OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gongsun Du

    En aquest nom xinès, el cognom és Gongsun.
Gongsun Du (mort el 204) va ser un general i senyor de la guerra que va viure durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa. Gongsun va estar governador de Liaodong i sovint va ser referit com 'Gongsun Du el Bel·licorós'. Ell no va tenir l'oportunitat d'entrar realment en guerra fins que Dong Zhuo va prendre el poder a partir de segrestar a l'Emperador Shao. Dong, amb l'esperança d'expandir l'imperi, va donar a Gongsun Du l'ordre d'atacar Corea a través de la mar. Du va tenir èxit en el seu atac i establí les comandàncies de Daifang i Lelang, entre d'altres.
Sota altra ordre de Dong Zhuo, Gongsun Du prengué el control de la prefectura Liaoning. Aquest seria el començament del poder de Gongsun al nord-est. Gongsun Du n'enviaria a Gongsun Muo i Zhang Pi al que és avui en dia Corea del Sud per tal d'aconseguir més terres. En novè any del Jian'an (204), Gongsun Du va faltar i el seu fill Gongsun Kang va prendre la seva posició i controlà l'extrem nord-est del territori asiàtic oriental.

## Referències

* ↑ Injae, Lee; Miller, Owen; Jinhoon, Park; Hyun-Hae, Yi. Korean History in Maps (en anglès). Cambridge University Press, 2014, p. 47. ISBN 1107098467.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes
# Gos d'aigua americà

El gos d'aigua americà (també anomenat American Water Spaniel) és una raça de gos d'aigua originada als Estats Units, poc coneguda fora d'Amèrica del Nord. Té una esperança de vida d'uns 15 anys.

## Història

La majoria dels entesos han acceptat que aquesta raça s'ha desenvolupat a les valls dels rius Fox i Wolf de Wisconsin.
Realment aquest gos va ser conegut a mitjan 1800, però els seus antecessors són un veritable misteri, es creu que són, o van poder ser, el retriever de pèl arrissat i el gos d'aigua irlandès, com el Field spaniel entre d'altres.
Es va desenvolupar com un gos de caça en el període de la història nord-americana on es va posar de moda la caça d'aus, els caçadors necessitaven un gos que pogués ser útil tant a terra com a l'aigua i que s'adaptés bé a les canoes o als skiff, per tant no hauria d'ocupar massa. Al seu torn el volien per protegir les peces cobrades.
El cim de major popularitat el va tenir els anys 20 i 30, posteriorment cauria en l'oblit durant molt temps, però la tenacitat dels seus defensors va fer que la raça es perpetués fins als nostres temps.

## Aparença

* Ulls: En algunes federacions dels Estats Units si té els ulls grocs és suficient raó per ser desqualificat.
* Orelles: Mitjanes amb pèl llarg.
* Pèl: Té dos mantells. El pèl extern és entre ondulat i arrissat. El mantell interior és com una llana, el protegeix de l'aigua.
* Color del pèl: Castany fosc de diverses tonalitats. Se li permet marques blanques petites al pit i als dits.
* Cua: Llarga, pèl llarg mitjà, en forma de ploma. Es diu que li serveix de timó quan neda en corrents ràpids.
* Altura: A la creu o les espatlles: Tots dos gèneres de 38 a 45 cm.
* Pes: Els mascles pesen de 14 a 20 Kg. El pes de les femelles és de 12 a 18 Kg.
* Ventrada: Usualment la ventrada és de sis a set cadells. Es registren ventrades de fins a dotze cadells.

## Temperament i caràcter

El gos d'aigua americà és amable, actiu, obedient i intel·ligent. És molt enèrgic i entusiasta, li agrada complaure al seu amo i participar en els jocs que aquest li proposi. És fàcil d'ensinistrar, aprèn ràpid i li agrada estar ocupat. És possessiu amb els seus amos, afectuós amb la família i atent amb els nens. No acostuma a ser agressiu amb els desconeguts ni amb altres mascotes, però necessita una socialització primerenca per acostumar-lo des de petit.

