OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# World2Fly

World2Fly és una aerolínia de transport de passatgers que opera des de l'aeroport de Barajas de Madrid.
World2Fly es va fundar el 2021 i va començar a operar després de rebre el primer Airbus A350-900 de lloguer. Amb seu a Palma, l'aerolínia es concentra en vols a destinacions de llarg recorregut, principalment al Carib, i és propietat del grup empresarial Iberostar, una multinacional que ja disposava de participacions en una companyia aèria anterior, Iberworld. Les destinacions de World2Fly inclouen Punta Cana, Cancun, l'Havana i Zanzíbar, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «World2Fly comienza a operar desde Barajas» (en castellà). Avion Revue Internacional, 21-06-2021.
* ↑ «World2Fly's First Airbus A350 Takes Its First Flight». Flight and Aviation News, 24-04-2021.
* ↑ «World2Fly Fleet Details and History». Planespotters.net. [Consulta: 14 maig 2024].
* ↑ «StackPath». www.aviationpros.com, 09-06-2021.
* ↑ «La aerolínea World2Fly hace el vuelo inaugural de la ruta Madrid-Punta Cana» (en castellà). Swissinfo.ch, 20-06-2021.
* ↑ «World2fly airline launches flights from Madrid and Lisbon to Cancun». Theyucatantimes.com, 21-05-2021.
* ↑ «World2Fly lanza vuelos entre Madrid y La Habana» (en castellà). Aviacionline.com, 24-08-2021.
* ↑ «World2Fly inaugura su ruta directa que une Madrid con Zanzíbar» (en castellà), 01-07-2024. [Consulta: 22 setembre 2024].
* ↑ Praga, Miguel. «World2Fly repetirá en Zanzíbar tras la gran acogida de la ruta», 04-09-2024. [Consulta: 22 setembre 2024].

## Vegeu també

* Llista d'aerolínies d'Espanya
# Yoshida Hanbei

    En aquest nom japonès, el cognom és Yoshida.
Yoshida Hanbei (吉田 半兵衛) va ser un il·lustrador japonès de finals del segle xvii en l'estil ukiyo-e, líder en el seu camp a Kyoto i Osaka entre 1664 i 1689. A diferència de molts altres artistes d'ukiyo-e famosos que treballaven principalment amb xilografies individuals i pintures, Hanbei treballava principalment, si no exclusivament, en il·lustracions per a llibres xilogràfics. També conegut com a Yoshida Sadakichi, el seu nom de vegades també es romanitza Hambei.
Hanbei va ser el primer il·lustrador de llibres ukiyo-e de Kamigata que va signar la seva obra. Un dels artistes més prolífics de principis de l'ukiyo-e, com a mínim va produir obra per a noranta llibres diferents, passant de les mil il·lustracions individuals. La seva obra va aparèixer en una multitud de texts, inclosos llibres d'obres de teatre jōruri, obres kabuki, novel·les, llibres de viatges, temes budistes, texts musicals i crítiques cortesanes, entre d'altres. És especialment famós per les seves il·lustracions de les novel·les de Saikaku, i pel seu Joyō Kimmō-zui (女用訓蒙図彙, "Enciclopèdia de Dames Il·lustrada"), que llueix modes de quimono.
Venint el seu estil dels anònims il·lustradors de la zona de Kyoto que el van precedir, l'únic mestre d'Hanbei de qui se'n sap el nom és Shogoro; tanmateix, no ha sobreviscut cap obra signada per aquest professor. Com que encara no eren comuns els àlbums i llibres d'art de mides grans, els treballs monocroms d'Hanbei al mitjà restringit de les il·lustracions de llibres no li permetien mostrar una gran individualitat o creativitat, a part d'unes poques obres shunga (imatges eròtiques) que va produir. Richard Lane diu d'Hanbei que "les seves il·lustracions són sistemàticament hàbils i ben elaborades, però també són clarament l'obra d'un mestre amb talent, més que no pas d'un geni artístic."
Es creu que Hanbei va morir o bé es va retirar el 1690. Dos deixebles seus es van ocupar de la il·lustració de llibres d'aquella regió, però no van signar la seva obra, deixant-la anònima.

## Referències

* ↑ Lane, Richard (1978). "Images of the Floating World." Old Saybrook, CT: Konecky & Konecky.
# Joan Safont i Plumed

Joan Safont i Plumed (Mataró, 26 de gener de 1984) és un periodista, guionista i escriptor català.

