OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crystal Bayat

Crystal Bayat (Afganistan, 1997) és una universitària i activista de l'Afganistan.
Es va llicenciar en Ciències Polítiques per la Universitat de Delhi el 2020 i va fer un màster de l'Institut de les Nacions Unides a Delhi el 2021. Va ser una de les set dones que van liderar les protestes al carrer davant l'entrada dels talibans al govern del seu país el 2021, per exemple el 19 d'agost, dia de la independència del país. "La nostra bandera és la nostra identitat", va afirmar al New York Times. Va animar les dones afganeses a sumar-se a les seves protestes per exigir respecte pels drets de les dones. Va criticar en diversos mitjans de comunicació que els talibans no han canviat i va alertar sobre la situació de les dones del país. Va fer una crida demanant ajuda internacional. "Si deixem que els talibans guanyin en això, llavors qualsevol progrés que les dones hagin aconseguir en els darrers 20 anys desapareixerà. Les dones han de formar part del procés econòmic, administratiu i polític", va afirmar.

## Referències

* 1 2 Bhandari, Hemani «DU graduate who led protests in Afghanistan uncertain of future» (en Indian English). The Hindu [New Delhi], 24-08-2021. ISSN: 0971-751X.
* ↑ «La joven de la bandera afgana: "Los talibán no han cambiado. Pueden matar fácilmente sin rendir cuentas"» (en castellà), 23-08-2021. [Consulta: 24 agost 2021].
* ↑ Mazza, Viviana. «La ragazza con la bandiera che protestava in piazza a Kabul: «Se ho paura? Certo, per i talebani uccidere è nulla»» (en italià), 23-08-2021. [Consulta: 24 agost 2021].
* ↑ Schmitt, Eric «Afghanistan: U.S. May Seek Airlines' Help in Evacuation Effort» (en anglès). The New York Times, 21-08-2021. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Agrawal, Soniya. «24-year-old Afghan, a Delhi graduate, is behind the Kabul women protests against Taliban» (en anglès americà), 21-08-2021. [Consulta: 24 agost 2021].
* ↑ m360.cl. «Crystal Bayat, una de las siete valientes que saca la voz por las mujeres en Afganistán - m360.cl» (en castellà). [Consulta: 24 agost 2021].
# Cuadro 97

Cuadro 97 és una obra de l'artista Manolo Millares de 1960. Forma part de la sèrie Homúnculos i és un exemple d'art informalista.
Aquesta obra fa servir una tècnica mixta sobre arpillera. D'una banda, s'empren la tècnica del guanxe i tècniques artístiques primitives canàries, on l’informalisme té un paper molt important en la expressió del artista. D'altra banda, s'utilitza l'imaginari de l'expressionisme abstracte, on el llenç es transforma en el territori on el artista s'integra i s'endinsa dins de l'acció. Aquest ús de la matèria i del joc amb el material s'enfronta als corrents academicistes de la pintura del moment.

## Referències

* ↑ Institut Valencià d'Art Modern. Informalismo y expresionismo abstracto : la colección del IVAM, [exposición, IVAM Centre Julio González, 4 julio - 24 septiembre 1995] (en castellà). València: Generalitat Valenciana, 1995. ISBN 84-482-1063-8.
* ↑ Institut Valencià d'Art Modern. 50 obras maesstras de la Colección del IVAM : 1900-1950 (en castellà). València: Institut Valencià d'Art Modern, 2019. ISBN 978-84-482-6416-1.
# Cuerdas (pel·lícula de 2022)

Cuerdas és un curtmetratge de la directora alabesa Estibaliz Urresola estrenat en 2022. La cinquena obra de la cineasta laudiotarra es va presentar en la Setmana de la Crítica de Cannes i va guanyar el premi Rails d'Ory. També va obtenir el premi Forqué 2022 al millor curtmetratge.

## Sinopsi

En un poble industrial, un cor de dones ha perdut el seu finançament municipal, i una empresa local, principal responsable de l'alta contaminació que envolta al poble, s'ofereix a patrocinar el cor. Els membres hauran de decidir si ho accepten o no, la supervivència del cor està en joc.

