que Tars fos reconquistada per l'Imperi Romà d'Orient, l'antiga mesquita es va transformar en una església. Però en el segle xiv, Ramazanoğullari va capturar Tars i el 1579 se'n va reconstruir la mesquita.

## Detalls tècnics

L'entrada al pati de la mesquita es fa per una porta de marbre monumental que se'n troba a la façana nord. El nàrtex amb 14 columnes, que suporta 16 cúpules, s'ha decorat amb taulells. El material de construcció del cos principal és pedra tallada. Les columnes en aquest edifici principal s'han connectat amb un arc de mig punt anomenat Arc de l'Iran. El púlpit i el nínxol (dirigit a la Meca) són de marbre.

## Les tombes

A l'est de la mesquita hi ha les tombes d'Al-Ma'mun (el califa abbàssida), Danyal (Daniel, no és un profeta de la tradició islàmica, però encara se'l considera un sant) i Seth, que es creu que és fill d'Adam.

## Referències

* ↑ «Mersin online information (en turc)». Arxivat de l'original el 2 de gener de 2015. [Consulta: 4 gener 2019].
* ↑ Tarsus booklet, Tarsus Municipality (anglès).
# Cymbidium

Cymbidium o orquídies barca és un gènere d'orquídies amb unes 52 espècies. Van ser descrites per Olof Swartz el 1799. El nom deriva del grec kumbos, que significa 'forat, cavitat', i es refereix a la forma del llavi de la flor. S'abreuja com a Cym en el comerç d'orquídies. Es fan servir com a planta d'interior.

## Distribució

Aquest gènere es troba a l'Àsia subtropical (com al nord de l'Índia, Xina, Japó, Malàisia, Filipines i Borneo) i nord d'Austràlia. Les espècies de les flors més grosses, d'on deriven els híbrids de flors grosses, creixen a grans altituds.
L'espècie Cymbidium hookerianum al Bhutan es considera una delicadesa gastronòmica.

## Creixement

Les espècies de Cymbidium són plantes simpodials i creixen fins a fer una alçada de 60 i els raïms fan 90 cm. Els raïms parteixen de la base d'un pseudobulb. Cada flor pot tenir un diàmetre de 5 a 10 cm, segons les espècies. Floreixen a l'hivern i cada planta pot tenir 15 o més flors. Tenen un ampli rang de colors, però no el blau o el negre. Les flors duren unes 10 setmanes. Poden sobreviure a temperatures força fredes (7 °C o fins i tot lleugerament per sota dels 0 °C durant un curt temps).

## Algunes espècies

* Cymbidium aestivum Z.J.Liu & S.C.Chen (Xina)
* Cymbidium aliciae (Filipines)
* Cymbidium aloifolium
* Cymbidium atropurpureum
* Cymbidium bicolor
* Cymbidium defoliatum (Xina)
* Cymbidium elongatum (NW. Borneo)
* Cymbidium lancifolium
* Cymbidium schroederi (C. Vietnam)
* Cymbidium sinense: Xina
* Cymbidium suave:Austràlia
* Cymbidium wilsonii (Xina)

## Referències

* ↑ Cribb, P and du Puy, D The Genus Cymbidium Kew Publishing ISBN 978-1-84246-147-1, 2007.
* ↑ «Topic: News in Bhutan other than Dzongkha and English. | KuenselOnline».
* ↑ «CHAPTER ONE». Arxivat de l'original el 2011-07-19. [Consulta: 14 maig 2012].
* ↑ «The Research Project on Edible Wild Plants of Bhutan and Their Associated Traditional Knowledge». Arxivat de l'original el 2012-02-24. [Consulta: 14 maig 2012].
# Nino Quevedo

Benigno Ángel Quevedo Gil, de sobrenom Nino Quevedo. (Madrid, 1929 - id. 24 de juliol de 2006) va ser un escriptor, guionista i director de cinema espanyol.
Va destacar en la seva primera pel·lícula, Goya, historia de una soledad en 1971 amb Paco Rabal i Marisa Paredes en la primera aproximació cinematogràfica a la figura del pintor Francisco de Goya i que va optar a la Palma d'Or en el 24è Festival Internacional de Cinema de Canes. De la resta de la seva filmografia destaca la producció de La tía Tula en 1967, adaptació de l'obra de Pío Baroja, dirigida per Mario Picazo amb interpretació de Lola Gaos i Irene Gutiérrez Caba i Vivir Mañana en 1983 amb Pilar Bardem i Antonio Ferrandis entre d'altres. El 1987 va guanyar el Premi Hucha de Oro per Sola. Va morir als 77 a causa del parkinson.

