OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martínez el Facha

Martínez el Facha és una sèrie d'historietes creada per Kim, que es va publicar des de 1977 fins a 2015 en el setmanari humorístic El Jueves. És protagonitzada per Martínez i el seu cercle d'amics d'ultradreta que intenten emprendre alguna acció o projecte que gairebé sempre surt malament. En deixar de publicar-se l'abril del 2015, Maite Quílez, directora de la revista, va manifestar que esporàdicament, i per intentar pal·liar els atacs de nostàlgia, continuarien apareixent algunes historietes de Martínez a la revista: «Intentarem que no mori del tot. Moltes generacions de lectors el tenen com a referent i nosaltres li tenim molt afecte».
Es tracta d'una historieta en blanc i negre a dues pàgines on Martínez, un nostàlgic franquista, no s'adapta la nova situació política en la qual viu.
Martínez és un "fatxa" convençut que creu de debò en els valors franquistes, és membre del partit minoritari i ultra-dretà dirigit pel Sr. Morales, i junt a Adolfito tindran nombroses desventures per culpa de no haver sabut adaptar-se als nous temps.
Els seus personatges són, entre d'altres, el Sr. Morales, un "fatxa" de conveniència els únics valors de la qual són aquells que li reporten major benefici. Compta també amb una important galeria de personatges secundaris, que han anat desenvolupant-se en els quasi 30 anys d'existència de la sèrie. També destaca la senyora de Martínez, que porta els pantalons a casa, Adolfito, l'amic de Martínez que l'acompanya en totes les seues aventures, Francisquito, el net de Martínez, i el pare Bocquerini, un golafre sacerdot argentí d'ultradreta exiliat a Espanya des de l'arribada de la democràcia a Argentina. Altres personatges són Martín, el gendre perdulari de Martínez (que no és fatxa, solament fingeix ser-lo per conquistar a les xiques més boniques), el banquer don Florián, la comtessa i el cardenal.
Martínez el Facha ha estat la sèrie més longeva que s'ha publicat a la revista, des del número 1, l'any 1977, fins a la seva cancel·lació el 2015.

## Premis

Premi al millor dibuix d'historieta d'humor del Diario de Avisos dues vegades, la segona el 2009.

## Referències

* ↑ Constenla, Tereixa. «Martínez El Facha se despide», 10-04-2015. [Consulta: 19 març 2016].
* 1 2 Martínez El Facha se despide. Cultura. El País.
* ↑ Darias, Manuel (13 de junio de 2010). Diario de Avisos da a conocer los XXXIII Premios Historieta, Diario de Avisos.
# Gilda Love

Gilda Love, nom artístic d'Eduardo Enrique Gustavo Francisco (Cadis, 1921), és una drag queen i transformista espanyola. Actualment, és la drag queen més longeva del país amb 102 anys.

## Vida i carrera

Eduardo va néixer a Cadis el 1921, formant part d'una família nombrosa, i la seva mare va tenir un total de 20 fills, dels quals en van sobreviure 16. Des d'edat molt primerenca, fins i tot amb dos anys, va començar a patir una enorme violència homòfoba i tota mena de tortures arran de la seva condició sexual, arribant fins i tot a patir un atac en el qual li calaren foc per anar vestida de sevillana.
A l'edat de 17 anys es va allistar a l'exèrcit com a paracaigudista, on va servir durant tres anys. Realitzant el servei militar obligatori va abandonar casa seva fugint de la violència. Després d'un breu període de temps com a legionari, Eduardo va abandonar Espanya per mudar-se a Marsella, França i després a París. Allà va conèixer diverses de les pioneres trans franceses com Bambi o Capucine.
Eduardo va actuar per primera vegada com a Gilda Love al Madame Arthur, a París. Ràpidament, va començar a actuar amb el seu nom artístic en diversos cabarets a la dècada de 1960 i al llarg de la seva carrera va actuar i va compartir camerino durant anys amb la cupletista Carmen de Mairena.
El 2022 va protagonitzar la pel·lícula documental Cantando en los azoteas, dirigida per Enric Ribes, i el títol de la qual prové dels versos escrits per Federico García Lorca en el seu poema Canción del mariquita. El documental està basat en un curtmetratge del mateix nom que la mateixa Gilda Love va produir el 2017.

