OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lliga neerlandesa de futbol 1895-96

La Lliga neerlandesa de futbol 1895–1896 va ser disputada per set equips de les ciutats d'Amsterdam, La Haia, Haarlem, Rotterdam i Wageningen. Els equips van participar en la competició que més tard s'anomenaria Eerste Klasse West, però com que el districte de futbol occidental dels Països Baixos era l'únic que tenia una competició en aquell moment, es podria considerar un campionat nacional. Aquest també va ser el motiu pel qual hi va participar el Go Ahead Wageningen, que posteriorment jugaria a la divisió oriental. L'HVV Den Haag va guanyar el campionat.

## Nova incorporació

* El Victoria Rotterdam va tornar a la competició després d'una temporada d'absència

## Classificació de la Lliga

| Pos. | Equip | PJ | PG | PE | PP | GF | GC | Pts | DG | Notes |
| 1 | HVV Den Haag | 12 | 10 | 2 | 0 | 33 | 12 | 22 | +19 | - |
| 2 | RAP | 12 | 8 | 1 | 3 | 52 | 11 | 17 | +41 | - |
| 3 | Sparta Rotterdam | 12 | 8 | 1 | 3 | 30 | 18 | 17 | +12 | - |
| 4 | Victoria Rotterdam | 12 | 4 | 0 | 8 | 20 | 35 | 8 | -15 | - |
| 5 | Koninklijke HFC | 12 | 3 | 2 | 7 | 18 | 42 | 8 | -26 | - |
| 6 | Rapiditas Rotterdam | 12 | 3 | 1 | 8 | 27 | 35 | 7 | -8 | - |
| 7 | Go Ahead Wageningen | 12 | 2 | 1 | 9 | 24 | 51 | 5 | -27 | No participa la propera temporada. |
PJ = Partits jugats; PG = Partits guanyats; PE = Partits empatats; PP = Partits perduts; GF = Gols a favor; GC = Gols en contra; Pts = Punts; DG = Diferència de gols

## Referències

* ↑ «Taules de classificació de la lliga neerlandesa de futbol». Rsssf.org. [Consulta: 2 juny 2024].

## Enllaços externs

* RSSSF Eerste Klasse West
* Campionats de la Lliga de Futbol dels Països Baixos RSSSF 1898-1954
# Comtat de Trénor

El Comtat de Trénor és un títol nobiliari espanyol creat el 12 de juliol de 1911 pel rei Alfons XIII a favor de Francisco Trénor Palavicino.
Francisco Trénor Palavicino pertanyia a la riquíssima família Trénor, d'origen irlandès establerta a Espanya, ja que era fill del poderós industrial valencià Federico Trénor y Bucelli que va casar amb una filla de Vicente Palavicino y Vallés, IX Baró de Frignani i Frignestani, VII marquès de Mirasol.
Aquesta família va acumular en el segle xix i primer terç del segle xx, importants latifundis i indústries de tota classe, sobretot al País Valencià i a Catalunya, edificant per als membres de la família nombroses cases pairals i palaus.
El rei Alfons XIII va crear nombrosos títols nobiliaris per a la família Trénor.

## Títols nobiliaris

A més del Comtat de Trénor, els Trénor, van ser distingits amb altres Títols de noblesa, com el Marquesat del Túria, concedit a Tomás Trénor Palavicino en 1909, el Comtat de la Vallesa de Mandor, amb Grandesa d'Espanya, concedit a Enrique Trénor Montesinos, en 1921. Al llarg dels anys, van emparentar amb altres famílies de la noblesa valenciana i espanyola, vinculant-los a altres títols del regne com les Baronies d'Alaquàs i Picassent, el Comtats de Berbedel, Comtat de Casp, Comtat de Montornés, Comtat de Noroña i Comtat de la Ventosa, així com el Marquesats de Cordellas, Marquesat de González de Quirós, Marquesat de Fuentehermosa, Marquesat de Lara, Marquesat de Mascarell, marquesat de San Juan, Marquesat de Mirasol, Marquesat de Cerdanyola i marquesat de Sot, entre d'altres. Algunes branques familiars sorgides de les diferents unions matrimonials són els Gómez-Trénor, Calabuig-Trénor, Garrigues-Trénor, Trénor-Pardo de Donlebún, Trénor-Despujol i Trénor-Löwenstein-Wertheim-Rosenberg, entre d'altres.
Alguns membres d'aquesta família van ser cavallers de l'Orde de Malta i Grans d'Espanya. I molts d'ells van ser distingits amb les màximes condecoracions civils i militars.
El lema de la família és Facta non verba (Fets, no paraules).

