OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monument istoric

Monument istoric (plural: Monumente istorice, en català "monument històric") és el terme romanès per a la designació de llocs del patrimoni nacional a Romania.

## Classificacions

Un monument istoric es defineix com:
* Una obra arquitectònica o escultòrica o un jaciment arqueològic.
* Amb un valor patrimonial cultural significatiu i d'escala inamovible.
* Perpetuar la memòria d'un esdeveniment, lloc o personalitat històrica.
Les propietats culturals Monumente istorice inclouen monuments històrics romanesos del Registre nacional de monuments històrics de Romania. També poden incloure llocs que no s’enumeren específicament en la seva totalitat, però que contenen entitats, com ara estàtues i fonts commemoratives dels parcs i cementiris.

### Inventari

Hi ha 29.540 entrades designades monumente istorice (monuments històrics) llistades individualment a Romania a partir del 2010.
D’aquests, 2.621 són a Bucarest; 1.630 al comtat de Iaşi; 1.381 al comtat de Cluj; 1.239 al comtat de Dâmboviţa; 1.069 al comtat de Prahova; 1.023 al comtat d’Argeș; 1.017 al comtat de Mures; 1.014 al comtat de Sibiu; 983 al comtat de Braşov; 865 al comtat de Buzău; 833 al comtat de Caraş-Severin; 790 al comtat de Vâlcea; 765 al comtat de Bistriţa-Năsăud; 758 al comtat d’Olt; 740 al comtat de Harghita; 724 al comtat d’Ilfov; 699 al comtat de Dolj; 684 al comtat de Constanţa; 679 al comtat d’Alba; 588 al comtat de Covasna; 582 al comtat de Maramureș; 569 al comtat de Mehedinţi; 567 al comtat de Tulcea; 544 al comtat de Sălaj; 542 al comtat de Giurgiu; 537 al comtat de Neamţ; 520 al comtat de Hunedoara; 517 al comtat de Suceava; 509 al comtat de Botoşani; 501 al comtat de Gorj; 435 al comtat de Bihor; 434 al comtat de Vaslui; 427 al comtat de Vrancea; 413 al comtat d’Arad; 393 al comtat de Teleorman; 364 al comtat de Bacău; 338 al comtat de Timiș; 310 al comtat de Satu Mare; 284 al comtat de Călăraşi; 263 al comtat de Galaţi; 218 al comtat de Ialomiţa; i 171 al comtat de Brăila.

## Referències

* ↑ Official list Arxivat 2007-12-23 a Wayback Machine. at the Romanian Ministry of Culture and National Patrimony site
* Lista monumentelor istorice - Primăria Municipiului Bucureşti Arxivat 2014-10-25 a Wayback Machine. (en romanès)
* Cimec.ro: Registre d'especialistes. Arxivat 2012-06-08 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Cultura de Romania

## Enllaços externs

* Monumente istorice a Romania
* Mapa amb monuments històrics a Sibiu
* Web de l'Institut Nacional de Monuments Històrics (en romanès)
# Blocs militars (Lleida)

Blocs militars és un edifici de Lleida protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Blocs aïllats plurifamiliars, de planta baixa i tres pisos. Façana amb tractament pla del parament, emfatitzant l'accés, i eix central per la tribuna i balcons afegits. No hi ha ornamentació, donat el seu estil. Murs de càrrega i cobertes planes, obra arrebossada i terrats amb rajola del Vendrell.
També hi ha el conjunt d'habitatges unifamiliars en files amb semisoterrani i dues plantes pis.

## Història

S'han perdut dos blocs paral·lels al costat del riu i s'hi han construït dos blocs d'habitatges de molta més alçada. Arrebossats deteriorats.