## Filmografia

* Futuro imperfecto (1985)
* Vivir mañana (1983)
* Como la uña de la carne (1978)
* Suave, cariño, muy suave (1978)
* Silos, siglos (1977)
* Canción de la trilla (1975)
* Castilla eterna (1975)
* Oh tierra triste y noble (1975)
* Goya, historia de una soledad (1971)
* Crónica en negro y oro (1970)
* Caminos de Castilla (1968)
* Encuentro con Tolaitola. Toledo árabe (1968)
* Fiesta de nieve en Castilla (1968)
* Fiesta en el Sella (1968)
* Voz y silencio del Sella (1968)
* La busca (1967) com a productor

## Literatura

* Las noches sin estrellas (novel·la, 1961).
* Fuera de combate y otros relatos (narracions, 2001).
* La ciudad de barro y oro (novel·la, 2003), Premi Manzanares.

## Referències

* ↑ Nino Quevedo al web del Festival de Canes
* ↑ Nino Quevedo, cineasta y escritor, El País, 26 de juliol de 2006
* ↑ Fallece a los 77 años el escritor y cineasta Nino Quevedo, Diario de Córdoba
# SIC Notícias

SIC Notícias (SIC Notícies en català), és un canal de televisió portuguès, equivalent al 3/24 de Televisió de Catalunya i propietat del canal generalista i privat SIC. SIC Notícias, com de fet ho indica el seu nom, dedica les vint-i-quatre hores del dia a emetre notícies.

## Història

El canal va debutar com a iniciativa de projecte entre SIC i ZON TV Cabo (empresa de distribució de televisió per cable) i ha sigut el primer canal de televisió temàtic obert per SIC. SIC Notícies ofereix, a part dels informatius habituals, programació temàtica i especialitzada en economia, salut, entrevistes, espectacle, moda i esport. Avui dia la cadena de televisió la dirigeix António José Teixiera.

## Abast

SIC Notícias es pot veure a Portugal per Internet i per cable gràcies a la distribució oferta per ZON TV Cabo, Cabovisão, Bragatel, AR Telecom, Meo i Clix. A finals de l'any 2003 les seves emissions van arribar a Angola i Moçambic via satèl·lit.
Finalment, l'any 2006, SIC Notícias va passar a distribuir-se als Estats Units d'Amèrica. El seu llançament comercial va comptar, entre d'altres, amb periodistes de la talla de l'Ana Lourenço (periodista cèlebre a Portugal), estrella de l'edició dels informatius vespre.
Des el 27 de gener del 2019, la cadena i tot l'Univers SIC, és traslladada a l'Edifici São Francesc de Sales, després 750 dies d'espera, deixant enrere més de 26 anys a l'antic edifici de Carnaxide.

## Audiències

Pensada especialment per ser emesa per cable, la programació d'aquest canal de notícies està constituïda en la seva totalitat per programes d'informació, el que dona a la cadena la posició de 4t canal més vist a tot el país. Això constitueix un cas únic en el panorama televisiu portuguès, sobretot si tenim en compte la competència existent amb AXN o la Fox Broadcasting Company.

## Vegeu també

* Televisió a Portugal

## Referències

* ↑ Lemos, José Alberto «SIC-Notícias: entusiasmo e apreensão». Jornal Público, 18-06-2000.
* ↑ «SIC Internacional», 07-09-2016.
* ↑ http://sicnoticias.sapo.pt/vida/2013/03/27/sic-noticias-vai-passar-a-ser-transmitida-no-canada
* ↑ TVenSerio.com, Grupo. «(Castellà): Adéu a Carnaxide: SIC va inaugurar nova seu». TVenserio. TVenserio. [Consulta: 28 gener 2019].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2008-10-28 at the Portuguese Web Archive (portuguès)
* Noticias 24 Horas Arxivat 2016-12-09 a Wayback Machine.(portuguès)