## Biografia

És llicenciat en Dret a la Universitat Pompeu Fabra, màster en Periodisme Avançat i Reporterisme a la Universitat Ramon Llull amb la seva tesina es titula Iberia (1915-1919): el compromís d'una generació de periodistes moderns. Es doctorà amb una tesi sobre l'advocat i polític Amadeu Hurtado.
El 2012 va presentar el llibre Per França i Anglaterra. La Primera Guerra Mundial dels aliadòfils catalans, sobre el suport de Catalunya als aliats de la Primera Guerra Mundial. El 2014 va comissariar l'exposició Eugeni Xammar: el periodista que ens va explicar el món, del Palau Robert.
Col·laborador de diversos mitjans locals i nacionals, va ser director d'El Matí Digital i del digital de cultura "La Llança" Ha fet diversos guions sobre documentals d'història i memòria. És l'actual (2021) subdirector de la Revista de Catalunya.

## Obra publicada

* Per França i Anglaterra. La primera guerra mundial dels aliadòfils catalans (A Contra Vent, 2012)
* Capitans del Comerç (Mobil Books, 2016)
* Sabotatge contra Franco (2017) (Angle, 2017)
* Un exemple de diplomàcia cultural (Meteora, 2018)
* PEN català i la internacionalització de la cultura catalana (FOCIR, 2018)
* Josep Pallach, política i pedagogia (Pòtric Edicions, 2025)

## Referències

* 1 2 3 «Per França i Anglaterra». A Contra Vent Editors. Arxivat de l'original el 2013-02-16. [Consulta: 2 març 2013].
* ↑ Segura, Cristian «Joan Safont: "Un dels grans trets de Catalunya és la mesquinesa"». Ara, 07-12-2012 [Consulta: 2 març 2013].
* ↑ «La pasión en Catalunya por los aliados en la I Guerra Mundial sale a la luz un siglo después» (en castellà). Europa Press, 07-11-2012.
* ↑ Andreu, Marc «Catalunyes impossibles». Quadern (El País), 21-02-2013.
* ↑ «Sabotatge contra Franco». el Nacional. [Consulta: 19 març 2021].
* 1 2 «El periodista Joan Safont recorre la historia del PEN Català en dos libros» (en castellà). La Vanguardia., 05-06-2018. [Consulta: 19 març 2021].
* ↑ «Llibres». Lectura: suplement dominical de Segre, 02-02-2025, pàg. 22-23.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Joan Safont Arxivat 2013-07-30 a Wayback Machine.
# Carme Jorques i Aracil

Carme Jorques i Aracil (Xàtiva, segle XX) és una artista valenciana, llicenciada en l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València, professora de dibuix i catedràtica de Plàstica i Visual.
Estudià a un centre escolar religiós, i posteriorment a l'Institut José Ribera de Xàtiva. Entre el 1968 i 1973 estudia Belles Arts, coorganitzant les Assemblees d’Artistes Plàstics del País Valencià.

## Referències

* ↑ «Carme Jorques rep el premi Miquel Grau per part de Compromís Alacant». La Veu del País Valencià, 14-10-2022. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ Chust, Pascual Patuel. Arte valenciano en el franquismo: (1939-1975) (en castellà). Universitat de València, 2019-10-15. ISBN 978-84-9134-514-5.
* ↑ «Autodefinides #195: Carme Jorques». Afan de Plan. [Consulta: 26 abril 2023].
# Carles Giró i Vila