## Cures específiques

El gos d'aigua americà necessita estar entretingut i fer exercici físic amb regularitat, en cas contrari, si s'avorreix, pot ser destructiu. La natació és una activitat excel·lent. Per mantenir el seu pèl sa i en bones condicions, és recomanable raspallar-lo setmanalment.

## Salut

Algunes de les malalties que pot patir són la displàsia de maluc canina, l'epilèpsia, la diabetis o problemes oculars.

## Enllaços externs

* Gos d'aigua americà a Via Rural Arxivat 2010-07-16 a Wayback Machine.
# Gramàtica sintagmàtica nuclear

La gramàtica sintagmàtica nuclear (Head-driven phrase structure grammar, o HPSG) és un tipus de gramàtica generativa. És no derivacional, és a dir, que no relaciona estructures de superfície amb estructures profundes tal com fa la gramàtica transformacional. Va ser desenvolupada per Carl Pollard i Ivan Sag el 1985, i se la considera la teoria successora de la gramàtica sintagmàtica generalitzada (Generalized phrase structure grammar, o GPSG) tot i que rescata aspectes de diverses teories semàntiques i gramaticals com la teoria de reacció i lligament (GBT) o la gramàtica lexico-funcional (LFG), entre d'altres. És àmpliament utilitzada en lingüística computacional i processament de llenguatges naturals.

## Generalitats del model

La unitat amb la que opera la HPSG és el signe lingüístic, especificat com un conjunt de trets fonètics (PHON) i sintàctico-semàntics (SYNSEM). Segons la configuració de certs trets, es poden distingir dos tipus de signe: paraula i sintagma.
La generació d'una frase és producte de la unificació de matrius de trets més simples (paraules tretes del lexicó) i la consegüent obtenció de matrius més complexes, on el nucli de cada matriu complexa configura els trets semàntics i sintàctics del signe lingüístic en la seva totalitat. La frase és considerada per tant el signe màxim, que sub-categoritza la informació dels signes més elementals que la conformen.
De manera similar que en la teoria de reacció i lligament, la gramaticalitat de la locució no segueix normes específiques per cada construcció, sinó de l'aplicació de certs principis generals.

## Referències

* ↑ Pollard, Carl; Sag, Ivan A. «Information-based Syntac and Semantics. Volume 1: Fundamentals». Stanford: CSLI Publications, 1987.
* ↑ Pollard, Carl; Sag, Ivan A. «Head-Driven Phrase Structure Grammar». University of Chicago Press, 1994. Arxivat de l'original el 2004-01-07 [Consulta: 21 febrer 2020].
* ↑ Sag, Ivan A.; Wasow, Thomas; Bender, Emily «Syntactic Theory: a formal introduction, Second Edition». University of Chicago Press, 2003. Arxivat de l'original el 2003-10-02 [Consulta: 21 febrer 2020].

## Vegeu també

* Lingüística computacional
* Processament de llenguatge natural

## Enllaços externs

* Head-driven phrase structure grammar Arxivat 2007-08-05 a Wayback Machine., Stanford (inclou ponències de la conferència anual de HPSG)
* Ohio State HPSG homepage
* HPSG-based Delph-In collaborators
* Comparació de HPSG amb teories alternatives, amb una perspectiva històrica
# Gurutzi Arregi Azpeitia

Gurutzi Arregi Azpeitia (Lemoa, Biscaia, 12 de novembre de 1936 - 6 de maig de 2020) va ser una etnògrafa basca. Fundadora i directora del Grup de Recerca Etnogràfica "Etniker-Bizkaia", que recull sistemàticament els materials etnogràfics del País Basc.