## Repartiment

* Begoña Suárez
* Miguel Garcés
* Xanti Agirrezabalaga
* Jone Laspiur
* Oier Zúñiga
* Ainhoa Jauregi

## Referències

* ↑ «Urresola se alza con el Premio Forqué por el corto 'Cuerdas'» (en castellà), 17-12-2022. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «El corto "Cuerdas", de Estíbaliz Urresola, premio Rails d'Or en Cannes» (en castellà), 26-05-2022. Arxivat de l'original el 2022-12-19. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «‘Cuerdas', de Estibaliz Urresola, suma cinco premios más – CIMA – Asociación de mujeres cineastas y de medios audiovisuales» (en castellà). [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ Barada, createMarco. «CUERDAS: Aprendiendo a alzar la voz en Cannes» (en castellà), 25-05-2022. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «El cortometraje ‘Cuerdas', de Estibaliz Urresola, Premio en Curtas de Vila do Conde – CIMA – Asociación de mujeres cineastas y de medios audiovisuales» (en castellà). [Consulta: 19 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Tràiler a YouTube
# Culinary Institute of Barcelona

El Culinary Institute of Barcelona és una escola d'alta cuina i gestió de restaurants amb seu a Barcelona fundada al 2018.

## Història

Els fundadors Ferran Fisas, Josep Gala i el gastrònom Pep Nogué coincidien com a docents a una escola de cuina i compartien idees sobre com creien que havia de ser l'educació del segle XXI. Amb el temps, van decidir dur a terme aquestes propostes pedagògiques creant la seva pròpia escola, el Culinary Institute of Barcelona.
L'escola va obrir les portes al gener de 2019 amb una promoció de 50 alumnes. Es tracta d’una escola amb un perfil internacional on el 80% dels alumnes son estrangers.
Des dels seus inicis els seus fundadors han volgut deixar clar que els cuiners necessiten conèixer el producte de la mà dels seus productors. Consideren que no han de saber només de cuina sinó també d’habilitats comunicatives i de treball en equip i que necessiten especialitzar-se.

## Metodologia

L'escola destaca pel seu projecte pedagògic que busca formar els professionals que lideraran les cuines i els restaurants del segle XXI a partir de la creativitat, la innovació i la mirada cap al futur. La forma d’avaluar està enfocada a no estigmatitzar l'error i resoldre reptes on els alumnes han de fer propostes de resolució a problemes reals. El projecte educatiu del CIB s'inspira en la metodologia de IDEO, basada en el Design Thinking.
El 2021, el CIB va publicar un llibre blanc amb la intenció d’explicar la seva proposta educativa que pretén «[p]reparar els nostres alumnes per afrontar els constants i grans canvis de paradigma del segle xxi».
El 2020 va aparèixer com una de les 13 millors escoles de cuina del món a la revista digital Chef’s Pencil.

## Referències

* ↑ «Aprender a digitalizar los fogones» (en castellà), 16-12-2018. [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «El gastrònom garrotxí Pep Nogué dirigeix l'escola de cuina Culinary Institute of Barcelona», 08-02-2019. [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «Els macarrons de l’àvia són moleculars» (en catalan). [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ «La Metodologia CIB | Així es formen els xefs del futur». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ Williams, Caroline. «13 Best Culinary Schools in The World» (en anglès americà), 02-03-2020. [Consulta: 5 octubre 2021].
# Declaració de Viladecans 3-30-300

La Declaración de Viladecans 3-30-300 és una iniciativa aprovada l'octubre de 2022 per la 'Xarxa de Governs Locals + Biodiversitat', que cerca que totes les ciutats espanyoles comparteixin un mateix repte per tal de potenciar la biodiversitat urbana.
Aquesta iniciativa s'aprovà a l'11a assemblea de la Xarxa de Governs Locals +Biodiversitat, celebrada a l'edifici 'Atrium' de Viladecans, al Baix Llobregat, el dia 4 d'octubre de 2022. La iniciativa rep el nom de ‘Declaració de Viladecans 3-30-300’, en honor a la ciutat on ha pres forma la decisió.
La proposta de la declaració es concreta en un manifest a través de la qual els governs locals es comprometen a treballar per tal d'aconseguir unes ciutats verdes i biodiverses en menys de vuit anys, i a implantar el model '3-30-300'. Aquest model està basat en un projecte urbà que va proposar el professor Cecil Konijnendijk van den Bosch de Nature Based Solutions Institute de Suècia. Amb aquest model, els municipis han de comprometre's a que, com a mínim, des de cada domicili s'han de veure tres arbres, que el municipi tingui almenys un 30% de massa arbòria i que el veïnat compti amb un espai verd a menys de 300 metres de cada llar.