## Referències

* 1 2 3 «Blocs militars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Telescopi Crossley

El telescopi Crossley és un telescopi reflector de 36 polzades (910 mm) situat en l'observatori Lick a Califòrnia, Estats Units.
Va ser donat a l'observatori en el 1895 pel polític britànic Edward Crossley, sent reconstruït des de zero, ja que els seus muntatges eren molt dèbils. Va ser utilitzat per última vegada el 2010 en la cerca de planetes extrasolars, sent posat fora de servei a causa de les retallades pressupostàries. El mirall, i alguns dels muntatges inicials provenen del telescopi de 36 polzades Andrew Ainslie Common, que es trobava originalment muntat en l'observatori Andrew que va ser utilitzat des del 1879 fins al 1886 per provar el concepte d'astrofotografia de llarga exposició (objecte d'enregistrament massa dèbil per ser vist per l'ull humà per primera vegada), sent comprat per Crossley en el 1886.
Les recerques de James Keeler van ajudar a establir que els grans telescopis reflectors de metall revestit amb miralls de vidre eren astronòmicament útils, en lloc d'utilitzar miralls de metall polit. Els grans telescopis refractors estaven encara en voga, però el reflector Crossley va iniciar l'èxit dels grans reflectors en la dècada de 1900. Uns altres grans telescopis reflectors que van seguir l'exemple del Crossley van ser entre d'altres, el de 60 polzades de la Universitat Harvard o el de l'observatori d'Hamburg de 39,4 polzades.
Nicholas Mayall era un usuari de llarg termini de la Crossley i va afegir un espectrògraf slitless per estendre la seva utilitat en la cara dels telescopis més grans.

## Referències

* ↑ A Short History of Hamburg Observatory, by Stuart R. Anderson and Dieter Engels, juliol de 2004

## Enllaços externs

* ucolick.org - Telescopis de l'Observatori Lick - Reflector Crossley de 36 polzades
* Astronomia i Astrofísica - Reflector Lick Crossley de 36 polzades
* Photographs of the Crossley Telescope used in the Lick Observatory from the Lick Observatory Records Digital Archive, UC Santa Cruz Library’s Digital Collections Arxivat 2015-06-13 a Wayback Machine.
# Jaume Pomar i Fuster

Jaume Pomar i Fuster (Palma, Mallorca, 1868 - Palma, Mallorca, 1910) va ser un pedagog mallorquí.
Estudià a l'Institut Balear de Palma i més endavant va estudiar i es llicencià en Filosofia i Lletres a Barcelona el 1892. Posteriorment es va doctorar a la Universitat de Madrid amb la tesi Historia crítica del sinete en el siglo XVIII el 1897. Fou catedràtic a Palma fins al 1902 que guanyà la càtedra de Geografia i Història a Maó, on portà a terme una destacada tasca cultural. A Menorca forma part del grup dels fundadors de l'Ateneu Científic, Literari i Artístic de Maó. Fou premiat als Jocs Florals de Barcelona del 1890 i del 1891 amb la composició Glorificació de la parla catalana. Va publicar diverses obres de crítica històrica i literària, com El arte y la ciencia (1889), El último antipapa (1899), Reyes y príncipes santos (1907), entre d'altres, i també, el 1904, l'interessant estudi, amb aportació de noves dades, Ensayo histórico sobre el desarrollo de la instrucción pública en Mallorca, el qual, posteriorment, el 1990 serà reeditat i traduït al català pel seu net, el poeta Jaume Pomar Llambias. També publica sovint articles a la premsa i col·laborà a la revista Mallorca Dominical amb poesia religiosa i d'altres gèneres. Destaca, especialment, un himne mallorquí titulat La Senyera. Un carrer de la Ciutat Jardí, a Palma, duu el seu nom.

## Referències

* 1 2 «.xml Jaume Pomar i Fuster». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ Bosch, Maria del Carme «Jaume Pomar i Llambias (1943-2013)». Llengua & Literatura, Núm. 24, 2014, pàg. 335-338. ISSN: 2013-9527 [Consulta: 25 agost 2018].
* ↑ Vidal Reynés, Jordi «El setmanari "Mallorca Dominical" (1897-1901)». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana: Revista d'estudis, Núm. 58, 2002, pàg. 197-226 [Consulta: 23 agost 2018].
# Antonio Salutini

Antonio Salutini (Liorna, 17 d'octubre del 1947) va un ciclista i posteriorment director esportiu italià.
Com a ciclista fou professional des del 1970 al 1978, destacant el seu paper com a gregari de Franco Bitossi. Un cop retirat ha format part de la direcció esportiva de diferents equips com el Saeco o el Domina Vacanze entre d'altres.

## Palmarès

* 1968
** 1r al Giro de les dues províncies

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1977. 67è de la classificació general

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Meiglyptes

Meiglyptes és un gènere d'ocells de la família dels pícids (Picidae) que es troben al sud-est asiàtic.

