OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermità de jardí

Un ermità de jardí era un ermità que vivia en un ermitori o en una gruta construïda a la propietat d'un ric terratinent, principalment durant el segle xviii. Els ermitans de jardí eren encoratjats a vestir com a druides i assentar-se permanentment, ja que l'amo de la terra els mantindria, procurant-los aliment i cures. Eren buscats per obtenir consell, o simplement per entreteniment.

## Història

El professor Gordon Campbell, de la Universitat de Leicester, suggereix que Francesc de Paula fou dels primers a mantenir aquest estil de vida, vivint en una cova propietat del seu pare durant els inicis del segle XV. Més endavant fou confident del rei Carles VIII. Des de llavors, els terrenys de ducs i lords a França solien incloure petites capelles o edificis on vivia un ermità. Segons Campbell, la primera propietat coneguda amb ermita era Château de Gaillon, renovada el segle XVI per Carles I de Borbó.
La seva popularitat va decaure la dècada de 1830, a mesura que el paisatgisme evolucionava.

## Concepte

Fins i tot en els segles XVIII i XIX, els ermitans de jardí eren excentricitats. Les grutes havien guanyat popularitat com a llocs per meditació, reflexió i relaxació. Amb el focus en la industrialització, els gardins per meditació es veien com extravagàncies. La manca de temps lliure personal juntament amb un increment en l'ingrés disponible, la popularitat del paisatgisme de jardins naturals i la cultura neoclàssica en van augmentar la popularitat.
En els inicis, els ermitans eren simplement representats o es suposaven, en comptes de trobar-se personificats; fora d'una gruta, una taula i una cadira amb un llibre i unes ulleres suggerien que un ermità hi vivia. Més endavant, es van començar a eliminar les suggestions i es va començar a contractar homes amb l'únic propòsit de servir com a decoració de jardí. Els ermitans generalment solien relacionar-se amb els visitants, responent preguntes i aconsellant.
A canvi pels seus serveis, els ermitans solien rebre un estipendi, a part de menjar i estança.

## En la cultura popular

* En un dels episodis del programa "The Worst Jobs in History" (Les pitjors feines de la història), es mostrava aquest treball com un dels pitjors de l'època georiana
* L'obra "Arcadia", de Tom Stoppard tracta el cas d'un ermità de jardí, investigat per un dels personatges principals.
* La novel·la "The Bee-Loud Glade", de Steve Himmer és narrada per un ermità de jardí

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Campbell, Gordon. The Hermit in the Garden: From Imperial Rome to Ornamental Gnome. Oxford University Press, 2013. ISBN 9780199696994.
* ↑ «Why a hermit can be the perfect garden ornament». Financial Times, 07-02-2014.
# Pauline Marois

Pauline Marois (Ciutat de Quebec, 29 de març de 1949) és una política quebequesa, membre del Parti Québécois. Des del 4 de setembre de 2012 fins a l'abril de 2014 fou la primera ministra del Quebec, i fou la primera dona que ocupà aquest càrrec.

## Biografia

Pauline Marois nasqué el 1949 al districte Limoilou de Quebec, filla de Grégoire Marois, un mecànic que treballava a International Harvester, empresa que es dedicava al manteniment de les màquines i dels camions a Quebec i de Marie-Paule Gingras, una mestra d'escola filla de pagesos. Pauline va ser la major dels cinc infants d'aquesta família modesta.
Començà els seus estudis a l'escola de Saint-Rédempteur, població veïna d'on vivia. Va ser una alumna seriosa i excellia en francès, història i geografia. El seu interés per la lectura es veié estimulat pels llibres que li foren regalats a conseqüència dels seus resultats de qualitat. El 1961, integrà el collège Jésus-Marie de Sillery, i hi seguí una carrera clàssica al bell mig dels fills de la burgesia quebequesa, i aleshores el xoc de cultures va colpir el seu esperit i orientaria la seva futura posició política. Es casà el 1969 amb Claude Blanchet, un empresari, que coneixia d'ençà que anava a l'institut.
Arran de la victòria a les eleccions generals del Partit Quebequès el 4 de setembre de 2012, accedí al càrrec de Primera Ministra, essent la primera dona a accedir a aquesta posició.
Sense una majoria estable, convocà eleccions per al 7 d'abril de 2014 i les perdé. Arran d'això, va dimitir com a líder del PQ. En el càrrec de primer ministre la substituí el liberal Philippe Couillard i Stéphane Bédard al capdavant del partit de manera interina.