## Referències

* 1 2 «La Xarxa de Governs Locals dona llum verda a la ‘Declaració de Viladecans 3-30-300’ La proposta dicta que totes les ciutats espanyoles comparteixin un mateix repte per potenciar la biodiversitat urbana». El Periódico, 10-10-2022 [Consulta: 10 octubre 2022].
* 1 2 Sonia, Algaba Benito «La Federación de Municipios aprueba la 'Declaración de Viladecans 3-30-300'». El Llobregat, 07-10-2022 [Consulta: 10 octubre 2022].
* ↑ «Declaración de Viladecans 3-30-300, Red de Gobiernos Locales +Biodiversidad». Municipios comprometidos con la biodiversidad. Federació Espanyola de Municipis i Províncies (FEMP), 04-10-2022. [Consulta: 10 octubre 2022].
# Deep Waters

Deep Waters és una pel·lícula muda dirigida per Maurice Tourneur i protagonitzada per John Gilbert, Rudolph Christians i Barbara Bedford. Basada en la novel·la “Caleb West, Master Diver” de F. Hopkinson Smith (1899), es va estrenar el 10 d’octubre de 1920. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Henry Sanford és contractat per construir un far a Keyport. Allà se sent atret per Kate, l'esposa del milionari Morgan Leroy, provocant la seva gelosia. A la vegada, Bill Lacey, un membre de la tripulació comandada pel ja ancià mestre bussejador Caleb West, anhela la jove i bella esposa de Caleb, Betty. Un dia, Bill és ferit en un accident al far i el porten a casa de Caleb, on Betty el cuida. Mentrestant, Kate s'ha barallat amb el seu marit a propòsit de Henry. Bill convenç Betty perquè fugi amb ell a Portland però poc després ella se’n penedeix i torna ja que s'adona que estima Caleb. Ell però es nega a acceptar-la de nou a casa. Bill naufraga i Caleb es submergeix per recuperar el seu cos. El capità Bell explica a Caleb que Betty havia fet funcionar les bombes d’aire salvant la vida de Caleb. Ell s'adona que Betty l'estima i es reconcilien. Per altra banda, Morgan i la seva dona també ho fan.

## Repartiment

* Rudolph Christians (Caleb West)
* Barbara Bedford (Betty West)
* John Gilbert (Bill Lacey)
* Florence Deshon (Kate Leroy)
* George Nichols (capità Joe Bell)
* Jack McDonald (Morgan Leroy)
* Henry Woodward (Henry Sanford)
* Lydia Yeamans Titus (tieta Bell)
* Marie Van Tassell (Barzella Busteed)
* James Gibson (Squealer)
* Ruth Wing (Zuby Higgins)
* B. Edgar Stockwell (Seth Wingate)
* Charles Millsfield (professor Page)
* Siggrid McDonald (neboda de Page)

## Referències

* ↑ Golden, Eve. John Gilbert: The Last of the Silent Film Stars (en anglès). University Press of Kentucky, 2013-04-12, p. 281. ISBN 978-0-8131-4163-3.
* ↑ «Maurice Tourneur presents “Deep Waters”». Motion Picture News XXII, 16, 9 d’octubre 1920, pàg. 2721.
* ↑ «Advance information on all film releases». Motion Picture News, 16 d’octubre 1920, pàg. 3076.
* ↑ «7,200 Lost U.S. Silent Feature Films (1912-29)» (en anglès). National Film Preservation Board, 23-10-2019. [Consulta: 14 novembre 2020].
# Desperate Trails (pel·lícula de 1921)

Desperate Trails és una pel·lícula muda dirigida per John Ford i protagonitzada per Harry Carey. Basada en el relat “Christmas Eve at Pilot Butte” de Courtney Ryley Cooper, la pel·lícula es va estrenar el 9 de juliol de 1921. Es tracta d’una pel·lícula perduda.

## Argument

Bart Carson està enamorat de Lou i accepta anar a la presó per salvar Walter A. Walker, un home que es fa passar pel germà de Lou. En realitat és un amant de Lou que ha abandonat la seva dona i els seus dos fills i ha robat un tren. Després d'assabentar-se de la veritat a la presó, Bart s'escapa de la presó i cerca Walter per matar-lo. Aquest cau d'un tren intentant escapar i mor. Bart es presenta a casa de la senyora Walker la nit de Nadal i es deixa prendre per tal que la vídua i el fill pugin tenir la recompensa d’haver-lo atrapat. El xèrif però l’informa que Lou ha confessat i que Bart serà posat en llibertat.