## Referències

* 1 2 «La increíble historia de Gilda Love». beKultura. Arxivat de l'original el 2024-02-15. [Consulta: 15 febrer 2024].
* 1 2 «Gilda Love es la drag queen que celebra su centenario». neo2. [Consulta: 15 febrer 2024].
* 1 2 «Gilda Love, memoria de la Barcelona travesti». El Mundo. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «Entrevista a Gilda Love (protagonista de Cantando en las azoteas)». El Palomitrón. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «Gilda Love, la transformista de 97 años que ha sobrevivido a todo: “Me rajaban los trajes con una cuchilla, pero salía a bailar con ellos rotos”». El País. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «El último transformista del Barrio Chino». El Periódico. [Consulta: 15 febrer 2024].
# Meridià verd

El meridià verd és una iniciativa per commemorar la mesura del meridià de París que va servir de base per definir la unitat del metre. El meridià verd va des de Dunkerque, al mar del Nord, fins a la platja d'Ocata, al Masnou. En concret, és el meridià situat a 2° 20′ 14,025″ a l'est del meridià de Greenwich.

## Història

El meridià de París és el meridià que passa pel centre de l'Observatori de París. El 1718 es va fer una primera mesura entre Dunkerque i Barcelona. Entre 1792 i 1798 es van completar les mesures, allargant les triangulacions geodèsiques fins a les illes Balears. En aquesta segona etapa hi va participar, entre d'altres, Francesc Aragó. El 10 de desembre del 1799 va quedar fixat el metre com "la deumil·lionèsima part de l'arc meridià terrestre comprès entre el pol nord i l'equador".
L'any 2000 es van iniciar una sèrie de projectes per rememorar l'itinerari del meridià de París, anomenant-lo meridià verd.

## Fites commemoratives
### França

* Al sòl de la sala meridiana, o sala de Cassini, de l'Observatori de Paris es troba una representació del meridià.
* A les voreres de Paris es troben 135 plaques de bronze de 12 cm de diàmetre que segueixen l'itinerari del meridià. Porten la inscripció "ARAGO" i la indicació "N" i "S".
* Entre Dunkerque i Prats de Molló i la Presta s'han plantat milers d'arbres, originant el nom de meridià verd.

### Catalunya

* Està senyalitzada la ruta temàtica RT-6 des del coll de Pal fins al Masnou, passant pel Parc Natural del Montseny i el Parc de la Serralada Litoral. És un sender per fer a peu o amb bicicleta.
* A la torre del Rellotge del moll de Pescadors de Barcelona, on hi havia l'antic far que va ser un dels punts geodèsics, hi ha una placa commemorativa. Es dona la circumstància que la torre és el punt de creuament de les línies que prolonguen l'avinguda del Paral·lel i l'avinguda de la Meridiana.
* A la mateixa avinguda de la Meridiana de Barcelona (a prop de la plaça de les Glòries) hi ha un monument d'acer de 35 metres de llarg que representa a escala el perfil terrestre del meridià.
* A la platja d'Ocata del Masnou hi ha un monòlit commemoratiu a pocs metres del mar.
* Als banys de la Presta, a la capçalera del riu Tec, al Vallespir, a sota d'un magnífic i centenari exemplar de freixe hi ha un monòlit que commemora la senyalització del Meridià Verd.

## Itinerari

* A la Catalunya del Nord:
** Fullà
** Mosset
** Conat
** Vilafranca de Conflent
** Serdinyà
** Escaró
** Saorra
** Pi de Conflent
** Prats de Molló i la Presta
* A Catalunya
** Vidrà
** l'Esquirol
** les Masies de Roda
** Roda de Ter
** Sant Julià de Vilatorta
** Viladrau
** Cànoves i Samalús
** la Roca del Vallès
** Teià
** el Masnou

## Referències

* ↑ «Ruta del Meridià Verd». Servei d'informació de senders: Rutes temàtiques. Associació Catalana de Senderisme, 1999. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2011. [Consulta: 15 octubre 2011].
# Miķelis Krogzemis

Miķelis Krogzemis (Ungurpils, 18 de setembre de 1850 – Sant Petersburg, 6 de febrer de 1879), més conegut amb el pseudònim d'Auseklis, fou un poeta letó i membre destacat del moviment dels Joves Letons.