## Taxonomia

El gènere va ser introduït pel naturalista anglès William Swainson l'any 1837 amb el picot trist (Meiglyptes tristis) com a espècie tipus. El nom combina el grec antic «meiōn» que significa “petit” o “menor” amb «gluptēs »que significa “tallista”. El gènere pertany a la tribu Picini dins de la subfamília dels picots Picinae. El gènere és germà del picot rogenc en el seu propi gènere monotípic Micropternus.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* picot barrat de carpó groc (Meiglyptes grammithorax).
* picot blanc-i-negre (Meiglyptes jugularis).
* picot trist (Meiglyptes tristis).
* picot tukki (Meiglyptes tukki).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Swainson, William. On the natural history and classification of birds. v.2:c.2. Londres: John Taylor, 1836, p. 309.
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.6. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 147 [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 246. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Shakya, Subir B.; Fuchs, Jérôme; Pons, Jean-Marc; Sheldon, Frederick H. «Tapping the woodpecker tree for evolutionary insight» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 116, 11-2017, pàg. 182–191. DOI: 10.1016/j.ympev.2017.09.005.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Woodpeckers – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 17 febrer 2025].
# Mònica Planas i Callol

Mònica Planas i Callol (Sant Feliu de Llobregat, 1975) és una periodista catalana, especialitzada en crítica televisiva. Resident a Sant Cugat del Vallès, publica les seves crítiques al Diari Ara i a El Mundo Deportivo i també col·labora amb El Matí de Catalunya Ràdio. Ha col·laborat amb el diari Avui, la revista Sàpiens, l'Arucitys de 8 TV, La tribu de Catalunya Ràdio i La segona hora de RAC 1. Compagina la tasca de periodista amb la de professora a la Universitat Ramon Llull.
El 2010 va publicar Ens hem fet grans, el llibre sobre els primers 10 anys d'història de Rac 1, on va dirigir diversos programes per celebrar l'aniversari de l'emissora.
L'any 2015 va obtenir el Premi Bones Pràctiques de Comunicació no Sexista de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya, per crear opinió en perspectiva de gènere.
El 2021 va publicar el llibre El petó del Capità Kirk.

## Referències

* ↑ ORTEU, Francesc, Cal ser pares amb humilitat, Ara Criatures (Diari Ara), 12 de setembre del 2015,pàgina 3
* ↑ «Mònica Planas». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ Ens hem fet grans Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
* ↑ «Els Premis de Comunicació no Sexista 2015 per “la meitat de tot”». Dones. Revista digital, 14-11-2015. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «El que és viral és el que importa, por Màrius Carol» (en castellà), 03-09-2021. [Consulta: 12 setembre 2021].
# Javier de la Cueva

Javier de la Cueva és un advocat i activista pel coneixement lliure espanyol. Treballa com advocat. A les seves mans ha estat la defensa, entre d'altres, de Ladinamo (primera sentència que va reconèixer el Copyleft), de Sharemula (que va confirmar que les webs d'enllaços a arxius en xarxes p2p no cometen delictes). Creador i impulsor dels Procediments Lliures, el seu primer procediment va ser la demanda contra el cànon en els suports digitals, es dedica actualment, a més de a la feina d'advocat, a programar diversos projectes com el Projecte Kelsen (framework de gestió d'informació jurídica sota llicència AGPL), l'Ontologia Jurídica Lliure, a mantenir el catàleg d'Opengov.es o a dissenyar Praeter Orwell. Així mateix és professor al Màster de Propietat Intel·lectual de l'Escola d'Organització Industrial, conferenciant, usuari de GNU/Linux des de 1998 i administrador de sistemes sota aquest sistema operatiu des de 2003. Escriu els seus scripts en Python.

## Referències

* ↑ «Javier de la Cueva». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Antonio Sánchez Pérez

Antonio Sánchez Pérez (Madrid, 1838-Madrid, 1912) va ser un periodista i escriptor espanyol.