## Biografia

Es va llicenciar en Ciències Polítiques i Sociologia en la Universitat de Deusto. A la mateixa universitat es va doctorar amb la tesi Funció de l'ermita en el veïnatge tradicional de Bizkaia.
De 1972 a 1985 va treballar amb el sacerdot i antropòleg basc José Miguel de Barandiarán. Va fundar i va dirigir el Grup de Recerca Etnogràfica "Etniker-Bizkaia" que, des de 1973, recull sistemàticament els materials etnogràfics del País Basc. Coordina l'Atles Etnogràfic del País Basc amb l'ajut dels governs de la Comunitat Autònoma Basca i de la Comunitat Foral de Navarra. Dins d'aquest projecte s'han publicat els volums referents a Alimentació Domèstica (1991), Jocs Infantils (1993), Ritus Funeraris (1995), Ritus del Naixement al Matrimoni (1997), Ramaderia i Pasturatge en Vasconia (2000) i Medicina Popular (2004), entre d'altres.
Va fer cursos de l'Antropologia cultural a l'Escola de Magisteri d'Eskoriatza des de 1982 a 1984. Va ser directora del Departament d'Etnografia de l'Institut de Labayru de Bilbao i membre del Patronat que gestiona el Museu d'Arqueologia, Etnografia i Història de Bilbao de 1981 a 1989.
Va publicar també Inmemoriam del nostre mestre don José Miguel de Barandiarán, un homenatge a l'antropòleg Barandiarán amb motiu de la seva mort.
Se li va concedir el premi esment al Patrimoni Artístic de diòcesi de Bilbao "atenent primordialment la seva tasca de recopilació i recuperació del patrimoni material i immaterial i a la difusió del patrimoni artístic i cultural de la diòcesi de Bilbao".

## Referències

* 1 2 «Guía de Comunicación Abierta: Gurutzi Arregi Azpeitia». gida.irekia.euskadi.eus. Arxivat de l'original el 2019-12-15. [Consulta: 15 desembre 2019].
* ↑ «Arregi Azpeitia, Gurutzi - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en castellà). aunamendi.eusko-ikaskuntza.eus. [Consulta: 19 desembre 2019].
* ↑ «Elkarrizketa: Gurutzi Arregi». www.euskonews.eus. [Consulta: 15 desembre 2019].
* ↑ «El Atlas Etnográfico de Vasconia. Génesis y desarrollo de un proyecto de investigación».
* ↑ Arregi, Gurutzi.. Ermitas de Bizkaia. Diputación Foral de Bizkaia, Instituto Labayru, 1987. ISBN 84-398-9629-8. OCLC 19975808.
* ↑ «Inmemoriam de nuestro maestro don José Miguel de Barandiarán» (en espanyol europeu). www.eusko-ikaskuntza.eus. [Consulta: 19 desembre 2019].
* ↑ IV Congreso Internacional sobre la Estela Funeraria = Hilarriari Buruzko Nazioarteko IV. Kongresua = IV. Congrès International sur la Stèle Funeraire.. Eusko Ikastuntza, 1994. ISBN 84-87471-57-9. OCLC 34214073.
* ↑ «Gurutzi Arregi, premiada» (en espanyol europeu). Labayru Fundazioa. [Consulta: 19 desembre 2019].

## Enllaços externs

* Etniker Euskalherria
* Labayru Fundazioa
# Salah Jamal

Salah Jamal (Nablús, Palestina, 16 d'octubre de 1951) és un metge, historiador i escriptor català d'origen palestí. Conferenciant de múltiples disciplines, col·labora amb diversos mitjans de comunicació. Ha estat professor de Diversitat Cultural a la Universitat de Vic i dona classes al Màster Món Àrab i Islàmic de la Universitat de Barcelona.
El seu llibre més reeixit, Aroma àrab (1999), ha estat guardonat amb el premi al millor llibre de cuina estrangera Salon Livre Gourmand 2000-França.

## Obres publicades

* Aroma Àrab: receptes i relats, 1999
* Palestina, ocupació i resistència, 2001, manual pràctic sobre la qüestió palestina i el conflicte àrabo-israelià
* Catalunya en quatre pinzellades, 2001
* La resistencia de la economía palestina, 2003
* Lluny de l'horitzó perfumat, 2004, novel·la
* Allò que cal saber sobre els àrabs, 2012, assaig divulgatiu
* Naqba, 48 relats de vida i resistència a Palestina, 2018, amb il·lustracions de Miquel Ferreres

## Premis

* Salon Livre Gourmand de cuina estrangera Périgueux-France, (2000).
* Nijmet Al-Quds, lliurat per la Unió General d'escriptors i poetes de Palestina.