## Biografia

Nascut el 18 de setembre de 1850 a la zona agrícola de Sīpoli, Miķelis Krogzemis va créixer en el si d'una família camperola de la parròquia d'Ungurpils. Va estudiar a l'escola religiosa d'Aloja i a la d'Ērgļi. A Ērgļi va conèixer membres de la família Jurjāni i va entrar en contacte amb les idees de Joves Letons. El 1868 va començar els estudis a Valka amb el compositor letó Jānis Cimze. A Valka, Krogzemis també va estudiar literatura i filosofia europea de la Il·lustració.
Després que graduar-se el 1871, va començar a treballar a l'escola parroquial de Jaunpiebalga però aviat va haver de plegar pels malentesos amb un pastor local. Va començar per treballar a l'escola en Cēsis però més tard es va traslladar a Lielvārde. A Lielvārde, va treballar en una escola però també va participar activament en la vida cultural local. Hi va establir un teatre i un cor i el 1873 va participar en el primer festival letó de la cançó a Riga. Tanmateix, a causa de les seves activitats i poesia anticlerical, també va entrar en conflicte amb el pastor local i va ser forçat a abandonar Lielvārde.
Més tard, va buscar feina sense èxit a Vecpiebalga, on vivia Atis Kronvalds. Tampoc va aconseguir feina a Riga. Quan tots els seus intents d'aconseguir feina a Letònia va fracassar, el 1874 va anar a Sant Petersburg, on va treballar en diverses escoles i en el camp de la literatura. A Sant Petersburg, va ser amic proper del compositor letó Kārlis Baumanis i també va col·laborar en la revista satírica Dunduri.
El 1879 Krogzemis va emmalaltir amb tifus i va morir el 6 febrer. El seu funeral, al cementiri d'Aloja, va esdevenir una gran manifestació nacional.

## Literatura

Miķelis Krogzemis és més conegut pel pseudònim d'Auseklis. La seva primera publicació va ser en el diari Baltijas Vēstnesis el 1872. En la seva poesia va utilitzar motius del folklore i va esdevenir una de les veus més importants del primer despertar nacional letó en la poesia. En els seus poemes satírics es mostra en contra dels terratinents alemanys bàltics, la germanització i l'obscurantisme.

## Referències

* ↑ Rožkalne, Anita; LU literatūras; folkloras un mākslas institūts. Latviešu rakstniecība biogrāfijās. (en latvian). Riga: Zinātne, 2003. ISBN 9984-698-48-3. OCLC 54799673.
# Monte do Gozo

El Monte do Gozo (Mont del Goig en gallec) és un turó situat a prop de la ciutat de Santiago de Compostel·la, dins del seu municipi, en el llogaret de San Marcos. S'anomena així pel sentiment de goig que desperta als pelegrins, ja que és el primer punt des del qual la gent que fa el Camí de Sant Jaume veu les torres de la catedral.

## Història

A l'edat mitjana hi havia al Monte do Gozo una capella, construïda per ordre de Diego Xelmírez el 1105, en la qual els pelegrins s'agenollaven en senyal d'agraïment per haver arribat fins allà. Des d'aquest punt molts dels pelegrins a cavall feien la resta del camí a peu, com Alfons XI, i altres acabaven la seva pelegrinació fins i tot descalços. La capella va ser abandonada al segle xvii.
El 1989 es van fer al turó grans obres per poder acollir allà la visita del papa Joan Pau II amb motiu de la multitudinària Jornada Mundial de la Joventut.
Actualment el Monte do Gozo disposa de grans instal·lacions per acollir pelegrins, que inclouen un alberg, restaurant, cafeteria, bugaderia, botiga, camp de futbol i un gran auditori descobert en el qual han actuat, entre d'altres, The Rolling Stones, Bruce Springsteen o Red Hot Chili Peppers, davant un públic de fins a 40.000 persones.

## Referències

* ↑ El País. "El Papa inicia avui a Santiago la seva tercera visita a Espanya."