## Repartiment

* Harry Carey (Bart Carson)
* Irene Rich (Mrs. Walker)
* George E. Stone (Dannie Boy)
* Helen Field (Carrie)
* Edward Coxen (Walter A. Walker)
* Barbara La Marr (Lady Lou)
* George Siegmann (Sheriff Price)
* Charles Inslee (Doc Higgins)

## Referències

* ↑ Matheson, Sue. The John Ford Encyclopedia (en anglès). Rowman & Littlefield, 2019-12-15, p. 86. ISBN 978-1-5381-0382-1.
* ↑ Levy, Bill. John Ford: A Bio-bibliography (en anglès). Greenwood Publishing Group, 1998, p. 86. ISBN 978-0-313-27514-2.
* ↑ Levy, Bill. John Ford: A Bio-bibliography (en anglès). Greenwood Publishing Group, 1998, p. 44. ISBN 978-0-313-27514-2.
* ↑ «Desperate Trails» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 1r gener 2022].

## Enllaços externs

* Desperate Trails al catàleg de l'American Film Institute
# Giri xoco

El giri xoco (義理チョコ,, literalment ‘xocolata per compromís') és un tipus de xocolata relativament barata que les dones japoneses donen el Dia de Sant Valentí als homes que coneixen, però amb els quals no tenen una relació afectiva: companys de treball, coneguts informals, etcètera. El giri xoco és de menor qualitat que el honmei xoco, una xocolata més cara que les japoneses donen a les seves parelles sentimentals.
Els homes solen correspondre donant a les dones xocolates i altres obsequis el White Day, celebrat el 14 de març.

## Notes

* ↑ Toko Sekiguchi «How Valentine's Day Conquered Japan» (en anglès). Time [Toki], 14-02-2007. Arxivat de l'original el 2010-03-16 [Consulta: 14 febrer 2010].
* ↑ Lucy Craft «Japanese Embrace Valentine's Day» (en anglès). National Public Radio, 12-02-2010 [Consulta: 14 febrer 2010].
# Glacera dels Martinets

La glacera dels Martinets és una glacera dels Alps del Vaudois situada a la vall de Nant. Entre el 1973, data de l'anterior mesura, i el 2013, la glacera s'ha reduït considerablement.

## Toponímia

L'etimologia de Martinet no és segura, podria provenir de martenet, terme pel qual hom designava la farga, de vegades el taller del fabricant d'ungles. Tanmateix, és més probable que sigui un diminutiu de martî, dent molar en el dialecte local. Aquest terme designava llavors la punta homònima. Però també podria ser un diminutiu de " pantà ”, terme que vindria aleshores del peu de la glacera.

## Geografia

La glacera Martinets es troba a l'extrem sud de la vall de Nant en un circ glacial dominat per la Dent Favre, el Tete Noire, els Dents de Morcles i la Pointe des Martinets. És la font de l’ Avançon de Nant .
El seu eix de sortida, sud-oest nord-est, segueix l'eix general de la vall. El cim de la glacera s'eleva a 2.700 m d’altitud al peu de la Dent de Morcles i la part frontal de la glacera es troba a uns 2.300 m d’altitud aproximadament.
La seva situació, al nord de parets rocoses de diversos centenars de metres d'alt, li permet subsistir.

## Evolució

La glacera es va allargar més de 96 metres entre 1894 i 1975, data de la darrera mesura. A principis del segle XXI, la glacera havia desaparegut gairebé completament. Només queda la part més propera a les parets nord del circ glacial .

## Referències

* ↑ «Glacier des Martinets - Glacier» (en francès). [Consulta: 21 novembre 2020].
* ↑ «Mapa topográfico Glacier des Martinets, altitud, relieve» (en castellà). [Consulta: 21 novembre 2020].
* ↑ Künzi, Gilbert; Kraege, Charles. Montagnes romandes: à l'assaut de leur nom : étude étymologique des noms de montagnes de Suisse romande (en francès). Cabédita, 2001. ISBN 978-2-88295-319-3.
# Duna Jové

Duna Jové (Barcelona, 29 de setembre de 1974) és una actriu catalana. És coneguda per haver participat a Polseres vermelles, on va fer de la mare de Jordi, així com per haver treballat en pel·lícules com ara El pianista (1998), Entre viure i somiar (2004) El perfum: història d'un assassí (2006), Mentiras y Gordas (2009) i Transeúntes (2016).

