OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# At-Tighnarí

Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Màlik al-Murrí al-Hajj al-Gharnatí at-Tighnarí (àrab: أبو عبد الله محمد بن مالك المري الحاج الغرناطي الطغنري, Abū ʿAbd Allāh Muḥammad b. Mālik al-Mūrrī al-Ḥājj al-Ḡarnāṭī aṭ-Ṭiḡnarī), més conegut senzillament com a at-Tighnarí (Tighnar, Granada, segle XI - segle xii) fou un agrònom, poeta i literat andalusí, possiblement també fou metge, i ocupà càrrecs polítics.
Fou un destacat membre de l'escola agronòmica andalusina que, sorgida a la Córdoba califal, arriba al seu màxim apogeu durant el segle xi. Durant la seva joventut va destacar com un excel·lent poeta en l'època de l'últim dels monarques zírides granadins, l'emir Abd-Al·lah ibn Bulugguín (465 H./1073 C. - 483 H./1090 C.). Es conserven poques dades més sobre la seva persona. La resta de la seva vida cal reconstruir-la a partir de les dades autobiogràfiques incloses en el seu tractat agrícola, que porta per títol Kitab zúhrat al-bustan wa-núzhat al-adhan (‘Llibre de l'esplendor del jardí i l'esbarjo de les ments'), així com de les notícies proporcionades pels agrònoms andalusins posteriors.
Aviat es traslladaria a la taifa d'Almeria, per després dirigir-se a Sevilla a les acaballes de govern abbàdida. En aquesta cort sevillana entrà a formar part del grup de poetes i naturalistes (agrònoms, botànics i metges) agrupats al voltant de la figura de diversos mestres comuns, entre ells l'agrònom toledà Ibn Bassal, el metge sevillà Abu-l-Hassan Xihab i possiblement també amb Ibn al-Lunquh, metge toledà deixeble d'Ibn Bassal. De Sevilla partiria cap a Orient per complir amb el precepte canònic del pelegrinatge i establir contacte amb altres centres intel·lectuals de l'època situats en diversos punts al llarg de la ruta. Després d'una estada a la cort hammàdida, en l'actual Algèria, va continuar el seu periple per la Mediterrània oriental, passant per Trípoli, Alexandria i diverses ciutats sirianes, entre elles Damasc, comprovant in situ pràctiques agrícoles i hidràuliques que en aquests llocs es practicaven i que podien tenir aplicació a l'Àndalus. Ja afermat el govern almoràvit a l'Àndalus, at-Tighnarí torna de nou a Granada, on conclou la redacció del seu tractat agrícola. Possiblement en aquesta ciutat transcorrerien els últims anys de la seva vida, encara que no sabem amb exactitud la data exacta ni el lloc de la seva mort.

## Referències

* 1 2 García Sánchez, Expiración «Al-Tignari» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 22 abril 2021].
* 1 2 García Sánchez, Expiración «Al-Tignari y su lugar de origen» (en castellà). Al-Qantara. Revista de Estudios Arabes. Consejo Superior de Investigaciones Científicas, Vol.IX, 1988, pàg. 1-11. ISSN: 0211-3589 [Consulta: 22 abril 2021].
* ↑ García Sánchez, Expiración «El tratado agrícola del granadino al-Tignari» (en castellà). Quaderni di Studi Arabi, V-VI, 1988, pàg. 278-291. ISSN: 1121-2306 [Consulta: 22 abril 2021].
# Austrobaileya scandens

Austrobaileya scandens és una espècie de plantes amb flors, l'única del gènere Austrobaileya, que adopta la forma de liana, i de la família Austrobaileyaceae. És endèmica dels boscos tropicals plujosos de Queensland, Austràlia.
A. scandens' és una espècie de liana que pot arribar a fer 15 m de llargada. Les fulles són coriàcies i produeixen olis essencials. La pol·linitzen dípters i per atraure'ls les flors fan olor de peix podrit.

## Referències

* 1 2 3 Ross, E. M.. Plant profile Austrobaileya scandens C.T.White. 3, 1989, p. 163–165.
* ↑ «Angiosperm Phylogeny Website – Austrobaileyaceae», 2001 onwards. [Consulta: 7 juliol 2013].
* 1 2 «Austrobaileya%». Australian Plant Name Index (APNI), Integrated Botanical Information System (IBIS) database. Centre for Plant Biodiversity Research, Australian Government. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2022. [Consulta: 26 abril 2013].
* ↑ Mabberley, David J. Mabberley's Plant-book: A Portable Dictionary of Plants, Their Classifications, and Uses. 3a edició. Cambridge, UK: Cambridge University Press, maig 2008, p. 81. ISBN 9780521820714.