## Vegeu també

* Camí de Sant Jaume
# Mostra Internacional de Pallasses i Pallassos

La Mostra Internacional de Pallassos i Pallasses de Xirivella és un festival de teatre especialitzat en la figura del pallasso i la pallassa creat a Xirivella l'any 1993. Des de l'any 2014 està declarada com a Festa d'Interés Turístic Provincial al País Valencià. La mostra consisteix en la programació d'exhibicions d'espectacles nacionals i internacionals, organitzant-se activitats relacionades amb la tècnica del clown, com cursos, conferències, exposicions fotogràfiques, presentacions de llibres i debats. La Mostra de Pallassos s'ha consolidat com una cita important dins dels circuit de festivals d'àmbit nacional tenint el suport de diferents entitats i aconseguint crear una xarxa de relacions que ha donat lloc, entre d'altres, a la creació d'una escola privada de formació de pallassos i pallasses: l'Escola de Pallassos Los hijos de Augusto; un concurs de números de clown o la formació d'una associació cultural anomenada Més Riure, que organitza, entre altres activitats, cursos i tallers de risoteràpia.

## Referències

* ↑ «Las 13 Fiestas de Interés Turístico de la Comunitat en 2015» (en castellà). Las Provincias.
* ↑ «RESOLUCIÓ de 28 de març de 2014, del conseller d'Economia, Indústria, Turisme i Ocupació, per la qual s'atorga la Declaració de Festa d'Interés Turístic Provincial de la Comunitat Valenciana a la Mostra de Pallassos de Xirivella». Dogv.gva.es, 01-04-2014. [Consulta: novembre 2017].
* ↑ «Els somrirures tornen a Xirivella amb la 24a Mostra Internacional de Pallassos i Pallasses» (en castellà). eldiario.es.
* ↑ «La Mostra de Pallassos esgota els últims dies de rialles als auditoris i carrers de Xirivella». Levante-EMV.
* ↑ «20ena Mostra de Pallassos de Xirivella». Xirivella.es, 01-11-2013. [Consulta: abril 2017].
# Museu de Belles Arts Gravina

El Museu de Belles Arts Gravina o MUBAG és un museu ubicat a la ciutat d'Alacant. Inaugurat el 14 de desembre de 2001, està dedicat al món de l'art alacantí comprés entre el segle xvi i els inicis del segle xx.

## L'edifici

El MUBAG se situa al Palau Gravina, antiga llar del comte de Lumiares. És del segle xviii, construït entre 1748 i 1808, i s'ubica dins del nucli històric alacantí. Es va edificar sobre els enderrocs que va deixar la Guerra de Successió en aquesta àrea. Va ser rehabilitat entre 1998 i 2001. Està declarat Monument Històric Artístic de caràcter local.
És un edifici de planta lleugerament trapezoïdal, amb tres crugies paral·leles a la façana principal. Té un gran vestíbul que compleix les funcions de pati de ventilació. L'escala principal està desplaçada i se situa a la tercera crugia. El palau té tres plantes i són també tres els buits que s'obrin per planta a la façana principal. La portada és de llinda amb pilastres de capitells compostos d'una fila d'acant. Constitueix una unitat arquitectònica amb l'edifici annex, sent una de les cases palau de major volum de la ciutat.

## Col·lecció

Compta amb un fons de 2.000 obres, provinents de la Diputació d'Alacant, de les quals al voltant de 500 són en exposició. Parteix d'un eix cronològic, tot contextualitzant les èpoques amb mobiliari i tèxtil del moment.
El museu està dedicat a la pintura i escultura alacantina, des del segle xvi fins a les primeres dècades del segle xx. En el museu s'exposen prop de 500 obres procedents, destacant, entre d'altres, la taula de l'segle xvi El calvari, del mestre Roderic d'Osona, l'escultura de Sant Joan de Déu de Salzillo (segle xviii) i un retrat de Ferran VII del pintor valencià Vicent López. El museu compta amb diverses obres dels pintors de la zona més importants del segle xix: Antoni Gisbert (del qual es conserva una versió de Els comuners de Castella), Joaquín Agrasot, Lorenzo Casanova o Ferran Cabrera. En les seues obres es reflecteixen les principals tendències vuitcentistes: historicisme, costumisme, retrats, paisatges.