## Referències

* ↑ Hergar, Paula. «¿Recuerdas a Arancha de ‘Compañeros'? Esto es lo que ha sido de ella | Televisión» (en espanyol europeu). LOS 40, 10-08-2017. [Consulta: 20 octubre 2023].
* ↑ «Así ha cambiado Duna Jové, Arancha en la serie 'Compañeros'» (en castellà). La Vanguardia, 06-12-2021. [Consulta: 20 octubre 2023].
# Ekal·latum

Ekal·latum (accadi: 𒌷𒂍𒃲𒈨𒌍, $^{URU}$E$_2$.GAL.MEŠ, literalment ‘els palaus') va ser una ciutat estat de Mesopotàmia que existia cap a l'any 1850 aC al nord-oest del regne de Warum (Eixnunna). Les tauletes de Mari anomenen als seus habitants ekal·lateus. La situació exacta de la ciutat no ha estat trobada però devia ser a l'esquerra del Tigris.
El primer rei conegut és l'amorita Ila-kabkabu que hauria entrat en conflicte amb Mari. Regnava a Ekal·latum el seu fill Xamxi-Adad I que cap al 1796 aC va conquerir Mari, protectorat d'Eixnunna, i va col·locar al seu fill Yashmakhadad al tron de la ciutat. Daduixa d'Eixnunna va reconquerir la regió al sud de Mari, però cap al 1783 aC va fer la pau amb Ekal·latum i Mari i fins i tot Ekal·latum va rebre el suport d'Eixnunna contra el regne de Qatna. El fill de Daduixa, Ibalpiel II, cap al 1775 aC no va tardar a denunciar el tractat i va fer la guerra a la dinastia d'Ekal·latum al morir Xamxi-Adad. Yashmakhadad, fill de Xamxi-Adad I, no va poder sostenir-se al tron sense el seu pare, i va ser enderrocat per Zimrilim de l'antiga dinastia, que tenia el suport de Yamkhad. A Ekal·latum es va sostenir Ixme-Dagan I, el fill gran de Xamxi-Adad I. El regnat d'Ixme-Dagan I va ser caòtic, i diversos senyors, especialment Zimrilin de Mari, el van desafiar. El 1765 aC els elamites van ocupar Ekal·latum i el rei es va refugiar amb Hammurabi de Babilònia que el va ajudar a recuperar el tron,. Ekal·latum es va convertir en una ciutat vassalla de Babilònia. A la mort d'Ixme-Dagan I el va succeir el seu fill Mut-Aixkur darrer sobirà conegut, Després la ciutat deixa de ser esmentada. Com que Mut-Aixkur apareix a les Llistes de reis d'Assíria, sembla que Ekal·latum va estar estar sotmesa a aquest estat.

## Referències

* 1 2 Oliva, Juan (ed.). Textos para una historia política de Síria-Palestina: el bronce antiguo y medio. Tres Cantos: Akal, 2008, p. 139-141. ISBN 9788446019497.
* 1 2 Cassin, Elena (et al.) (comp.). Los imperios del antiguo Oriente, III: la primera mitad del primer milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 46. ISBN 8432301183.
* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 30 octubre 2021].
# El Camí Ignasià

El Camí Ignasià és una pel·lícula documental de 2022, dirigida per Jordi Roigé, en commemoració del cinquè centenari del pelegrinatge d'Ignasi de Loiola. El documental relata l'itinerari de 600 quilòmetres de quatre pelegrins i un guia de diferents procedències que segueixen els passos de Loiola, des d'Azpeitia fins a Manresa, transcorrent l'anomenat Camí ignasià. A través de les seves vivències, les imatges capten l'arquitectura, els paisatges, la fauna i flora, la gastronomia, la cultura i la gent dels espais que conformen del Camí Ignasià.
La pel·lícula es va exhibir per primer copa la Filmoteca Vaticana el 14 de juny de 2022, i es va estrenar als cinemes el 22 de juliol. Inclou diàlegs en català (15%), castellà, francès i basc.