## Enllaços externs

* picture of fruit Arxivat 2005-04-12 a Wayback Machine.
* UCONN Ecology & Evolutionary Biology Conservatory Arxivat 2005-11-01 a Wayback Machine.
# Duty (pel·lícula de 1914)

Duty és una pel·lícula muda dirigida per Étienne Arnaud i interpretada per Alec B. Francis i Belle Adair entre d'altres. Es va estrenar el 8 de juliol de 1914. Poc després es declararia la Primera Guerra Mundial i Arnaud seria cridat a files per lo que és la darrera pel·lícula que va rodar per als estudis Éclair.

## Argument

El Dr. Alexander és molt atent amb la seva jove esposa Isabel però ella enyora estar amb gent de la seva edat. Ell però no veu amb bons ulls la companyia d'aquell jovent i això els va distanciant dia a dia. Un dia Isabel coneix Welby, un artista del que s'enamora. La dona acaba acceptant la proposta de Welby de fugir amb ella i li escriu per dir-li on la podrà anar a buscar.
Aquella mateixa nit, porten al Dr. un nen afectat d'angines però quan vol administrar-li un antisèrum es troba que el seu germà també metge li ha pres per a un altre pacient. Per tal de salvar la vida del noi li insufla aire directament fent el boca a boca, ja que si no, no pot respirar. Demana a la seva dona que l'ajudi però ella s'hi nega. En el moment en què ella està empaquetant la bossa ell entra a la cambra i li diu que el que ha de fer li pot costar la vida i que necessita que ella hi sigui present. Ella obeeix i mentre veu com actua el seu marit sent repulsió pel que estava a punt de fer i s'enamora de nou del seu marit. El metge logra salvar la vida del noi i el retorna a casa seva.
Mentrestant, Welby ha estat esperant impacientment però Isabel li porta una carta on diu que ha renunciat a fugir amb ell. Ell decideix suïcidar-se però ella li agafa la pistola i la bala només el fereix. Isabel els demana que cridin al doctor Alexander i s'envia un missatger a la farmàcia. Però allà es troben el cosí de Welby que gelós d'Isabel fa que cridin el metge.
En arribar a l'estudi, el metge hi troba la seva dona però tot i la sorpresa inicial entra i s'asseu a escriure una recepta pel ferit. Allà troba la carta d'Isabel. Aclarit tot, el matrimoni marxa reconciliat.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Dr. Alexander
* Belle Adair (Isabel)
* Robert Frazer (Jack Welby)
* Helen Marten

## Referències

* ↑ «Independent Specials (Duty)». The Moving Picture World 21, 1, 11-07-1914, pàg. 257.
* ↑ «Record of current and coming releases». The Motion Picture News X, 2, 18-07-1914, pàg. 74.
* ↑ Viviani, Christian. Hollywood, Les connexions françaises (en francès). Nouveau Monde éditions, 2014. ISBN 9782365838122.
* ↑ «Eclair (Duty)». The Moving Picture World 21, 1, 04-07-1914, pàg. 112.
# Eduard Sala i Paixau

Eduard Sala i Paixau (Barcelona, 1962) és director de Càritas Diocesana de Barcelona des del setembre de 2023.

## Biografia

Llicenciat en Geografia i Història per la Universitat Autònoma de Barcelona i en direcció d'equips a ESADE i a la Universitat Pontifícia de Salamanca, Sala ha estat lligat des de jove al món dels esplais i del voluntariat, i ha desenvolupat la seva carrera en el camp del treball i l'educació social; és membre dels patronats de diferents associacions de lleure juvenil i d'ajuda social (la Fundació Pere Tarrés, l'Obra Social Santa Lluïsa de Marillac (Filles de la Caritat), la Fundació C.E.L. (Centre Educatiu i de Lleure), o la Fundació Arrels, entre d'altres. Ha plasmat algunes de les seves experiències en l'obra Va de vida, guardonada amb el premi "Feel good" de 2019, patrocinat per la Fundació "La Caixa".
Sala ha col·laborat com a voluntari de Càritas diocesana de Barcelona des de l'any 1982, i ha exercit com a professor voluntari de la seva Escola de Formació de Voluntaris des del 2005. L'any 2015 s'incorporà a l'entitat com a responsable del departament d'Acció Social, càrrec ocupat fins al 29 de setembre de 2023, en què va ser nomenat director en substitució de Salvador Busquets.