## Referències

* ↑ Màster de Món Àrab i Islàmic Arxivat 2010-06-07 a Wayback Machine., Universitat de Barcelona
* ↑ Jamal, Salah. Aroma Arabe. Recetas y relatos. Editorial Zendrera Zariquiey, 1999, portada
* ↑ «La ‘catàstrofe’ palestina del 1948, amb ulls de nen».

## Enllaços externs

* Salah Jamal - Lloc web oficial
* «La hipocresia del racisme» (audio). l'Arxiu de la Paraula. Ateneu Barcelonès, 1993. [Consulta: 28 octubre 2014].
# Esperando al mesías

Esperando al Mesías és una pel·lícula argentina de l'any 2000 dirigida per Daniel Burman i protagonitzada per Daniel Hendler, Enrique Piñeyro, Héctor Alterio, Melina Petriella, Stefania Sandrelli, Imanol Arias i Dolores Fonzi entre d'altres. La pel·lícula va ser coproduïda entre l'Argentina, Espanya i Itàlia.

## Argumento

El jove Ariel, un noi jueu que viu al costat del seu pare i manegen una cafeteria, és incapaç de viure lliurement perquè qüestiona constantment la seva identitat. Casualment coneix a Santamaría, un desocupat, ex bancari, rodamón que viu de buscar documents en les escombraries que retorna als seus propietaris el pagament de petites sumes de diners. Tots dos assistiran a l'ensulsiada de projectes personals, famílies, perspectives. A través dels seus ulls tindrem una altra visió de les coses que ens envolten, una altra perspectiva de les nostres vida assetjada diàriament per crisis existencials.

## Repartiment

* Daniel Hendler (Ariel Goldstein)
* Enrique Piñeyro (Santamaría)
* Héctor Alterio (Simón)
* Melina Petriella (Estela)
* Stefania Sandrelli (Elsa)
* Chiara Caselli (Laura)
* Gabriela Acher (Sara)
* Imanol Arias (Baltasar)
* Dolores Fonzi (Any)
* Edda Bustamante (mujer trampa)
* Walter Reyno (Gerente)
* Tajma Minoru (Oriental)
* Juan José Flores Quispe (Ramón)
* Eduardo Wigutow (Moshé Levin)
* Beatriz Thibaudin (Anciana)
* Sandra Sandrelli (Santa)
* Ezequiel Chareca (Nene del coro)

## Producció i estrena

El títol fa al·lusió a la creença jueva d'"esperar el Messies"; en aquest cas, els personatges es mostren al principi inactius i latents, fins que la mort i la crisi els obliguen a actuar i a revalorar les seves vides. La pel·lícula es va estrenar a l'Argentina el 25 de maig de 2000. Es va presentar després al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 14 de setembre de 2000, i més tard al Festival Internacional de Cinema de Palm Springs el 12 de gener de 2001.

## Premis

* Seminci: Premi de l'Associació de la Crítica; Premi FIPRESCI: per una representació honesta, realista i simbòlica de les esperances humanes a Buenos Aires avui; 2000.
* Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana: Tercer Premi Gran Coral; Cuba; 2000.
* Buenos Aires Festival Internacional de Cinema Independent: Premi Especial a Enrique Piñeyro per la seva interpretació; Argentina; 2000.
* Festival de Cinema Llatinoamericà de Biarritz: Premi del Públic; França; 2000.
* Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina: Premis Cóndor de Plata; Millor Música, César Lerner i Marcelo Moguilevsky; 2001.
* VII Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida: Millor pel·lícula; Daniel Burman; 2001.