## Referències

* ↑ «El sobiranisme tornarà a governar al Quebec». Vilaweb, 05-09-2012. [Consulta: 5 setembre 2012].
* ↑ «Pauline Marois» (en francès). Assemblée nationale du Québec. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «La indepentista Pauline Marois anuncia su dimisión tras caer derrotada en las elecciones en Quebec» (en castellà). ABC, 08-04-2014. [Consulta: 10 febrer 2025].
# Sala Baganza

Sala Baganza ( Parmigiano : Säla ) és un comune (myjfzf
# Tizzano Val Parma

Tizzano Val Parma ( Parmigiano : Tisàn ) és un comune (munjhgfd
# Françoise

Françoise és un personatge de la novel·la de Marcel Proust, A la recerca del temps perdut.
És un personatge molt àmpliament inspirat de Celeste Albaret, minyona de l'autor. Françoise ha estat servint a casa de la tante Léonie abans d'entrar al servei del narrador. Si el seu nom la lliga, d'una manera diferent que la noblesa, a una identitat històrica, és perquè s'utilitza sovint per il·lustrar reflexions sobre la gent. Françoise travessa la gairebé totalitat de la novel·la. És de vegades generosa, de vegades insensible, respecte al narrador per exemple, del qual ella diu que «no val la corda per a penjar-se».
No estima Albertine des que la coneix. Ella prevé el narrador que li causarà tristesa.
Françoise és també presentada com extremadament hàbil a expressar-se, i té sovint influència sobre el narrador. En aquest sentit, és l'hereva dels scapins i dels arlequins del segle xvii.
És una cuinera excel·lent, que hom descobreix ferotge envers els chefs cèlebres del seu temps, amb l'única excepció del Cafè Anglès. El senyor de Norpois considera deliciós el seu bœuf bourguignon, cosa que ella troba del tot natural.

## Intèrprets en adaptacions cinematogràfiques

* Denise Gence a Les Cent Livres : À la recherche du temps perdu, de Claude Santelli (1971)
* Hélène Surgère a Le Temps retrouvé, de Raoul Ruiz (1999)
* Liliane Rovère a La Captive, de Chantal Akerman (2000)
* Anna Danais a À la recherche du temps perdu, de Nina Companeez (2011)

## Referències

* ↑ Vincens, André «Françoise» (en francès). Proust, ses personnages [Consulta: 21 setembre 2018].
# Geolabídids

Els geolabídids (Geolabididae) foren una família de mamífers prehistòrics de l'ordre dels eulipotifles. S'ha demostrat que eren parents propers del gènere recentment extint Nesophontes. Aparegueren a finals del Cretaci a Nord-amèrica, sobrevisqueren a l'extinció del Cretaci-Paleogen i visqueren fins a la primera meitat del Miocè. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units i el Canadà.

## Referències

* ↑ Entrada «Geolabididae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Vitròla (Boques del Roine)

Vitròla (nom occità) (en francès Vitrolles) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 2000 tenia 37.650 habitants.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 045 | 972 | 1 058 | 1 209 | 1 244 | 1 124 | 1 128 | 1 213 | 1 200 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 176 | 1 148 | 1 339 | 1 256 | 1 082 | 1 010 | 1 007 | 910 | 910 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 892 | 875 | 819 | 794 | 812 | 841 | 819 | 1 293 | 2 523 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 366 | 5 050 | 13 413 | 22 725 | 35 397 | 36 739 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Llista d'alcaldes de Vitròla