## Comtes de Trénor

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Francisco Trénor Palavicino | 1911-1935 |
| II | Elvira Trénor y Moroder | 1951- |
| III | Juan Antonio Gómez-Trénor y Trénor | 1981- |
| IV | Francisco Gómez-Trénor y García del Moral | 2004-actual titular |

## Història dels Comtes de Trénor

* Francisco Trénor Palavicino, I comte de Trénor.
* Casat amb Elvira Moroder Peñalva
* Casat amb María Antonia Aliño Forner. El succeí, en 1951, del seu primer matrimoni, la seva filla:
* Elvira Trénor y Moroder, II comtessa de Trénor.
* Casada amb Juan Antonio Gómez-Trénor Fos. La succeí, en 1981, el seu fill:
* Juan Antonio Gómez-Trénor y Trénor, III comte de Trénor. El succeí, per cessió en 2004, el seu nebot:
* Francisco Gómez-Trénor y García del Moral, IV comte de Trénor.
* Casat amb María Soledad Rodríguez Marín

## Vegeu també

* Trénor
* Marquesat del Túria
* Comtat de la Vallesa de Mandor

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
# Fernando Sainz Merino

Fernando Sainz Merino, per antonomàsia «El Inhumano», (Logronyo, 1952) és un expolicia espanyol, que exercí tasques de lluita contra el terrorisme com a comissari de la Policia espanyola.

## Trajectòria

Un cop ingressà al cos, un dels seus primers destins fou la Brigada Regional d'Informació de Barcelona i, posteriorment, la Comissaria General d'Informació, des d'on participà directament en la lluita contra tot allò considerat com a terrorisme. L'any 1992 fou destinat a la Comissaria de Guipúscoa per a desenvolupar tasques de la mateixa naturalesa. Després de cinc anys, entre 1997 i 1999, fou designat comissari provincial de Guipúscoa, en substitució de Fernando Amo, càrrec que tornà a repetir l'any 2002. També fou cap de la Policia espanyola al País Basc entre 2012 i 2013.
Juntament amb Alfonso Simón Vinao, José Andrés Hernández Campo, David Juan León Romeo i Domiciano Martínez Honando fou un dels cinc policies reconeguts en roda de reconeixement com a autors de les tortures infligides l'any 1980 contra els militants d'EPOCA Xavier Barberà, Antoní Massaguer i Ferran Jabardo. Per aquesta raó, els agents foren denunciats però el judici no s'arribà a produir mai. Conseqüentment, les víctimes denunciaren el cas davant del Tribunal Europeu de Drets Humans i, el 1987, per primera vegada a la història, Espanya hi hagué de respondre per vulneració del Conveni Europeu de Drets Humans. El tribunal sentencià que s'havia vulnerat el dret a un judici just i condemnà l'Estat a indemnitzar els tres activistes, sense que hi hagués repercussions sobre els agents implicats perquè no s'hi jutja a persones físiques.
A la pel·lícula de 2024 La infiltrada, dirigida per Arantxa Echevarría, el personatge d'Ángel «El Inhumano», interpretat per Luis Tosar, està inspirat amb el comissari Fernando Sainz Merino.

## Referències

* 1 2 3 4 «El coprotagonista de «La infiltrada» és un policia assenyalat per tortures a Via Laietana». Nació Digital, 17-02-2025. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ «Un juez ordena el cese del jefe de la Policía en el País Vasco» (en castellà). LibertadDigital.com, 11-10-2012. [Consulta: 20 gener 2022].
* ↑ «Fernando Sainz toma posesión como comisario provincial de Policía Nacional en Guipúzcoa con el terrorismo como prioridad» (en castellà). EuropaPress.es, 14-02-2022. [Consulta: 19 gener 2022].
* ↑ Falguera, Oriol. L'Exèrcit Popular Català (1969-1979). La Casa. 1a edició. Barcelona: Rafael Dalmau editor, 2014, p. 273 (Al guió del temps). ISBN 978-84-232-0789-3.
* ↑ «La historia real tras la policía que le ha dado el Goya a 'La Infiltrada': se resistió a los homenajes, fue destinada a Andorra y aún sigue en activo» (en castellà). El Mundo, 09-02-2025. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Sola, Ramon. «‘El Inhumano’ de ‘La infiltrada’, señalado por torturas en Via Laietana y en Gipuzkoa» (en castellà). Naiz.eus, 17-02-2025. [Consulta: 17 febrer 2025].
# ASG Software Solutions