Carles Giró i Vila (Barcelona, 25 d'agost de 1942), conegut al món de les curses com a Sicari Carlos, és un ex-pilot de motociclisme català que destacà en competicions estatals durant la dècada de 1960, especialment en pujades de muntanya però també en curses de velocitat, resistència i regularitat (l'antecessora de l'actual enduro, disciplina de què en fou un dels pioners a la península juntament amb la del motocròs).
Al llarg de la seva carrera, aconseguí un Campionat d'Espanya de Tot Terreny (1965, el primer que es disputà), dos de resistència (1964 i 1967, el darrer després de guanyar les 24 Hores de Montjuïc fent parella amb Luis Yglesias) i un de velocitat (1969). Tret del campionat de 1964, aconseguit amb una Montesa Impala, la resta els guanyà tots amb OSSA, marca amb els propietaris de la qual estava directament emparentat (és cosí d'Eduard Giró).
Carles Giró era un dels pocs pilots oficials que es disputaven la victòria a les abundants pujades de muntanya que s'organitzaven a començaments dels 60, en les quals destacava pel seu pilotatge, decidit i sovint allunyat de l'estil clàssic. En aquesta mena de curses, guanyà en nombroses ocasions amb les OSSA 175, 230 o 250 i a final dels 60, algun cop amb la Yankee 460. Té el rècord de victòries, entre d'altres, a la Pujada a Sant Feliu de Codines: quatre entre 1964 i 1971. Obtingué també moltes victòries en curses de velocitat amb l'OSSA 250, destacant-ne una de molt recordada al circuit occità de Pau.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 1967 | 250cc | OSSA | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 1 | 21è |
| 1968 | 50cc | Derbi | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 2 | 13è |
| 1968 | 250cc | OSSA | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 3 | 12è |
| 1969 | 250cc | OSSA | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 3 | 38è |
| Total | Total | Total | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 9 | |

## Referències

* ↑ «Giro,sen. Carlos» (en alemany). eggersdorfer.info. [Consulta: 14 agost 2015].
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Todo Terreno/Enduro». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 267. ISBN 84-920886-5-6.
* 1 2 3 4 Alguersuari, Josep Maria. «Mis queridos fantasmas (Capitulo II)» (en castellà). alguersuari.com, 05-03-2009. [Consulta: 4 gener 2013].
* ↑ «Re: Antiguos Campeones de España Motociclismo» (en castellà). yasni.es, 22-04-2010. [Consulta: 14 juny 2011].
* ↑ Vilanova, Oriol; Cassart, Josep. «Gana Carlos Giró convirtiéndose en el motociclista con más victorias». A: La Pujada. 59/89. 30 años de la carrera en cuesta de Sant Feliu de Codines (en castellà). Caldes de Montbui: GT Cult, setembre 2014, p. 105. ISBN 9788461716227.
* ↑ «Carlos Giro» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 16 de maig 2017. [Consulta: 20 juny 2013].

## Enllaços externs

* Article sobre la seva victòria a Montjuïc el 1967 (castellà)
* Imatge de Giró amb l'OSSA Enduro a començaments dels 70 Arxivat 2012-09-07 a Wayback Machine. (castellà)
# Autisa

Autisa fou una marca catalana de motocicletes de velocitat fabricades a Les Franqueses del Vallès durant els anys 80. Durant unes quantes temporades, l'empresa participà oficialment al Campionat del Món de velocitat en la categoria dels 80cc, amb un equip format entre altres per Joan Ramon Bolart, Mingo Gil i Luis Miguel Reyes.
Autisa fabricava també grups termodinàmics per a diverses fàbriques i kits de transformació per a motocicleta (allò que avui s'anomena tuneig).

## Referències

* 1 2 Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Relación de las principales marcas». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 306. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «Censo de Autisa 80 GP» (en castellà). amoticos.org, 16-01-2012. [Consulta: 20 febrer 2014].

## Enllaços externs

* Article sobre la JJCobas-Autisa al web elgeniocobas.com Arxivat 2010-11-26 a Wayback Machine. (castellà)
* Fòrum sobre els Kits Autisa (castellà)
# Plaça d'Osca

La plaça d'Osca és una de les més tradicionals del barri de Sants de Barcelona, envoltada d'edificacions típiques del segle xix.

## Història

Hi hagué el mercat de Sants fins al seu trasllat el 1913 a l'actual emplaçamant.
Tot i que popularment se l'havia coneguda com a plaça Vella, el seu nom oficial ha anat variant al llarg dels anys: Isabel II i Mercat.

## Referències

* ↑ Huertas Claveria, Josep Maria; Jaume, Fabre. Tots els barris de Barcelona. 2a. Barcelona: Edicions 62, 1980, p. 166.
* ↑ Montón, Roger. Cent anys d'història del Mercat de Sants. Mercat de Sants, 2013, p. 23.
* ↑ «Osca, plaça de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Villarúbia-Estrany, Josep Maria. Notes històriques de Sants, Hostafrancs i La Bordeta. Barcelona: Autoeditat, 2013, p. 42. ISBN 978-84-616-6771-0.
# Francesc Morillo