## Referències

* ↑ Esperando al Mesías on the Comisión Asesora de Exhibiciones Cinematográficas website
* ↑ Esperando al Mesías a Fotogramas
* ↑ Esperando al Mesías a encadenados.org
* ↑ Ganó el otro cine, otroscines.com
* ↑ Las películas presentadas en La Cita de Biarritz., La Nación, 25 de setembre de 2000
* ↑ Lérida a lento compás, La Nación, 28 de març de 2001

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Charles Haughey

Charles James Haughey (irlandès Cathal Ó hEochaidh; Castlebar, 16 de setembre, 1925 – 13 de juny, 2006) fou el sisè Taoiseach de la República d'Irlanda. Militant del Fianna Fáil, era fill d'un antic militant de l'IRA, també fou gendre de Seán Lemass.
Diputat des del 1957 i ministre de justícia el 1961, agricultura (1964-1966) i finances (1966-1970). El 1970 va ser jutjat dues vegades per conspiració per utilitzar fons governamentals per adquirir armes per a l'IRA Provisional; el primer judici va ser avortat, i va obtenir l'absolució en el segon. Fou destituït del govern de Jack Lynch, però va romandre com a diputat al Dáil Éireann i va obtenir un fort suport entre la base del seu partit.
El 1979 substituí Lynch com a cap del Fianna Fáil i esdevé taoiseach el 1979-1981, el 1982 i el 1987-1992.

### Taoiseach

Charles Haughey es va veure obligat a dimitir l'11 de febrer de 1992 com a cap del Fianna Fáil i taoiseach en 1992 després que el líder dels Progressive Democrats (PD), Desmond O'Malley, va dir que la credibilitat de la Coalició formada per Fianna Fáil i PD després de les eleccions al Dáil Éireann de 1989 estava amenaçada, i l'alternativa era la convocatòria d'eleccions generals, sent substituït per Albert Reynolds.

## Referències

* ↑ Marsh, Michael. «Charles Haughey» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «PDs Force Taoiseach's Resignation» (en anglès). RTÉ, 2017. [Consulta: 23 gener 2025].
# Nazireo

Nazireo fou una secta religiosa dels temps de Jesús, -el Crist 'Nazireo'- la qual promovia la realització i l'autodescobriment de l'èsser humà mitjançant pràctiques ascetisme, la renúncia a la vida material, la no presa de vi i el fet de no tallar-se mai els cabells. Promovien una societat diferent, contraria al poder establert per Roma.
# Antoni Gual i Oleza

Antoni Gual i Oleza (Palma, Mallorca, 1594 - Palma, 1655) va ser un poeta mallorquí en llengua castellana. Teòleg i escriptor del segle XVII, canonge de Mallorca des de 1644. Va publicar sermons, poemes cultes i un romanç religiós. Investigat per la Inquisició el 1635, va ser defensat per Dídac Desclapés.

## Referències

* ↑ Segons la GEC (https://www.enciclopedia.cat/ec-gec-0031310.xml) i altres referències és el nom correcte. Tanmateix, en el diccionari de llengua catalana figura com a segon cognom Sanglada (https://www.enciclopedia.cat/ec-dlc-31310.xml)
* ↑ «Antoni Gual i Sanglada | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ El Apparato Astronomico de Didac Desclapés de Montornès i Caulelles (1621-1673).
# Aert de Gelder

Aert de Gelder o Arent de Gelder (Dordrecht, 1645 - Dordrecht, 1727) fou un pintor neerlandès, el qual fou principalment actiu a la seua ciutat nadiua (on estudià amb Samuel van Hoogstraten).