## Obres (selecció)

* Va de vida: lo mejor de la vida es compartirlo. Barcelona: Plataforma editorial, 2019
* "Com gestionem la nostra vida El paper del lleure en la prevenció de les addiccions", Estris, 196 (març 2014), p. 9-16
* (et alia). "Menors"", Educació social, 12 (1999), p. 102-106
* Llar infantil : reflexió d'un educador. Barcelona: Càritas Diocesana, 1991

## Referències

* ↑ "Eduard Sala substitueix Salvador Busquets al front de Caritas Diocesana de Barcelona", La Vanguardia (29 de setembre de 2023)
* ↑ "Eduard Sala, nuevo director de Caritas", El Periódico de Barcelona (29 de setembre de 2013
* ↑ Obra Social Maria Lluïsa de Marillac (consulta 1 d'octubre de 2013)
* ↑ "Eduard Sala", Linkedin (consulta 1 d'octubre 2023)
* ↑ «Càritas diocesana de Barcelona». Arxivat de l'original el 2017-05-23. [Consulta: 1r octubre 2023].
* ↑ "Eduard Sala, nou director de Càritas Barcelona", Catalunya religió (29 de setembre de 2013)
# Termes de Titus

Les Termes de Titus van ser banys termals construïts a Roma per l'emperador Titus.
Estaven ubicades al peu del Mont Palatí, on es trobava el palau de l'emperador construït per August. Les termes tenien capacitat per rebre 1.600 persones el que és una capacitat modesta per unes termes romans. El preu d'entrada era d'una moneda, la de menor denominació.
Titus volent allunyar els tristos records de l'última erupció del Vesuvi i d'un terrible incendi que havia destruït els principals edificis de Roma va concebre el projecte de construir un vast edifici que contingués alhora, sales per a les representacions dramàtiques i uterines sumptuoses. Aquest edifici va ser construït sobre les ruïnes del palau de Neró que un incendi havia destruït, com per fer desaparèixer fins al record dels temps passats.
Aquest immens edifici dona una idea de la magnificència romana i d'aquest luxe prodigiós que presagia una decadència general. Va ser però construït en una època en què l'art havia pres un caràcter grandiós i magnífic i on s'emprava, a més de la necessitat, certes formes variades i elegants.
La planta de les termes (imatge lateral) es veu l'extensió dels establiments d'aquest gènere. Aquesta planta es compon de dos tancats compresos l'un en l'altre. El primer conté els pòrtics per posar-se a cobert, les sales pels atletes, la biblioteca, teatre per les representacions dramàtiques i els combats de gladiadors, l'escola, l'exedra guarnida de bancs on els filòsofs i els savis es reunien per discutir. La segona comprèn els banys pròpiament dits, i conté la sala en la qual es despullen, anomenada cutre els romans apodyterium ; altra sala on s'unten d'olors i es perfumen, anomenada unctuarium . De seguida hi ha la sala on fan exercicis abans d'entrar al bany i que porta el nom de coryceum o de sphaeristerium . Després segueixen les caldaria o sales de banys que tenen aquest nom i al voltant de les quals hi ha les galeries. Després del bany passen a una sala d'un temperatura agradable, anomenada tepidarium, perquè preveu per a passar a la sala del bany fred anomenada frigidarium . Aquesta última sala és molt espaiosa perquè es banyen molts a la vegada i està ricament adornada amb columnes i estàtues. A més hi ha una altra sala amb tubs per als banys de vapor que porta el nom de sudari i peces subterrànies destinades a escalfar les sales i que es designen amb el nom de Hypocaust .
Els antics havien reunit en aquests edificis tot el que pot agradar a la vista i recrear la imaginació. La decoració és esplèndida, el paviment de mosaic amb marbres de colors, els sostres coberts de magnífiques pintures, les sales i els pòrtics adornats de taulers amb baixos relleus de bustos, d'estàtues dels millors mestres de totes les arts. A les termes de Titus va ser trobat el famós grup de Laocoont, el tronc antic, el Toro Farnese, etc.

## Referències

Enciclopèdia moderna: diccionari universal. Tom III. Francesc de P. Mellado. 1851.