ASG Software Solutions (ASG) és una companyia de programari informàtic, de caràcter privat que desenvolupa i ven programari d'empresa a clients internacionals. L'empresa va ser fundada el 1986 per Arthur L. Allen La seu central de l'empresa es troba a Naples (Florida). L'empresa té oficines arreu del món.
Les solucions d'ASG en termes d'ordinadors centrals i en programari distribuït són utilitzats per empreses en serveis financers i de corretatge, d'assegurances, d'assistència sanitària, educació, govern, telecomunicacions, tecnologia, fabricació, i venda al detall. El clients han inclòs o inclouen marques com Coca-Cola, General Electric i Procter & Gamble, entre d'altres. Els productes d'ASGs'utilitzen per a la informàtica al núvol, gestió de serveis de negoci, migració de dades heretades (legacy data), gestió del rendiment, desenvolupament d'aplicacions, i gestió del contingut. ASG també ofereix portals d'informació de negoci i sol·licituds d'identitat i direcció d'accés d'usuari, a més a més de serveis de consulta, aplicació, i formació. El 2011, ASG adquiria PS'Soft SAS, un proveïdor de programari d'IT en Gestió de Recursos i Serveis.

## Referències

* ↑ «Funding Universe». [Consulta: 22 agost 2011].
* ↑ «ALLEN SYSTEMS GROUP AND VIASOFT ANNOUNCE PRELIMINARY RESULTS OF CASH TENDER OFFER”,», 05-06-2000. Arxivat de l'original el 24 de març 2012. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «PrivCo.com». [Consulta: 22 agost 2011].
* 1 2 «Hoover's». [Consulta: 22 agost 2011].
* ↑ «The 451 Group: “Cloud Computing – IT Management as a Service,”», 01-06-2011. Arxivat de l'original el 2012-03-19. [Consulta: 22 març 2012].
* ↑ «The 451 Group: “ASG picks up IT service and asset management software firm PS'Soft from BDNA,” March 15, 2011». Arxivat de l'original el 29 de setembre 2011. [Consulta: 22 agost 2011].

## Enllaços externs

* ASG Software Solutions - Lloc web oficial
# Lupe Pérez García

Lupe Pérez García (Buenos Aires, 1970) és una directora de cinema argentina que ha desenvolupat la major part de la seva carrera a Catalunya. La major part dels seus projectes han sigut documentals. També és muntadora de cinema i televisió i ha format part del jurat del festival de cinema de Màlaga.

## Trajectòria

Va debutar com a directora de llargmetratges amb Diario Argentino (2007)', projecte que va dur a terme després de passar pel Màster en Documental de Creació de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, que va ser un dels productors de la pel·lícula. Es tracta d'un documental que narra en primera persona la realitat argentina durant els anys posteriors a la crisi del Corralito (2001), que la va portar a traslladar-se a Catalunya. El film va passar per festivals de prestigi en l'àmbit europeu com Visions du Réel (Suïssa) o el Festival dei Popoli de Florència.
El mite d'Antígona va ser el tema principal de la seva segona pel·lícula, Antígona despierta (2014), una peça que transita entre la ficció i la realitat i que ens mostra la rebel·lia de la protagonista enmig d'un paisatge feréstec. Entre d'altres llocs, la pel·lícula es va poder veure a l'edició del 2015 del D'A Film Festival de Barcelona, la secció Signs of Life del Festival de Locarno o el FICCI de Cartagena de Indias a Colòmbia.
El seu últim llargmetratge, Pa'trás ni pa'tomar impulso (2020) va guanyar el premi a la direcció dins la secció Nuevas Olas del Festival de Cinema de Sevilla. La pel·lícula és una ficció en forma de road movie on una bailaora de Còrdova desembarca a Argentina i haurà de superar uns quants obstacles per mostrar el seu art a l'altre costat de l'Atlàntic.