* 1800-1808 : Paul Gueidon
* 1808-1812 : Pierre Joseph Gabriel Bertrand
* 1813-1817 : Louis Barrigue de Monvalon
* 1817-1823 : Jacques Pierre Hilarion Audibert
* 1824-1830 : Louis Martin
* 1830-1831 : Honoré-Étienne Emery
* 1831-1837 : Hyppolite Baret
* 1837-1842 : André Guilhen
* 1842-1844 : Joseph Constant dit Constant le riche
* 1844-1846 : Barthélemy Bontoux
* 1847-1848 : Jean-Étienne Bonsignour
* 1848-1848 : Casimir Berard
* 1848-1850 : Jean-Joseph Audibert
* 1850-1850 : Louis Faren
* 1850-1863 : Honoré Lataud
* 1863-1865 : Jean-Pierre Christophe
* 1865-1867 : Jules Aimard
* 1867-1870 : Jean Antoine Audibert
* 1870-1874 : François Hilaire Touche
* 1874-1878 : Lucien Sauvat
* 1878-1892 : François Hilaire Touche
* 1892-1908 : Vital Rouard
* 1908-1912 : Pierre Gustave Constant
* 1912-1925 : Cyprien Touche
* 1925-1944 : Jules Guibaud
* 1944-1954 : Henri Loubet
* 1954-1966 : Victor Martin
* 1966-1977 : Henri Bremond
* 1977-1983 : Pierre Scelles
* 1983-1997 : Jean-Jacques Anglade
* 1997-2002 : Catherine Mégret
* 2002-2... : Guy Obino

## Galeria

* Vista de Vitrolles, amb l'aeroport de Marsella al fons
* Torre mora
* Estàtua commemorativa
* Barri suburbial

## Enllaços externs

* (francès) Pàgina oficial
* (francès) Vitrolles en fotos
* (francès) Descobreix Vitrolles
# L'esquella de la torratxa

L'esquella de la torratxa és una obra en dos actes de Frederic Soler i Hubert, paròdia de l'obra La campana de la Almudaina, que va ser estrenada el 25 de febrer de 1864 al Teatre Odeon, de Barcelona, per la societat particular Melpómene.
Es representà diverses vegades, sempre amb èxit, i en diferents teatres, des del moment de la seva estrena.
L'obra, que havia estat musicada per Joan Sariols, havia estat presentada com a sarsuela. Després que al mes de maig de 1864 el Diario de Barcelona anunciés la publicació de les obres de «Serafí Pitarra», esmentant per primer cop aquest pseudònim, i s'hi referís com a «gatades», aquesta obra serà presentada com a tal.
L'esquella de la torratxa és una de les primeres sarsueles en català, després de Setze jutges –amb lletra de Manuel Angelon– i L'Aplec del Remei –amb lletra i música d'Anselm Clavé–, totes dues estrenades el 1858 al Gran Teatre del Liceu.
Va ser la primera obra que Soler estrenava en un teatre públic a Barcelona i va esdevenir el seu primer gran èxit. L'obra és una paròdia d'un drama històric –La campana de la Almudaina (1859)', de Joan Palou i Coll– i fa burla d'un alcalde i cacic de poble. Des del punt de vista literari, L'esquella de la torratxa és una paròdia. La trama se situa entorn de les eleccions en una petita vila, mostra tots els interessos que es mouen a l'entorn d'aquesta situació i constitueix una denúncia de les actituds dels personatges que hi intervenen.
L'èxit rotund va fer que la Llibreria espanyola d'Innocenci López i Bernagossi l'edités juntament amb una sèrie de sis obres de Soler amb el títol de Singlots poètics. El mateix editor va aprofitar el nom de l'obra per editar la revista satírica del mateix nom, com a successora de La Campana de Gràcia.

## Referències

* 1 2 3 Bacardit, Ramon. «L'Esquella de la Torratxa». Institut del Teatre. Enciclopèdia de les Arts Escèniques Catalanes. [Consulta: 27 desembre 2023].
* 1 2 «Torna la llavor de la sarsuela catalana». El Punt Avui, 23-11-2011.
* ↑ «Comentari d'obra | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «El sainet musical L'Esquella de la Torratxa, de Serafí Pitarra, diumenge a Cal Bolet». Eix Diari, 21-01-2015. [Consulta: 27 desembre 2023].
# La cifra impar

La cifra impar és una pel·lícula de l'Argentina en blanc i negre. Es tracta del primer film dirigit per Manuel Antín, segons el seu propi guió escrit en col·laboració amb Antonio Ripoll i basada en el conte "Cartas de mamá" del llibre Las armas secretas, de Julio Cortázar. Algunes de les escenes en exteriors van ser rodades a París, una cosa inusual per a l'època, sobretot tractant-se d'una producció independent.