## Biografia

Nascut en Madrid el 4 de juny de 1838, va conrear la novel·la i la literatura dramàtica, encara que la seva principal vocació va ser el periodisme. Ha estat descrit com un «seguidor incondicional» del polític republicà Francesc Pi i Margall. Va ser director o redactor dels periòdics madrilenys La Reforma, La República Ibérica, Jaque Mate, Gil Blas, La Discusión, El Otro, El Solfeo, La Unión, La Vanguardia, El Mundo Político, La República, El Nuevo Régimen, El Tío Paco, El Maestro Ciruela, La Correspondencia de España o Gente Vieja, entre d'altres. També va col·laborar amb freqüència en bona part dels periòdics polítics i literaris de Madrid, i va signar treballs a El Mundo de los Niños (1890), La Gran Vía (1893), La Lidia (1894), La Ilustración Española y Americana (1897-), La Ilustración Ibérica (1898), Blanco y Negro (1892), El Gato Negro (1898). La España Moderna, El Liberal de Madrid, El Mutualista (1903), El Aviso de Sevilla (1903), ABC (1903), Pluma y Lápiz (1903), Los Teatros (1903) i Los Cómicos (1904). Signà amb pseudònims com «Gil Pérez» o «Joaquín Mala». Professor de matemàtiques cap al 1903 a l'Institut de San Isidro, va morir a Madrid en 1912.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Ossorio y Bernard, 1903, p. 417.
* ↑ Gómez-Santos, 1987, p. 45.
* ↑ «Necrología. Don Antonio Sánchez Pérez». ABC [Madrid], 21-06-1912, pàg. 9.

## Bibliografia

* Gómez-Santos, Marino. «"Clarín" y Madrid». A: Jean-François Botrel. Clarín y La regenta en su tiempo: actas del simposio internacional. Universidad de Oviedo, 1987, p. 43-54. ISBN 9788474681239.
* Ossorio y Bernard, Manuel. «Sánchez Pérez (Antonio)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.

## Enllaços externs

* Publicacions d'Antonio Sánchez Pérez a HathiTrust
Aquest article és una obra derivada d' Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX, una obra de Manuel Ossorio y Bernard publicada a Espanya en 1903, disponible sense restriccions conegudes de dret d'autor. Aquesta obra derivada es troba disponible sota les llicències GNU Free Documentation License i Creative Commons Atribución-CompartirIgual 3.0 Unported.
# Thais Hernández

Thais Hernández (Sant Boi de Llobregat, Baix Llobregat, 1988 - 26 de desembre de 2023) va ser una cantant de flamenc catalana.
Nascuda a Sant Boi de Llobregat i criada a Castelldefels, va començar la carrera musical a vint anys i va actuar en grans escenaris, com el Gran Teatre del Liceu, el Palau de la Música Catalana i el Palau Sant Jordi, a més de dur el seu art a França, Portugal, Corea del Sud o Nova Zelanda.
Hernández també va treballar amb músics com el guitarrista flamenc Juan Gómez "Chicuelo", el grup de rumba Sabor de Gràcia, Juan de Juan, Inés Bubio, Susana Escoda, Antonio el Toleo o Antonio 'Ñoño', entre d'altres, i va aparèixer en el documental 'Petitet' de Carles Bosch.
La cantant compaginava la seva carrera artística amb la docència i impartia classes de cant a l'Institut Flamenc de Barcelona.
La cantaora, que estava casada amb el guitarrista Rafael Fernández. va morir el dia de Sant Esteve del 2023, després de portar diversos anys de lluita contra el càncer.

## Referències

* 1 2 3 «S’ha mort la cantant Thais Hernández a trenta-cinc anys. Havia treballat amb artistes com Chicuelo o Sabor de Gràcia». VilaWeb, 27-12-2023 [Consulta: 27 desembre 2023].
* 1 2 3 4 Del Rio, Judith «Muere a los 35 años la cantaora Thais Hernández. La artista, que actuó en grandes escenarios como el Liceu, el Palau de la Música o el Palau Sant Jordi; fallecía a causa de una enfermedad». La Vanguardia, 27-12-2023 [Consulta: 27 desembre 2023].
* 1 2 «Mor la "cantaora" santboiana Thais Hernández als 35 anys La jove flamenca havia treballat amb artistes com Chicuelo o els Sabor de Gràcia i havia dut el seu art a França, Portugal, Corea del Sud o Nova Zelanda». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA), 26-12-2023 [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Muere la cantaora flamenca Thais Hernández a los 35 años». Telecinco, 27-12-2023 [Consulta: 27 desembre 2023].
# Joan Grau Company