## Filmografia com a directora

* 2007: Diario argentino
* 2014: Antígona despierta
* 2020: Pa'trás ni pa'tomar impulso

## Referències

* ↑ «PALMARÉS 25 FESTIVAL DE MÁLAGA» (en castellà). 28 marc 2022. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «B L O G S & D O C S » Lupe Pérez García» (en anglès americà). [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «ANTÍGONA DESPIERTA». [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «El Festival de Sevilla premia trece producciones españolas» (en castellà). Ministerio de Cultura / Gobierno de España, 16-11-2020. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ «PA'TRÁS, NI PA'TOMAR IMPULSO | Festival de Cine de Sevilla» (en castellà). [Consulta: 23 gener 2024].
# Potassa

«Potassa» té aquests significats:
* Potassa (mineral), mena de sals minerals conegudes genèricament com a "potassa"
* Potassa, mena de mineral o roca que inclou clorur de potassi
* Potassa càustica o hidròxid de potassi, sòlid blanc, d'aparença cerosa molt soluble en aigua
* Potassa, o carbonat de potassi
* Potassa nitrada o nitre
# Concòrdia de 1176

La Concòrdia de 1176 és un nou acord del bisbe d'Urgell -en aquest cas, Arnau de Preixens- pel qual es restableixen els termes de la Concòrdia de 1163. La Concòrdia de 1176 fixa, de nou, les prestacions que els homes d'Andorra havien d'oferir al bisbe d'Urgell: els delmes i les primícies dels fruits i els productes de la terra, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Gascón, Carles. «L'edat mitjana (segles VI-XIV)» (PDF). Govern d'Andorra, n.d.. [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ Baraut, Cebrià. Cartulari de la Vall d'Andorra segles IX - XIII. Andorra: Virgili & Pagès, 1988, p. 220. ISBN 9789991390185.
# A Curious Dream

A Curious Dream és una pel·lícula muda de la Vitagraph dirigida per James Stuart Blackton i protagonitzada per Mark Twain entre d'altres. La pel·lícula està basada en el conte homònim de Twain i es va estrenar el 16 de març de 1907. La publicitat de la pel·lícula s'acompanyava d'un escrit de Mark Twain que deia: “Cavallers, he autoritzat la Vitagraph a fer una pel·lícula del meu conte “A curious dream”. Tinc la pel·lícula i l'escena de John Baxter contemplant una làpida l'he trobada espantosa i deliciosament divertida”.

## Argument

En el conte, Twain té un somni curiós. Es troba en una ciutat en una nit tranquil·la quan de cop li apareix un esquelet amb les seves pertinences, entre les quals, un taüt. Poc després en passa un segon que porta també la seva làpida amb el seu nom “John Baxter Copmanburst"(1839). El mort se li asseu al costat i li parla de la seva vida i de com els darrers temps, els habitants del cementiri local estan enfadats amb els seus descendents ja que han oblidat el seu deute de mantenir el cementiri i només els interessa gastar diners. Quan l'home marxa canta el gall i Twain es desperta i veu que tot ha estat un somni.

## Referències

* 1 2 «The Buyers Guide». Moving Picture World I, 8, 27-04-1907, pàg. 126.
* ↑ «A Curious Dream» (en anglès). American Film Institute. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ Wallmann, Jeffrey M.; Wheeler, Richard. The Western: Parables of the American Dream (en anglès). Texas Tech University Press, 1999. ISBN 9780896724235.
* ↑ Jackson, Robert. Fade In, Crossroads: A History of the Southern Cinema (en anglès). Oxford University Press, 2017-05-23. ISBN 9780190660192.

## Enllaços externs

* A Curious Dream al cataleg de l'American Film Institute
# Manuel Gil Pérez

Manuel Gil i Pérez (València, 1925 - València, 1957) va ser pintor. Va estudiar a l'Escola de Belles Arts de Sant Carles de València. El 1951 va rebre una beca Comte de Cartagena amb la qual va realitzar breus estades a França i Itàlia. Després de residir a Regne Unit durant un any, va fer-se càrrec dels murals de l'Ateneu Mercantil de València. El 1955 va participar en el primer Salón Otoño. El 1957 va fundar el Grup Parpalló junt amb Eusebi Sempere, Andreu Alfaro, Salvador Soria i altres.
La seva pintura es pot enquadrar dintre de l'expressionisme, l'abstracció i el neofigurativisme.

## Referències

* 1 2 Manolo Gil: 1925-1957. Catàleg de l'exposició: Sala Parpalló, Maig 1981. València: Diputació de València, 1981.
* 1 2 Gran enciclopedia de la Región Valenciana (en castellà), 1972, p. v. 5, p. 109. ISBN 84-300-6050-2.
* ↑ Pinturas murales de Manolo Gil: la Universidad Politécnica restaura, en la antigua "Casa Pedro" y en el Ateneo Mercantil. València : Universitat Politècnica de València, Departament de Conservació i Restauració de Bens Culturals, 1993
* ↑ Fullet sobre l'exposició localitzat al fons d'Alfons Roig a la biblioteca del MUVIM, signatura A.R. C.001/014
* ↑ «Manuel Gil i Pérez». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 24 febrer 2017].