## Galeria

* Rei David (cap a 1683, 109,5 x 114,5 cm, Rijksmuseum)
* Retrat de Herman Boerhaave (cap a 1722, 79,2 x 63,5 cm, Mauritshuis)
* Retrat d'Ernst van Beveren (1685, 128 x 105 cm, Rijksmuseum)
* Camí al Gólgota (entre 1675 i 1700, 72 x 60 cm, Staatsgalerie Aschaffenburg)
* Autoretrat amb un cavallet pintant una dona gran (1685, 142 x 169 cm, Institut Städel de Frankfurt del Main)
* Retrat de l'escultor Hendrik Noteman (1698, 72 x 62 cm, Museu de Dordrecht)
* Descans en la fugida a Egipte (cap a 1690, 109,9 x 118,8 cm, Museu de Belles Arts de Boston)
* Abraham i els Àngels (entre 1680 i 1685, 111 x 174 cm, Museu Boijmans Van Beuningen)
* Tamar i Judà (1667, 64 x 88 cm)
* La núvia jueva (1684, Alte Pinakothek)

## Referències

* ↑ «Encyclopedia Britannica | Britannica» (en anglès). [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Triadó, J-R.; Chilvers, Ian; Osborne, Harold; Farr, Dennis, 1996. Diccionari d'Art d'Oxford. Des del segle V aC fins a l'actualitat. Barcelona: Edicions 62. ISBN 8429742271. Pàg. 315.
* ↑ «Artist: Arent de Gelder» (en anglès). [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Art UK (anglès)
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana (català)

## Bibliografia

* Diversos autors, 1986. Alte Pinakothek Munich. Múnic: Edition Lipp. ISBN 9783874907019.

## Enllaços externs

* The National Gallery (anglès)
* The J. Paul Getty Museum (anglès)
* Artcyclopedia (anglès)
# Acacia tortilis

Acacia tortilis és un arbre espinós, caducifoli i hermafrodita, de la família de les lleguminoses.

## Descripció

Mesura fins a 14 m d'alçada i el seu port té una forma més o menys de para-sol. Tronc ben definit, recte o una mica tortuós, de fins a 1 m de diàmetre, amb una escorça que es desprèn en escames allargades. Branques esteses molt ramificades. Espines en parelles, rectes. Fulles alternes, bipinnades. Inflorescència axil·lar en capítols globosos, grocs o blanc groguencs, solitaris o en petits grups. Calze campanulat. Corol·la tubular-campanulada groguenca. Estams molt nombrosos. El fruit és un llegum allargat. Llavors marró-negroses. Floreix al final de l'estiu i, a vegades, també a l'hivern.

## Distribució i hàbitat

L'espècie apareix aquí i allà per tot Àfrica i sud-oest d'Àsia. Viu a les planes, pendents suaus i depressions del terreny en zones semidesèrtiques i desèrtiques de clima no gaire extrem. Als massissos muntanyencs saharians puja fins als 2.000 m.

## Taxonomia

L'Acacia tortilis va ser descrita per (Forssk.) Hayne i publicada en Getreue Darstellung und Beschreibung der in der Arzneykunde Gebräuchlichen Gewächse 10: pl. 31. 1825.

### Etimologia

* Acacia: nom genèric derivat del grec ακακία (akakia), que va ser atorgat pel botànic grec Dioscòrides (aC 90-40) per a l'arbre medicinal A. nilotica, en el seu llibre De Materia Medica. El nom deriva de la paraula grega ακις (akis, 'espines').
* tortilis: epítet llatí que significa 'amb fulles retorçades'.

#### Varietats

* Acacia tortilis subsp. heteracantha (Burch.) Brenan
* Acacia tortilis subsp. raddiana (Savi) Brenan
* Acacia tortilis subsp. spirocarpa (A. Rich.) Brenan

#### Sinonímia

* Mimosa tortilis Forssk.

## Referències

* ↑ «Acacia tortilis». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 4 novembre 2012].
* ↑ «Acacia nilotica (acacia)». Plants & Fungi. Royal Botanic Gardens, Kew. Arxivat de l'original el 2010-01-12. [Consulta: 28 gener 2010].
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Plant Names. 1 A-C. CRC Press, 2000, p. 6. ISBN 978-0-8493-2675-2.
* ↑ tortilis a Epítetos Botánicos.
* ↑ «Encephalartos senticosus» a The Plant List. Data consulta: 19 de desembre de 2013.