## Producció

El relat presenta una estructura narrativa fragmentada, on passat i present s'entrellacen per a contar la història d'una parella que viu a París, turmentada pel seu passat a Buenos Aires (centrat en la figura de Nico, germà d'ell i antic nuvi d'ella). El muntatge del film, a càrrec d'Antonio Ripoll, potència el joc temporal recolzant-se a més en l'ús de la música; recursos que diferencien al film del cinema que fins llavors solia fer-se a l'Argentina.

## Repartiment

* Lautaro Murúa (Luis)
* María Rosa Gallo (Laura)
* Sergio Renán (Nico)
* Milagros de la Vega (Mamá)
* Maurice Jouvet
* José María Fra
* Adriana Peña

## Estrena

L'estrena va tenir lloc al cinema Metro, el 15 de novembre de 1962. Encara que va tenir escassa repercussió de públic en el seu moment, amb el córrer dels anys ha passat a ocupar un lloc prominent entre les pel·lícules de l'anomenada Generació del 60.
Julio Cortázar va tenir oportunitat de veure la pel·lícula una vegada acabada, en una projecció privada en els laboratoris Alex, a Buenos Aires, i va quedar molt conforme amb l'adaptació. A partir de llavors, Cortázar i Antín van iniciar una amistat que duraria anys, i una col·laboració professional que faria altres dues pel·lícules dirigides per Antín sobre contes de Cortázar: Circe (en el guió de la qual va col·laborar Cortázar, estrenada en 1964) i Intimidad de los parques (rodada al Perú i estrenada el 1965).

## Premis

Va ser premiada amb el Còndor de Plata al Millor Director per Manuel Antín, Millor Actor (Lautaro Murúa), Millor Actriu de Repartiment (Milagros de la Vega), Millor Escenografia (Ponchi Morpurgo i Federico Padilla) i Millor Fotografia en blanc i negre (Ricardo Aronovich).

## Referències

* ↑ Literatura y cine: similitudes y contrastes entre la película «La cifra impar» (1962), dirigida por Manuel Antín, y «Cartas de mamá» (1959), cuento de Julio Cortázar. per Ángela María Ramos Nieto, “La escuela de la mirada: cine y literatura” dentro del Máster en Estudios Avanzados en Literatura Española e Hispanoamericana.
* ↑ Ronald Schwartz. Latin American Films, 1932-1994: A Critical Filmography. McFarland, 2005. p. 16
* ↑ Cuando Cortázar llegó al cine por primera vez, infobae.com, 26 de novembre de 2020

## Enllaços externs

* Informació sobre la cifra impar a cinenacional.com
* La cifra impar a YouTube
# Les tres Nornes

Les nornes (antic nòrdic: norn, plural: nornir) de la mitologia escandinava són tres germanes anomenades Urd (el que ha succeït), Verdandi (el que està succeint) i Esculda (el que succeirà).
Viuen sota les arrels de l'Ígdrasil, l'arbre del cosmos (tot i que en alguns relats se'ns diu que viuen en el Bifrost), on teixeixen el tapís dels destins. La vida de cada persona és un fil en el seu teler, i la llargada del fil és la llargada de la vida d'una persona. Curiosament, Esculda també era el nom d'una valquíria.
D'aquesta manera, tot té el seu destí en la religió escandinava: fins i tot el déus tenen els seus fils, encara que les nornes no els els deixen veure. Aquesta subjecció dels déus a un poder que escapa al seu control i les repercussions que té això per a ells, els quals també tindran una fi, és un dels temes més importants dins la literatura que tracta sobre mitologia escandinava.
Les tres divinitats que teixeixen el destí existeixen en un nivell profund de la mitologia dels pobles indoeuropeus, tot i que, probablement, no són tan antigues com la tècnica de teixir. Es pot veure que les nornes de la mitologia escandinava tenen les seves homòlogues entre els grecs, amb les anomenades moires, i entre els romans, amb les anomenades parques.