Joan Grau Company (Reus, 2 de maig de 1832 - Barcelona, 4 de gener de 1895) va ser un empresari català.
Va participar activament a la vida cultural i econòmica de Reus a la segona meitat del segle xix. Col·laborà a la revista Eco del Centro de Lectura entre 1859 i 1862, de forma continuada, signant com a J.G. y C, on va publicar, entre d'altres, una sèrie d'articles defensant la necessitat de crear un banc local. Va ser membre del jurat del certamen literari celebrat en honor de la Mare de Déu de Misericòrdia el 1868, el primer certamen que se celebrà a Reus. El 1863 va ser elegit vicepresident de la societat recreativa El Círcol, càrrec que va mantenir fins al 1870, quan presentà la dimissió. Va ser un dels més actius impulsors de la creació del Teatre Fortuny, i de donar una bona solució urbanística al solar deixat per l'enderrocament del convent de les monges carmelites i que després constituiria la plaça de Prim. El 1880 va ser elegit president de la Societat "Teatro y Casino", entitat que va endegar la construcció del Teatre Fortuny.
La seva activitat econòmica va ser també molt activa. Quan es va crear a Reus la Societat Econòmica d'Amics del País el 1859, en va ser tresorer. Des de la seva constitució el 1863 fins que anà a viure a Barcelona va ser vocal secretari del Banc de Reus. Ja havia estat membre de la junta encarregada d'endegar-lo el 1861. Va col·laborar al Diario de Reus, on publicà una sèrie d'articles el 1857 defensant el pas per Reus del ferrocarril a Montblanc i Lleida, i per aquest motiu polemitzà amb el Diario Mercantil de Avisos y Notícias de Tarragona. El 1869 era secretari del Gas Reusense. Per l'octubre de 1868 va ser proposat candidat a les eleccions de la Junta Revolucionària Definitiva, però retirà la seva candidatura argumentant falta de vocació política. Però el mateix 1868 formava part del comitè electoral de la Coalició Progressista Liberal, on s'hi incloïen els seguidors de Prim. L'any 1874 va ser elegit regidor a l'ajuntament de Reus, de caràcter conservador. Ingressà a la milícia i va arribar a comandant. El 1884 va signar el manifest fundacional de l'Associació Catalanista de Reus. Cap al 1890 s'instal·là a Barcelona,on es va dedicar al comerç. El seu germà, Casimir Grau Company, era comerciant, i va ser alcalde de Reus en dues ocasions.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 343-344.
# Illa de Samosir

Samosir, o illa de Samosir, és una gran illa volcànica del llac Toba, situada al nord de l'illa de Sumatra a Indonèsia. Administrativament, l'illa de Samosir està governada com sis dels nou districtes de la regència de Samosir. El llac i l'illa es van formar després de l'erupció d'un supervolcà fa uns 75.000 anys. L'illa era originàriament una península connectada amb la paret de la caldera circumdant per un petit istme, que va ser tallat el 1907 pel Canal Tano Ponggol, per ajudar a la navegació.
Amb 630 quilometres quadrats (243 sq mi), Samosir és l'illa més gran d'una illa i la quarta illa llac més gran del món. També conté dos llacs més petits, el llac Sidihoni i el llac Aek Natogang. A l'altra banda del llac a l'est de l'illa hi ha la península d'Uluan. Històricament, l'illa estava vinculada al continent de Sumatra a la seva part occidental per un estret istme que connectava la ciutat de Pangururan a Samosir i Tele en la Sumatra continental, però va quedar separada el 1906 pel canal i el pont de Tano Ponggol, que es van ampliar el 2019. Tele ofereix, per tant, una de les millors vistes del llac Toba i l'illa de Samosir. Un dels objectes més importants de l'illa és una església luterana, i davant d'ella hi ha un enorme turó.