## Vegeu també

* Titus
* Termes d'Agripa
* Termes de Neró
* Termes de Trajà
* Termes de Caracal·la
* Termes de Dioclecià
# Blastozous

Els blastozous (Blastozoa †) són un subfilum del filum dels equinoderms, coneguts només pels seus fòssils. Eren animals marins bentònics i sèssils, més o menys semblants als crinoïdeus actuals. Els blastozous van viure al Paleozoic; van aparèixer a l'Ordovicià i van desaparèixer cap al final del Permià; van arribar al seu punt màxim al Carbonífer.

## Característiques

Aquests organismes tenien una forma de vida bentònica; estaven fixats al fons per una tija (formada per articles niats junts), al final de la qual hi havia una teca arrodonida i molt mineralitzada, de la qual sortien estructures filtradores. Eren suspensívors, és a dir, recollien partícules alimentàries en aigües obertes. Aquest grup es pot caracteritzar per la presència d'hidrospires.

## Taxonomia

Els subfílum Blastozoa inclou sis classes:
* Classe Blastoidea Say, 1825 †
* Classe Cystoidea von Buch, 1846 †
* Classe Eocrinoidea Jaekel, 1899 †
* Classe Parablastoidea Hudson, 1907 †
* Classe Paracrinoidea Regnéll, 1945 †
* Classe Rhombifera Zittel, 1879 †

## Galeria

* Fòssil de Blastoidea.
* Fòssil de Rhombifera.
* Fòssil d'Eocrinoidea.

## Referències

* ↑ «BioLib: Biological library - Blastozoa». [Consulta: 4 novembre 2020].
# Arena (Rita McBride)

Arena és una obra d'art feta per Rita McBride el 1997 que actualment forma part del fons de col·lecció del MACBA.

## Història

L'obra és una estructura modular semicircular de grans dimensions (una immensa graderia de nou nivells) feta amb contraxapat cobert amb twaron (un filament d'aramida molt resistent) i resina epoxi. L'obra té clares ressonàncies arquitectòniques: és una escultura i alhora una estructura funcional. Rita McBride aconsegueix invertir la dialèctica habitual entre espectacle i espectador: canvia els papers i converteix el visitant en part ineludible de l'espectacle. Com el seu nom indica, Arena remet a les antigues estructures romanes on, al damunt de la sorra i al davant d'un gran públic situat en unes graderies circulars, els gladiadors lluitaven a mort. Eren llocs d'entusiasme i terror, de comunió social i de ferocitat. Amb la seva versió contemporània de l'antiga arena clàssica, McBride evoca les relacions entre l'arquitectura i el poder, i fa una crítica a l'arquitectura de l'exhibició de l'art i al paper dels museus.

## Anàlisi

D'altra banda, l'obra proposa un diàleg amb un dels edificis més significatius del funcionalisme arquitectònic modern, la Villa Savoye. McBride construeix Arena com a rèplica dels baixos d'aquest habitatge projectat per Le Corbusier el 1929 a Poissy, a prop de París. A semblança de l'edifici de l'arquitecte suís, les seves formes evoquen la rapidesa i la velocitat pròpies del segle xx. En molts dels llocs on s'ha exposat l'obra s'hi han programat performances i tertúlies suggerides per la mateixa artista, que alhora ha creat revistes esportives o novel·les eròtiques que han fet la funció de catàlegs expositius.

## Exposicions

Abans de formar part de la col·lecció del MACBA, Arena es va presentar per primera vegada l'any 1997 al Witte de With Center for Contemporary Art de Rotterdam, on travessava i connectava diferents espais i els convertia en part de l'obra. Posteriorment s'ha exposat al Kunstverein de Múnic, al Moderna Museet d'Estocolm, al Taipei Fine Arts Museum, a l'Institut d'art contemporain de Villeurbanne de França, a l'Sculpture Center of Long Island City a Nova York, a la Tate Modern de Londres, al Museum Abteiberg de Mönchengladbach a Alemanya, al National Museum of Contemporary Art de Corea i al MACBA.

## Referències

* ↑ Arena Arxivat 2012-08-17 a Wayback Machine., Fitxa de l'obra al web del MACBA
* ↑ «Fitxa de sala de l'obra». Arxivat de l'original el 2012-02-05. [Consulta: 12 juny 2012].

## Enllaços externs

* Obres de McBride al MACBA Arxivat 2012-07-04 a Wayback Machine.
* Entrevista sobre el Fons Rita McBride Arxivat 2012-08-18 a Wayback Machine. a Ràdio Web MACBA
Viccionari
# Olivier Beer

Olivier Beer (Lausana, 18 d'octubre de 1990) és un ciclista suís especialista en la pista.