## Bibliografia

* Manolo Gil : escritos sobre arte / recopilación, introducción, análisis crítico y notas Manuel Muñoz Ibáñez. València : Institució Alfons el Magnànim, 2001. ISBN 84-7822-353-3
* Manolo Gil y su época / tesis doctoral presentada por Manuel Muñoz Ibañez ; dirigida por Román de la Calle. València : Universitat de València, Departament de Filosofia, Secció d'Estètica, 1993.
* «L'amic» / Alfons Roig, Manolo Gil: 1925-1957. Catàleg de l'exposició: Sala Parpalló, Maig 1981, p. 5-7.
# Dan Pița

Dan Pița (dan ˈpit͡sa Dorohoi, província de Botoșani, Romania, 11 d'octubre de 1938) és un guionista i director de cinema romanès.

## Carrera

Pița hs dirigit diverses pel·lícules guardonades des de 1970, inclòs el llargmetratge Pas în doi, el qual va guanyar una Menció Honorífica al 36è Festival Internacional de Cinema de Berlín. El 1987 va ser membre del jurat al 37è Festival Internacional de Cinema de Berlín. El 1992, Pița també va guanyar el Lleó de Plata (Leone d'Argento) a la 49a Mostra Internacional de Cinema de Venècia per Hotel de Lux.
El 2004 va muntar l'escenografia al Teatre Nacional de Bucarest d' Apus de soare de Barbu Ștefănescu Delavrancea.
Va estar casat amb l'actriu Carmen Galin i va mantenir una llarga relació amb l'actriu Irina Movilă.

## Filmografia
### Director

* Paradisul (1967)
* După-amiază obișnuită (1968)
* Viața în roz (1969)
* Apa ca un bivol negru (1970)
* Nunta de piatră 2 - La o nuntă (1972)
* August în flăcări (1973) - film TV
* Duhul aurului (1974)
* Filip cel Bun (1975)
* Tănase Scatiu (1976)
* Mai presus de orice (1978)
* Profetul, aurul și ardelenii (1978)
* Bietul Ioanide (1979)
* Pruncul, petrolul și ardelenii (1981)
* Concurs (1982)
* Dreptate în lanțuri (1983)
* Faleze de nisip (1983)
* Pas în doi (1985)
* Rochia albă de dantelă (1988)
* Autor anonim, model necunoscut (1989)
* Noiembrie, ultimul bal (1989)
* Hotel de lux (1992)
* Pepe & Fifi (1994)
* Eu sunt Adam (1996)
* Omul zilei (1997)
* Femeia visurilor (2005)
* Second hand (2005)
* Ceva bun de la viață (2011)
* Kira Kiralina (2013)

### Guionista

* Nunta de piatră 2 - La o nuntă (1972)
* Duhul aurului (1974)
* Concurs (1982)
* Pas în doi (1985)
* Noiembrie, ultimul bal (1989)
* Hotel de lux (1992)

## Condecoracions

* Orde del Mèrit de Romania en el rang de comandant (1 de desembre de 2000) "per èxits artístics destacats i per la promoció de la cultura, el Dia Nacional de Romania.

## Referències

* ↑ «Romania Insider Wiki: Film directors - Dan Pița» (en anglès). [Consulta: 21 febrer 2020].
* ↑ «Berlinale: 1986 Prize Winners». Arxivat de l'original el 2016-03-22. [Consulta: 16 gener 2011].
* ↑ «Berlinale: Juries». Arxivat de l'original el 2013-10-23. [Consulta: 27 febrer 2011].
* ↑ Gheorghe Florescu, Confesiunile unui cafegiu, Humanitas, București, p. 100
* ↑ «Dan Piţa - Trivia AaRC.ro». Arxivat de l'original el 2021-01-19. [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ Decretul președintelui României nr. 524 din 1 decembrie 2000 privind conferirea unor decorații naționale personalului din subordinea Ministerului Culturii, publicat în Monitorul Oficial nr. 666 din 16 decembrie 2000, art. 3, anexa 3, c) 12.

## Enllaços externs

* Cinemagia - Dan Pița
* Nostalgia TV: Dan Pița, 18 decembrie 2005, Evenimentul zilei
# Intensity

Intensity fou una banda de hardcore punk sueca. La banda estigué influïda per altres bandes hardcoretes com Minor Threat, Deep Wound, Infest i Siege.