### Obres destacades

* La Crucifixió, de Roderic d'Osona (primer terç s. xvi)
* Sant Llorenç màrtir, de Nicolau Borràs (c. 1580)
* Sant Pere màrtir, de Geroni Espinosa (s. xvii)
* La màscara real, de Francesc Tramulles (1764)
* Retrat de cavaller, de Josep Peyret (1812)
* Retrat de Joaquim Sorolla, de Fernando Cabrera Cantó (finals del s. xix)
* Vora mar - mediterrània, de Vicent Cortina i Salvador Octavio (1970)

## Referències

* ↑ «Museu de Belles Arts d' Alacant (MUBAG)». Consorci de Museus de la Comunitat Valenciana. [Consulta: 7 febrer 2014].
* ↑ «museo de bellas artes gravina - mubag». GRANDES MUSEOS II 2009. Anuarios Culturales, 2009. [Consulta: 7 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Myriam Alió

Myriam Francheri Baglietto, coneguda artísticament com a Myriam Alió (Buenos Aires, 8 de juny de 1930 - Barcelona, 26 de novembre de 2018), va ser una mezzosoprano i pedagoga catalana.

## Biografia

Emparentada amb el compositor Francesc Alió i Brea, Myriam Alió estudià història de l'art, literatura i filosofia i s'inicià en el món de la dansa, que abandonà a causa d'un accident. Estudià aleshores cant amb Eduviges Ghibaudo a Roma, amb Arturo Wolken a Buenos Aires i amb Dolors Frau i Conxita Badia a Barcelona. I també amb Pierre Bernac a París, i amb Jeanine Micheau i Anton Dermota als cursos Francesc Viñas a Barcelona. Amb Renato Segre va estudiar l'aspecte fisiològic de la veu i va publicar diferents llibres d'aquesta temàtica. El 1965 va guanyar el Concurs Internacional de Cant UFAM de París i el premi Hilda Roosevelt a la millor mezzosoprano. Amb el seu marit, Manuel García Morante, va fer nombrosos recitals.
Es va dedicar també a la docència i va ser catedràtica del Conservatori de Barcelona entre 1975 i 1995, on va ser professora, entre d'altres, de Montserrat Torruella.

## Obra

Després de més de trenta anys d'experiència, va publicar sengles estudis sobre la veu: Reflexiones sobre la voz (1983) i Los espacios de la voz (1995).

## Discografia

El 1984 enregistrà un CD de cançons sefardites, acompanyada al piano per Manuel García Morante.

## Referències

* 1 2 3 Fernández Banqué, Mariona. «IX». A: Història de la música catalana, valenciana i balear. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 35. ISBN 84-297-5283-8 [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 4 5 «Myriam Francheri Baglietto | enciclopedia.cat». [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ «Música al saló». Espai Àgora de Sabadell, 16-07-2011. [Consulta: 13 setembre 2023].
* ↑ «Myriam Alió» (en castellà). Clivis. [Consulta: 13 setembre 2023].
# Nacho Faerna

Nacho Faerna García-Bermejo (Madrid, 3 de setembre de 1967) és un escriptor i guionista de cinema i televisió espanyol.
Després de llicenciar-se en Ciències de la Informació per la Universitat Complutense de Madrid, va participar en un taller d'escriptura cinematogràfica organitzat per la Universitat de Califòrnia en Los Angeles (UCLA) i va completar la seva formació acadèmica amb un Màster en Escriptura de guions cinematogràfics per la Universitat Autònoma de Madrid, impartit, entre d'altres, per José Luis Borau.
Faerna és autor del guió de La mujer más fea del mundo (1999), primer llargmetratge dirigit per Miguel Bardem, mb qui ja havia col·laborat anteriorment com a guionista del curtmetratge La mare, protagonitzat per Pilar i Javier Bardem i guardonat amb el Goya al Millor Curtmetratge de Ficció de 1996.
És el creador de la sèrie de televisió La fuga (Telecinco), de la qual també va ser guionista i productor executiu. Va exercir totes dues funcions en les minisèries La piel azul (Antena 3) i El asesinato de Carrero Blanco (TVE/EtB), i en la sèrie El Comisario (Telecinco). Entre els seus treballs com a guionista per a televisió destaquen Amar en tiempos revueltos (TVE), El súper. Historias de todos los días (Telecinco) i Inocente, Inocente (FORTA).
A més dels seus treballs per al cinema i la televisió, Nacho Faerna ha escrit dues novel·les: Quieto (que va ser finalista del Premi Tigre Juan 2001 a la millor òpera prima de narrativa) i Bendita democracia americana (2004), ambdues publicades per Ediciones B. També és autor d'un llibre per nens titulat Olvídate de subir a los árboles (2004), publicat per Edebé.
En desembre de 2014 estrena Prim, el asesinato de la calle del Turco a TVE com a productor executiu i guionista -signat al costat de Virginia Yagüe- produïda per Shine Iberia, on exerceix la direcció de ficció en l'actualitat. Aquest mateix any apareixeria en paper una novel·la del mateix títol.