## Influència de les nornes en la cultura posterior

En l'obra Macbeth de William Shakespeare, tres germanes anomenades Weird Sisters expliquen al protagonista el seu destí. Sembla que Weird és una paraula derivada de l'anglosaxó wyrd, la qual està relacionada amb Urd i designa també un concepte de la religió dels pobles germànics. També apareixen a la tetralogia Der Ring des Nibelungen, de Richard Wagner.
Tres personatges vagament basats en les nornes, i anomenats com elles, apareixen en el manga japonès Oh My Goddess.
Una ètnia, anomenada nornes, apareix en la sèrie fantàstica de Tad Williams Memory, Sorrow, and Thorn; no obstant això, no sembla que hi hagi relació aparent.

## Referències

* ↑ «Mitologia norrena i celta | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 maig 2024]. «En la mitologia norrena existeixen unes divinitats del destí anomenades nornes o örlagadísir ‘senyores del destí’. Tanmateix, cal dir que sembla que existien dues concepcions paral·leles de les nornes: d’una banda hi hauria hagut les individualitzades, això és, una per a cada persona. Segons aquesta concepció, hi hauria hagut tantes nornes com persones. En contraposició, existia la creença en un grup específic de tres nornes que regien globalment el destí de tot i de tothom: Verdandi (Ver∂andi), Urd (Ur∂r) i Esculda (Skuld).»
# Ivan Deliànov

Ivan Davidovitx Deliànov (en rus: Иван Давыдович Делянов), (12 de desembre de 1818, Moscou, Imperi Rus - 10 de gener de 1898, Sant Petersburg, Imperi Rus) fou un comte i polític rus, membre del Consell d'Estat (1874), ministre d'Instrucció Pública sota el tsar Alexandre III (1882-1897) i sota el tsar Nicolau II (1882-1897).
Estudià a la Universitat Imperial de Moscou on hi obtingué el doctorat en dret el 1838. Ocupà diversos càrrecs importants en diversos governs. El 1874 es convertí en membre del Consell d'Estat. De 1881 a 1882 dirigí la Biblioteca Nacional de Rússia a Sant Petersburg. En 1882, el tsar Alexandre III li oferí la cartera de ministre d'Instrucció Pública. El 1895 fou nomenat novament en aquesta posició pel tsar Nicolau II.
En 1884 presentà una nova legislació educativa que privà a les antigues universitats de la seva autonomia. També va rebutjar l'entrada de les universitats a les dones (1886). Al juny de 1887 publicà una circular que limitava l'accés dels nens a les escoles. Segons aquest document, els centres educatius de secundària havien de restringir el registre de nens de classes socials no nobles, amb l'excepció dels nens amb habilitats extraordinàries. Els revolucionaris russos aprofitaren aquest llenguatge discriminatori, i també fou l'origen de la famosa frase de Lenin: "A la Unió Soviètica, fins i tot els cuiners poden gestionar un estat". En la seva política docent introduí un percentatge d'acceptació de jueus a les escoles. Les escoles de minories nacionals foren sotmeses a una russificació obligatòria. El 1890 el químic Dmitri Mendeléiev, autor de la taula periòdica, dimití de la seva càtedra a la Universitat Imperial de Sant Petersburg com a mesura de pressió contra la política de Deliànov. El 1898 Nikolai Bogolepov el succeí.

## Referències

* ↑ Waller, Sally. History for the IB Diploma Paper 3 Imperial Russia, Revolution and the Establishment of the Soviet Union (1855–1924) (en anglès). Cambridge University Press, 2016-06-30. ISBN 9781316503669.
* ↑ Kaufman, T.S. «Jugando al "solitario" con los naipes del creador. Mendeleev y la tabla periódica de los elementos». Relatos sobre químicos, sus circunstancias y contextos, 2013, pàg. 55-66.
# Un nen gran

Un nen gran o Un xiquet gran (títol original en anglès: About a Boy) és una comèdia dirigida el 2002 per Chris Weitz i Paul Weitz i basada en la novel·la homònima de l'escriptor britànic Nick Hornby, del 1998. Ha estat doblada al català central i al valencià.

## Argument

Seductor a la trentena, en Will (Hugh Grant) és un seductor ociós i feliç de ser-ho. Adepte a les aventures sense final, coneix un nou mitjà de multiplicar les seves conquestes: freqüentar les reunions de mares solteres inventant-se un fill imaginari. Però allò el porta a conèixer Marcus (Nicholas Hoult), un nen una mica especial de 12 anys, que revolucionarà la seva vida fàcil de solter malacostumat.