## Referències

* ↑ «El documental 'El Camí Ignasià' presentat a la Filmoteca Vaticana». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ «El documental ‘El Camí Ignasià’ s'estrena a una cinquantena de cinemes». Comarques de Ponent, 21-07-2022. [Consulta: 12 agost 2022].
* ↑ El Camí Ignasià a la Base de dades de cinema en català

## Enllaços externs

* El Camí Ignasià - Lloc web oficial
* Tràiler oficial
# El Mamut Traçut

El Mamut Traçut és un segell discogràfic independent amb seu a Sant Joan de Vilatorrada.
Forma part de Hidden Track Records, una aliança de 14 segells petits per a donar-se suport i assessorament mutus, centrada en els processos d'edició discogràfica, que inclouen la fabricació, la distribució i la promoció.
Capitanejat per Maurici Ribera i Elena Matas, des del 2007 edita material del “sotabosc” català i compilacions amb cançons de formacions d'arreu del món. Ha publicat discos de Zoo, La Nena Samsó, Estruç, Lluís Paloma, Les Atxes, Enthz, Bateman206, Bonelli, Els Visitants, Sam Destral, The Missing Leech, Mad'zelle i El Sistema Suec, entre d'altres.
També va organitzar el festival Gorg Màgic a Barcelona el 2015.

## Referències

* 1 2 «Sons antifolk amb el nou festival Gorg Màgic». El Periódico, 15-04-2008. [Consulta: 8 abril 2015].
* 1 2 Casulleras, Marc. «Lluís Paloma publica nou disc, ‘Els somnis del futur s'escriuran amb acer!’». TerrassaDigital, 20-07-2010. [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ Vives, Judith. «Hidden Track Records, un innovador sello discográfico» (en castellà). La Vanguardia, 19-12-2018. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ Giralt Jonama, Víctor. «Neix Au!Records un nou segell discogràfic barceloní». Betevé, 01-11-2018. [Consulta: 26 abril 2023].
* 1 2 «Els segells i col·lectius del BIS: El Mamut Traçut». BIS Festival, 31-08-2017. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Concert a càrrec de Sam Destral». Circ de la Cultura, 2015. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Concert de La nena Samsó». Ajuntament de Barcelona, 26-08-2021. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ Jiménez, Raúl. «¡El 24è Minifestival de Música Independent de Barcelona ya está aquí!» (en castellà). Indienauta, 21-01-2019. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «La Papasseit i «Trilogy Rock» conviden a un vermut folk amb el britànic Bonelli». Regió7, 28-03-2019. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ Boladeras, Mercè. «Els Visitants tornen amb noves cançons». Diari de Terrassa, 27-09-2021. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «Samuel López estrena ‘Fets de pols' amb producció de Red Pèrill». Primera Fila, 07-05-2021. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ «El Mamut Traçut presenta este sábado sus últimas novedades» (en castellà). Shookdown, 18-12-2014. [Consulta: 26 abril 2023].
# Josep Torné Fornés

Josep Torné i Fornés (Barcelona, 1867 - ibídem 30 de gener de 1943) fou un gravador català.

## Biografia

Fill de Josep Torné i Brunet i Àngela Fornés Horta. Es casà amb Concepció Salvador Arasil amb la qual tingué tres filles: Àngela, Concepció i Maria.
Deixeble de Joaquim Furnó i Abad. Amplià estudis a París. Va ser professor de gravat de l'Institut Català de les Arts del Llibre de Barcelona durant els anys 1919 i 1932. Acabada la Guerra Civil va exercir de professor a l'Escola del Treball de la Diputació de Barcelona fins a l'any 1942.
Va treballar tant en el gravat de reproducció, per a publicacions com L'Art o La Ilustración, com en el gravat original per a edicions de bibliòfil, fent treballs per a editorials com Miquel Rius, Librería de los bibliófilos españoles. Es conserven obres seves en la Calcografía Nacional.
Entre les seves obres cal destacar el títol gravat destinat a ser entregat als premiats a l'Exposició Universal de Barcelona de l'any 1888 decorat amb una il·lustració seva, segons el dibuix de Dionís Baixeras i Verdaguer.
Un deixeble seu va ser Antoni Riba i Bracons.

## Premis

* 1887: Menció Honorifica en el Saló d'Artistes Francesos de París
* 1888: Medalla d'Or en l'Exposició Universal de Barcelona
* 1891: Diploma honorífic en l'Exposició General de les Belles Arts de la ciutat de Barcelona

## Referències

* ↑ Esquela al diari La Vanguardia
* ↑ Article del diari "La Publicitat" el 2 de juny de 1928
* ↑ Títol de l'Exposició Universal de Barcelona
* ↑ «Antoni Riba i Bracons | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 setembre 2021].

## Bibliografia

* RÀFOLS, J.F., Diccionario Biográfico de Artistas de Cataluña, Barcelona: Ediciones Millà, 1951