## Palmarès en pista

* 2011
** Campió de Suïssa en Persecució per equips
* 2012
** Campió de Suïssa en Quilòmetre
** Campió de Suïssa en Scratch
** Campió de Suïssa en Persecució per equips
* 2013
** Campió de Suïssa en Quilòmetre
** Campió de Suïssa en Madison (amb Claudio Imhof)
* 2014
** Campió de Suïssa en Quilòmetre
** Campió de Suïssa en Puntuació
** Campió de Suïssa en Persecució per equips

## Palmarès en ruta

* 2013
** Vencedor d'una etapa del Tour del Jura

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
# Premi Ara de còmic en català

El Premi Ara de còmic en català és un guardó que el diari Ara atorga anualment des del 2020 al millor còmic de no-ficció (periodístic, assagístic, històric, biogràfic o autobiogràfic) en llengua catalana. El premi, amb el suport de la Direcció General de Política Lingüística i la col·laboració de Norma Editorial, està dotat amb 10.000 €; també hi ha un segon premi dotat amb 1.500 €.

## Palmarès

| Any | Autor | Obra | Palmarès |
| 2020 | Pep Brocal | Caritat del Río | Guanyador |
| 2020 | Berta Cusó | Paral·lel | Finalista |
| 2020 | Ferran Vidal | Força | Finalista |
| 2021 | Luis Pérez Ortiz | Cuelgamuros | Guanyador |
| 2021 | John Carlin (guió) Oriol Malet (dibuix) | L'art de la guerra | Finalista |
| 2022 | Glàfira Smith | Els homes són llops | Guanyador |
| 2022 | Jordi Carrión (guió) Roberto Mass (dibuix) | Big bang | Finalista |
| 2023 | Susanna Martín | Cafè americà | Guanyadora |
| 2023 | Maribel Carod | Pals a les rodes | Finalista |
| 2024 | Lluc Silvestre (guió) Ed Carosia (dibuix) | Indis de Barcelona | Guanyadors |

## Notes

* ↑ pseudònim d'Andrea Ferrando.

## Referències

* ↑ Ara. «162 obres rebudes al Premi ARA de Còmic en Català», 11-09-2020. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ Press, Europa. «El dibujante Pep Brocal gana el Premi Ara de Còmic en Català», 29-10-2020. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ Ara. «Pep Brocal guanya el Premi ARA de còmic en català», 29-10-2020. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ Serra, Xavi. «“Algunes famílies de presos vivien al Valle de los Caídos com al neolític”», 03-12-2021. [Consulta: 16 maig 2022].
* ↑ Serra, Xavi. «Una denúncia de la violència masclista guanya el Premi ARA de Còmic». Ara, 26-11-2022. [Consulta: 27 novembre 2022].
* ↑ Redacció «Maribel Carod i Susanna Martin, finalistes del Premi ARA de Còmic». Ara [Barcelona], 09-11-2023 [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Serra, Xavi «L'al·legat antiracista d'Ed Carosia i Lluc Silvestre guanya el premi ARA de còmic». Ara [Barcelona], 13-12-2024 [Consulta: 14 desembre 2024].
# Flexibilis

Els flexibilis (Flexibilia) són una subclasse d'equinoderms crinoïdeus de la classe Crinoïdea, coneguts només pels seus fòssil. Van viure de l'Ordovicià mitjà al Permià superior.

## Característiques

Els flexibilis tenen les plaques de la copa no suturades rígidament entre elles, els braços són uniseriats i les pínnules no estan corbades distalment i no amaguen el tegmen.

## Taxonomia

La subclasse Flexibilia inclou dos ordres:
* Ordre Sagenocrinida Springer, 1913 †
* Ordre Taxocrinida Springer, 1913 †

## Referències

* ↑ «Enciclopèdia Catalana - Flexibilis (Flexibilia)». [Consulta: 13 novembre 2020].
* 1 2 «BioLib: Biological library - Flexibilia». [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ «Fossilworks: Flexibilia». Arxivat de l'original el 2019-12-01. [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ «PBDB - Flexibilia». [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ Altaba, C. R., 1991. Invertebrats no artròpodes. Història Natural dels Països Catalans, 8. Fundació Enciclopèdia Catalana, Barcelona.
# Roman Jeker

Roman Jeker (31 de gener de 1970) va ser un ciclista suís. Va destacar com amateur, i en el seu palmarès destaca la medalla al Campionat del Món en contrarellotge per equips de 1993 i el Campionat de Suïssa en contrarellotge.
Era germà del també ciclista Fabian Jeker.