## Referències

* 1 2 Costa, 2014.

## Bibliografia

* Costa, Elena «Prim. El asesinato de la calle del Turco. Nacho Faerna. Espasa. Madrid, 2014. Barcelona, 2014. 247 pp., 16 euros.». El Cultural, 10-10-2014.

## Enllaços externs

* Nacho Faerna García-Bermejo al web de l'acadèmia de televisió]
# Natàlia Tolstaia

Natàlia Nikítitxna Tolstaia, rus: Ната́лия Ники́тична Толста́я, fou una escriptora, traductora i professora russa de llengua i literatura sueques a la Universitat de Sant Petersburg. Va impartir classes d'història i cultura russes a Suècia i tingué una llarga trajectòria com a traductora de poesia sueca al rus. Va escriure, entre d'altres, una selecció de relats breus a la revista literària Zvezda (1993-2006); els llibres Dvoje (2002, Dues) i Siostry (1998, Germanes), aquest últim amb la seva germana i escriptora Tatiana Tolstaia, i nombrosos assaigs sobre la poesia russa i sueca per a la publicació Scandinavica de la Universitat de Sant Petersburg. El 1997 rebé el Dovlatov Literary Prize. Una de les seves darreres obres és el llibre de relats Odna (2004, Sola).

## Referències

* ↑ «Natàlia Tolstaia». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Numquam duo, semper tres

Numquam duo, semper tres és una locució llatina que significa mai a dos, sempre tres. És una màxima al món monàstic, entre altres dels benedictins i dels jesuites, així com als pensionats catòlics per tal d'evitar relacions homosexuals massa íntimes. Implicava, entre d'altres, que a les passejades o a la recreació, sempre s'havia de caminar a tres.
S'entén que no és pas un precepte que volia promoure les relacions a tres. Partia del principi que una relació a tres sovint és més inestable pel fet que tendeix a evolucionar vers una relació de dos contra un. En aquest cas, l'un, gelós o exclòs, se sentiria més inclinat a denunciar els altres. De manera més positiva: ser igualment amable amb tots, però no gaire íntim i amable amb un, i sobretot canviar sempre la composició dels grups de tres.
En la psicologia moderna, Jay Haley el 1963 va descriure les interaccions del triangle pervers quan per exemple, en una família es crea una coalició permanent d'un nen amb un dels pares contra l'altre.

## Referències

* ↑ Robert E. Goss & Wolfgang Schürger (red.), «Mehr als Zwei, neue sexuelle Theologien. Der promiske Christus», Werkstatt Schwule Theologie, München, Herz, 2004, volum 11, pàgines 183-197 (en català: Més de dos: noves teologies sexuals. El Crist promiscu)
* ↑ Kjell Jacobs, Jan Daelemans, een franstalige voor de Vlaamse zaak, Gent, Universitat de Gant, 2007, pàgina 29 (en català: Jan Daelemans, un francòfon a favor de la causa flamenca)
* ↑ Stephen Casey, Greater Glory: Thirty-Seven Years with the Jesuits, Montreal/Québec, Editor McGill-Queen's Press, 2007, pàgina 81 i 215, ISBN 9780773581234 (en català: A la glòria major: trenta set anys amb els jesuites)
* ↑ S.J. Martin, In Good Company: The Fast Track from the Corporate World to Poverty, Chastity, and Obedience, 2010, Sheed & Ward, pàgina 126, ISBN 9781580512374 (en català: En bona companyia: el carril exprés del món de les empreses cap a la pobresa, la castedat i l'obediència)
* ↑ Jay Haley, «Family Conflicts and their Resolution», Strategies of Psychotherapy, Nova York, Grune & Stratton, 1963, pàgina 151 ss., ISBN 0-8089-0168-0 (en català: «Conflictes familials i la seva solució» en: Estratègies de psicoteràpia)