## Repartiment

* Hugh Grant: Will Freeman
* Nicholas Hoult: Marcus Brewer
* Toni Collette: Fiona Brewer
* Rachel Weisz: Rachel
* Sharon Small: Christine
* Nicholas Hutchinson: John
* Nat Gastiain Tena: Ellie

## Nominacions

* 2003. Oscar al millor guió adaptat per Peter Hedges, Chris Weitz, Paul Weitz
* 2003. Globus d'Or a la millor pel·lícula musical o còmica
* 2003. Globus d'Or al millor actor musical o còmic per Hugh Grant
* 2003. BAFTA a la millor actriu secundària per Toni Collette
* 2003. BAFTA al millor guió original per Peter Hedges, Chris Weitz, Paul Weitz

## Referències

* 1 2 «Un nen gran». ésAdir. [Consulta: 24 setembre 2018].
* ↑ «Un xiquet gran». À Punt, 25-12-2024. [Consulta: 25 desembre 2024].
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; Peter Pan Meets Another Lost Boy» (en anglès). The New York Times.

## Enllaços externs

* Un nen gran - Lloc web oficial
# Marie Allard

Marie Allard (Marsella, 14 d'agost de 1742 – París, 14 de gener de 1802) va ser una important ballarina francesa. Va debutar a l'Òpera de París el 1761.
Marie Allard va néixer l'any 1742 en una família pobra, a Marsella. Als 10 anys, la van oferir a Monsieur V. i a la Comédie de Marseille. La seva mare va morir dos anys més tard i Marie es va convertir en primera ballarina de l'Òpera de Lió. Als 14 anys treballava a la Comédie-Française i vivia en un petit apartament a París. Poc després de començar els estudis amb el mestre de ballet Gaetan Vestris, es va convertir en la seva amant. El 1760 va tenir un fill, Auguste Vestris.
El juny de 1761 Allard va debutar a l'Òpera de París amb Zaïs, de Jean-Philippe Rameau. Va aparèixer a la primera producció de Les Petits Riens, de Mozart i Noverre el 1778. En la seva primera dècada a l'Òpera de París va ballar en 35 papers i va rebre elogis pel seu pas de deux amb Jean Dauberval a Sylvie.
Fou especialment apreciada per les gavotes, rigodons i tamborins. George Noverre escrigué que era una "ballarina perfecta, una excel·lent pantomímica, component les seves entrades amb gust sense l'ajuda dels mestres". També es va distingir en els seus ballets Jason et Médée (1770), Les Petits Riens (1778), així com en La Chercheuse d'esprit, de Maximilien Gardel (1778).
Allard i Vestris també van ensenyar dansa al seu fill, que es convertiria en el ballarí principal de la seva generació, moment en què la carrera de Marie Allard va començar a decaure; es va jubilar el 1781, mentre assolia fama la seva rival, Marie-Madeleine Guimard.

## Referències

* ↑ Tots els biògrafs han copiat l'extracte del certificat de bateig publicat per Émile Campardon (L'Académie royale de musique a la Plantilla: S-, t. I, p. 12), extracte pel qual la ballarina sembla quatre anys més jove. Heus aquí el seu veritable certificat de bateig descobert a la parròquia de Saint-Ferréol a Marsella: "Marie Allard, filla de Pierre i Catherine Feuillet, es va casar, va néixer i va ser batejada en aquesta parròquia el 14 d'agost de 1738. El seu padrí era Jean Barthelemy Priou, i la seva padrina, la senyoreta Catherine Coste. El pare present, tot signat.
* ↑ «Marie Allard (1742-1802) - Find a Grave Memorial» (en anglès). [Consulta: 7 juliol 2022].
* 1 2 3 4 «Allard, Marie (1742–1802) | Encyclopedia.com». [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «The Vestris Dynasty». [Consulta: 7 juliol 2022].
* ↑ Thurner, Christina. «Affect, Discourse, and Dance before 1900». A: New German Dance Studies. Urbana: University of Illinois Press, 2012, p. 22. ISBN 978-0-252-09386-9.

## Bibliografia

* Migel, Parmènia. The Ballerinas: From the Court of Louis XIV to Pavlova. Nova York: Macmillan, 1972.