## Bibliografia

* Nasir, E. & S. I. Ali (eds). 1980-2005. Fl. Pakistan Univ. of Karachi, Karachi.
* Schatz, G. E., S. Andriambololonera, Andrianarivelo, M. W. Callmander, Faranirina, P. P. Lowry, P. B. Phillipson, Rabarimanarivo, J. I. Raharilala, Rajaonary, Rakotonirina, R. H. Ramananjanahary, B. Ramandimbisoa, A. Randrianasolo, N Ravololomanana, Z. S. Rogers, C. M. Taylor & G. A. Wahlert. 2011. Catalogue of the Vascular Plants of Madagascar. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 0(0): 0–0.
# Assassint a Fresange

Assassint a Fresange o El secret de l'abadia (títol original en francès, Le Secret de l'abbaye) és un telefilm policíac francès dirigit per Alfred Lot a partir d'un guió d'Olivier Berclaz i Jean-Marc Taba i emès, per primera vegada, a Bèlgica el 27 d'abril de 2017 a La Une; a Suïssa, el 28 d'abril a RTS Un, i a França el 3 de juny a France 3 després d'haver estat programat inicialment el 6 de maig. S'ha doblat al valencià per a À Punt amb el títol d'Assassint a Fresange, i al català central per a TV3 amb el nom d'El secret de l'abadia.

## Sinopsi

Es troba el cos d'un home suspès pels peus al cementiri de Montjoier. Alex Lazzari, un policia local, és l'encarregat de la investigació, però ha de fer equip amb Alicia Tirard de la secció d'investigació de Grenoble. La col·laboració comença malament: l'Alex havia arraconat el fill delinqüent de l'Alicia poc abans. Pel que fa a la investigació, no ha identificat directament l'home mort, però l'autòpsia els fa pensar que podria ser un monjo de l'abadia de Notre-Dame d'Aiguebelle, prop del cementiri. El cos està realment identificat: és el frare Yves. La congregació produeix un licor vegetal. Diu la llegenda que un elixir d'immortalitat està a l'origen del licor. La mort del monjo podria estar lligada a la seva activitat dins l'abadia?

## Repartiment

* Bernard Yerlès: Alex Lazzari
* Fabienne Carat: Alicia Tirard
* Slimane Yefsah: Cassard
* Rio Vega: Raphaël, el fill de l'Alicia
* Sophie Rodrigues: Justine Lazarri, l'exdona de l'Alex
* Xavier Mathieu: Olivier Descotes
* Antoine Chappey: Dom Francis

## Rodatge

La pel·lícula, titulada inicialment Bonnaigue o Fresange, va ser rodada entre el 10 de gener i el 7 de febrer de 2017 a Montelaimar, Narbona i Lió. L'abadia de Fontfreda va servir d'escenari per al telefilm.

## Rebuda crítica

Le Figaro evoca un «un thriller ben executat que compta amb un repartiment sòlid», mentre que Moustique la descriu com un «telefilm clàssic però enganxós».

## Referències

* ↑ «Programació». À Punt. [Consulta: 20 maig 2023].
* ↑ «El secret de l'abadia». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 febrer 2024].
* 1 2 «Le secret de l'abbaye». Le Figaro.fr. [Consulta: 28 avril 2017]..
* ↑ Isabelle Dhombres. «Fabienne Carat et Bernard Yerlès ensemble pour France 3». Télé Star, 28 décembre 2016. [Consulta: 28 avril 2017]..
* ↑ Pascal. «Fabienne Carat et Bernard Yerlès tournent Fresange pour France 3». Le blog TVNews, 11-01-2017. [Consulta: 28 avril 2017]..
* ↑ Jean-Philippe Juan. «Narbonne : une fiction tournée à Fontfroide». Midi Libre, 19-01-2017. [Consulta: 28 avril 2017]..
* ↑ Letizia Virone «Un Belge à Paris». Moustique, 4760, 19 avril 2017, pàg. 126 [Consulta: 28 avril 2017]..