## Turisme

Samosir és una destinació turística popular per la seva història exòtica i les vistes que ofereix. Els centres turístics es concentren a l'àrea de Tuktuk. L'illa és el centre de la cultura Batak i moltes de les cases tradicionals Toba Batak (rumah adat) romanen a l'illa. La majoria dels allotjaments turístics es concentren a la petita ciutat de Tuktuk, que es troba a una hora de viatge en ferri a través del llac des de la ciutat de Parapat. El ferri de passatgers surt del port de Tiga Raja cada hora entre les 8.30 i les 19.00. Per als que arribin tard, hi ha l'opció d'agafar el vaixell de passatgers des d'Ajibata fins a Tomok fins a les 20.30 h. Un ferri de cotxes surt del continent des d'Ajibata i aterra a la petita ciutat de Tomok, a uns 10 minuts amb cotxe de Tuktuk fins a les 21:00. També hi ha altres ferris de passatgers i hotels individuals també poden tenir ferris disponibles.

## Galeria

* Illa de Samosir
* Tombes a l'illa de Samosir
* Canal Tano Ponggol
* Sarcòfag a Samosir c. 1916

## Referències

* ↑ Toba, Sumatra, Indonesia Arxivat 2006-06-26 a Wayback Machine. Volcanoworld, Accessed June 7, 2006
* ↑ Island Superlatives World Island Information, Accessed June 7, 2006
* ↑ «River Canalisation – Tano Ponggol – Oriental Sheet Piling». orientalsheetpiling.com. [Consulta: 23 desembre 2023].
# Tartiflette

La Tartiflette (pronunciació francesa: ​: [taʁtiˈflɛt]) és un plat de la zona de Savoia (als Alps francesos) i de la Vall d'Aosta. S'elabora amb patates, formatge reblochon, llardons i ceba. En algunes versions del plat, s'hi afegeix un raig de vi blanc.
El mot "tartiflette" se suposa que deriva de la paraula de l'Arpità per anomenar la "patata" (tartiflâ) o del Francoprovençal tartifles, un terme també present en el Provençal i el Gallo-italià. Aquesta recepta moderna va ser inspirada per un plat tradicional anomenat péla: un gratinat cuinat dins d'una cassola de mànec llarg anomenada pelagic (pala).
Sovint servida com un Après-ski, la tartiflette es projecta com una imatge d'autenticitat Alpina.

## Història

Com amb molts plats tradicionals de la regió, la patata és un ingredient fonamental. Savoia era històricament part del Sacre Imperi Romanogermànic i els Savoians va ser exposats als tubercles de patata abans que els francesos. La primera menció històrica de la Tartiflette es troba al llibre "Le Cuisinier Reial et Burgès", escrit l'any 1705 per François Massialot i el seu cuiner assistent B. Mathieu.
En la seva forma moderna, la tartiflette va començar a aparèixer a les cartes dels restaurants d'esquí cap al 1980. La seva popularitat es deu, en part, gràcies a l'esforç promocional dut a terme per Le Syndicat Interprofessionnel du Reblochon per fomentar les vendes de reblochon, com afirma Christian Millau (de la Guia Gault-Millau) en el seu diccionari gastronòmic.

## Variacions

Un plat relacionat comú que es troba a tota la regió és la croziflette. La seva elaboració s'assembla a la del plat original, substituint les patates per minúsculs quadrats de pasta de producció local. Aquests es coneixen com a crozets de Savoie, que solen fer-se amb blat sarraí (en algunes ocasions utilitza blat dur). El nom d'aquest plat sorgeix de la barreja dels mots "crozet" i "tartiflette".
Un altre plat relacionat és la morbiflette, preparada de la mateixa manera però substituint el formatge Reblochon per formatge Morbier.

## Referències

* ↑ Willan, Anne. «Tartiflette: Potato and Reblochon Cheese Melt». A: The Country Cooking of France. Chronicle Books, 2007, p. 60. ISBN 978-0-8118-4646-2.
* ↑ «Where Velvety Potatoes, Crisp-Edged Cheese and Smoky Bacon Meet» (en anglès). , 26-02-2021.
* ↑ «How to cook the perfect tartiflette» (en anglès). the Guardian, 27-02-2014. [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ Caro. «Tartiflette» (en anglès britànic). Taste of Savoie, 10-03-2013. [Consulta: 24 abril 2021].
* 1 2 «La Tartiflette». Reblochon de Savoie (Syndicat Interprofessionnel du Reblochon). [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ Barbara Ketcham Wheaton (1989) Savoring the Past: The French Kitchen and Table from 1300 to 1789
* ↑ The Oxford Companion to Cheese (en anglès). Oxford University Press, 2016-10-25. ISBN 978-0-19-933090-4.