## Trajectòria

Les primeres gravacions del grup foren les cançons «Civilization» i «Ignorance» dins del recopilatori This Is Bad Taste (Bad Taste Records, 1996). El disc de debut, Bought and Sold, es va publicar a Bad Taste Records el novembre del mateix any. L'àlbum va ser seguit pel senzill Battered Soul (Putrid Filth Conspiracy, 1997), abans del segon àlbum d'estudi del grup, Wash Off the Lies, que es va publicar l'abril de 1998, també a Bad Taste Records. El va seguir un altre senzill de 7" el 1999, Virtue of Progess (Six Weeks Records), abans del tercer àlbum d'estudi de la banda The Ruins of Our Future (Bad Taste Records, 2001).
Després de The Ruins of Our Fute, la banda va publicar diversos senzills, entre ells un de compartit amb el grup barceloní E-150 (Thought Crime Records, 2004).

## Membres

* Tommas Svendsen: bateria
* Mattias Blixtberg: guitarra
* Christoffer Lind: baix
* Rodrigo Alfaro: veu
* Andy Dahlström: guitarra

## Discografia
### Àlbums

* 1996 - Bought and Sold
* 1998 - Wash Off the Lies
* 2001 - The Ruins of Our Future

### 7"

* 1997 - Battered Soul
* 1999 - Virtue of Progess
* 2003 - The Center of Universal Truths Is Dying (compartit amb Antichrist)
* 2004 - Ruttna bort
* 2004 - Intensity/E150 (compartit amb E150)

## Referències

* ↑ «Rodrigo Alfaro (Mega Post & Full Discography)». Screaming Fastcore, 21-09-2018. Arxivat de l'original el 2019-04-23. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Intensity - The Ruins of our Future». Punknews.org, 24-10-2001. [Consulta: 14 febrer 2020].
# Francesc Nacente Soler

Francesc Nacente Soler (Reus, 24 de novembre de 1841 - Sant Genís dels Agudells, 7 d'octubre de 1894) va ser un escriptor i editor català.
Fill d'un espardenyer, va estudiar primeres lletres al col·legi d'Alexandre Garcia, un prestigiós mestre reusenc, que l'ensenyà de franc en veure les dificultats econòmiques de la família. Va seguir els estudis de batxillerat amb beques, i destacà pel seu prestigi intel·lectual. El 1862 va fundar una societat ateneística, "La Joven Literaria", i en va ser president. El vicepresident era l'escriptor i poeta Francesc Bartrina i d'Aixemús. En aquesta entitat s'hi feien classes de castellà, francès, matemàtiques i dibuix, totes molt concorregudes. D'aquesta societat n'eren membres de mèrit, entre d'altres, Joan Prim i Antoni de Bofarull. "La Joven Literaria" va mantenir-se activa fins al 1868. Amb la seva família marxà a Barcelona, on el seu pare seguia l'ofici d'espardenyer i Francesc Nacente l'ajudava abans d'anar a donar classes de francès. El 1865 va entrar a treballar com a director literari a l'editorial Espasa germans, i traduí obres del francès i de l'alemany per a diverses editorials. Va editar per compte propi, cap al 1875, un recull de drames de Shakespeare, alguns traduïts per ell. Va traduir obres de Victor Hugo, va fer una versió castellana de l'Alcorà i va escriure obres d'història de Suïssa, França i Alemanya. En moltes de les seves obre i traduccions usava el pseudònim de Vicente Ortiz de la Puebla. Cap a 1880 va fundar a Barcelona l'editorial "F. Nacente", coneguda també com a "F. Nacente y Soler", que va publicar diversos manuals tècnics, a més d'obres literàries, l'edició de la Historia Universal de Cesare Cantù el 1886-1889 i la Historia crítica de la guerra de la independencia en Cataluña d'Antoni de Bofarull. El 1892 va publicar una obra sobre antropologia. Va ser president de diverses organitzacions empresarials. Malalt, es retirà a Sant Genís dels Agudells, on va morir.

## Notes

* ↑ segons es pot veure a l'obra El Libro de las madres : obra filosófico-histórica .... Original de Francisco Nacente (Vicente Ortiz de la Puebla). Barcelona: Ignacio Monrós, 188-?

## Referències

* ↑ Anguera, Pere. Breu notícia d'ateneus reusencs vuitcentistes. Reus: Taula de Cultura Popular El Llamp, 1985, p. 10-11.
* 1 2 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 479-480.