## Palmarès

* 1994
** Campió de Suïssa en contrarellotge
** 1r al Gran Premi de Chiasso
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Àustria

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Volksoper

El Volksoper o Wiener Volksoper ('Òpera popular de Viena' en català) és el segon teatre en importància de Viena i el primer d'Europa en representacions d'opereta vienesa.
Fou inaugurada el 1898 amb motiu de l'aniversari del Kàiser amb el nom de Kaiser Jubiläums Stadttheater. Al començament s'hi representaven obres de teatre. El 1903 s'hi van començar a representar òperes i operetes. és en aquest instant que es comença a dir Volksoper. En aquest període s'hi estrenaren Tosca (1907) i Salomé (1910). Hi iniciaren la seva carrera de cantants Maria Jeritza, Leo Slezak o Richard Tauber. A partir de 1929 estevé el teatre vienès d'òpera lleugera. Després de la segona Guerra Mundial i a causa de la destrucció de l'Òpera Estatal de Viena, es converteix en el principal centre de representacions d'òpera. Quan el 1955, aquell torna a obrir les portes, el Volksoper es converteix en un teatre musical independent. Actualment s'hi representen més de 100 operetes, musicals i dansa contemporània.

## Referències

* ↑ Adam Müller-Guttenbrunn: Denkschrift an Karl Lueger, Wien 1902, in: Karl Kraus: Die Fackel 5:1903, Nr. 146, S. 12–21, URL:

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
* Profile from Wien.info Arxivat 2004-01-13 a Wayback Machine.
* website Bundestheater Holding Website der Bundestheater Holding, in English
# Die glückliche Hand

Die glückliche Hand (títol original en alemany, La mà beneïda, op. 18) és un Drama mit Musik ("drama amb música") en quatre escenes amb música i llibret en alemany d'Arnold Schönberg. Es va estrenar a Viena el 24 d'octubre de 1924 dirigida per Fritz Stiedry.

## Origen i context

Va ser composta entre 1910 i 1913. Com Erwartung, composta un any abans, va estar molt influïda pel llibre d'Otto Weininger Sexe i caràcter. A diferència d'Erwartung, Schönberg en aquest cas va escriure el llibret ell mateix. El missatge subjacent de la peça és que l'home segueix cometent una vegada i una altra els mateixos errors.
La trama està desenvolupada a partir d'esdeveniments de la vida personal de Schönberg. La música de Schönberg no era ja tan ben rebuda com en anys anteriors. També, dos anys abans de la composició de l'obra, Mathilde, l'esposa de Schönberg, va tenir una relació amb el pintor Richard Gerstl i encara que ella va tornar amb Schönberg, això va tenir un efecte perdurable en la seva relació.

## Argument

    El drama es desenvolupa en un acte en el qual hi ha quatre escenes. Dura al voltant de vint minuts.
    La posada en escena de Die glückliche Hand és complexa a causa de l'amplitud d'efectes escènics que s'han de combinar amb l'ús d'il·luminació acolorida.
El drama representa un cicle inexorable de la difícil situació de l'home i comença i acaba amb el personatge masculí lluitant amb el monstre a la seva esquena. El personatge masculí canta sobre el seu amor per una jove dona (mim) però, malgrat aquest amor, ella el deixa per un cavaller ben vestit (mim). Ell sent que ella l'ha deixat temporalment i al final, quan ella torna, la perdona i torna la seva felicitat. De nou la dona es retira. Es veu més tard a la dona amb el cavaller, i el solista masculí implora a la dona que es quedi amb ell, però ella s'escapa i dona una puntada de peu a una roca dirigida a ell. Aquesta roca es transforma en el monstre que s'havia vist al principi a l'esquena de l'home. D'aquesta manera, el drama acaba on va començar.

## Referències

* ↑ Schiff, David (8 de agosto de 1999). "Schoenberg's Cool Eye For the Erotic". New York Times
* ↑ Biersdorfer, J. D, (May 22, 2009). "Setting the Stage With Shadows". New York Times

## Enllaços externs

* Llibret en espanyol i alemany (kareol.es)
# African Stars Football Club

L'African Stars Football Club és un club de futbol namibià de la ciutat de Windhoek.

## Palmarès

* Lliga namibiana de futbol:
** 2008/09, 2009/10, 2014/15, 2017/18
* Copa namibiana de futbol:
** 2007

## Referències

* ↑ «Uniforme del club». RSSSF.
* ↑ «Namibia - List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Namibia - List of Cup Winners». RSSSF.