Francesc Morillo fou canonge ardiaca de la Seu d'Urgell. Va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1626. Sembla que també va ser canonge de la catedral de Solsona.
Durant el seu trienni al front de la Generalitat es produeixen les interrompudes Corts de Barcelona (1626) en les que Felip IV de Castella va jurar les constitucions catalanes que no havia fet des del seu nomenament el 1621. En aquesta reunió parlamentària, la part catalana s'oposà al projecte de la Unió d'Armes del comte-duc Olivares, que preveia el sosteniment estable d'un exèrcit de 16.000 homes pagats per la Diputació. El fracàs de les negociacions parlamentàries, motivat per aquests i altres conflictes, deturà l'aprovació de noves lleis previstes per ampliar la base representativa de la Diputació i constituir la Sala de Sant Jordi, un tribunal de garanties constitucionals destinat a reformar l'Observança.
Els comtats del Rosselló i la Cerdanya descontents del govern sedentari concentrat en Barcelona, en les seves preocupacions i en les baralles amb Madrid, varen presentar al rei una sol·licitud d'independència que va arribar a coneixement de la Generalitat el 13 de març de 1627.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Referències

* ↑ Segons Francisco Morales Roca, recollit a "Els Presidents....", pàg. 191
* ↑ El conflicte amb la monarquia hispànica, 1593-1652. Generalitat de Catalunya.
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# 22a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

La 22a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia (aleshores encara oficialment Premios San Jorge) va tenir lloc el 27 d'abril de 1978, patrocinada pel "Cine Forum" de RNE a Barcelona dirigit per Esteve Bassols Montserrat i Jordi Torras i Comamala, i per la Diputació de Barcelona. Es va atorgar el premi especial l'Institut del Cinema Català, per la seva tasca divulgativa.
L'entrega de premis va tenir lloc al Gran Hotel Sarrià de Barcelona en un acte presentat pel director de RNE i TVE a Barcelona Jorge Arandes, el delegat de Cultura de la Rosa, i el subdirector de TVE Catalunya Joan Munsó i Cabús. Hi van assistir, entre d'altres, Carmen Maura, Emma Cohen i Francesc Rovira-Beleta. El premi a l'ICC fou recollit per Josep Maria Forn i Carles Duran i Tegido. El premi a la millor pel·lícula infantil fou declarat desert, però es va concedir una menció especial al Cinema Atenas.

## Premis Sant Jordi

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | Tigres de papel | Pel·lícula |
| Millor pel·lícula estrangera | Lenny (pel·lícula) | Bob Fosse |
| Millor interpretació espanyola | Héctor Alterio | A un dios desconocido |
| Millor interpretació estrangera | Robert De Niro | Mean Streets Taxi Driver Novecento New York, New York The Last Tycoon |
| Millor pel·lícula infantil | Cine Atenas (menció especial) | |
| Menció a la millor sala exhibidora | Cine Alexandra | - |
| Premi a la millor sala especial | Cinema Padró | - |
| Millor curtmetratge | Madison | Josep Antoni Salgot i Vila Carles Jover i Ricart |
| Premi Especial del Jurat | Institut del Cinema Català | - |

## Referències

* ↑ "Tigres de papel" y "Lenny", premios San Jorge de cinematografía, El País, 13 d'abril de 1978
* ↑ Concesión de los Premios San Jorge de Cine, en Barcelona, ABC, 13 d'abril de 1978
* ↑ Entrega de los XXII Premios San Jorge de Cinematografía, La Vanguardia, 28 d'abril de 1978

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1977
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1977

## Enllaços externs

* Premis Sant Jordi 1978 a IMDB
# Geureudong

Geureudong, Bur ni Geureudong o Bur ni Telong és un gran complex estratovolcànic de 30 quilòmetres d'amplada que es troba a la província d'Aceh, al nord de Sumatra, Indonèsia.
S'eleva sobre sobre esquists i roques granítiques i presenta diversos cons volcànics. El més alt, el Bur ni Geureudong, s'eleva fins als 2885 msnm. Va entrar en erupció per última vegada durant el Plistocè, encara que algunes fonts indiquen que el volcà va estar actiu fins fa poc. Hi ha fumaroles i guèisers als vessants nord i sud del volcà. El con de cendres Pupanji es va formar al vessant sud-est i al costat de dos maars amb diàmetres de 300 i 60 metres.

## Referències

* ↑ «Geureudong Volcano, Sumatra, Indonesia | John Seach». [Consulta: 2 abril 2024].
* ↑ «Global Volcanism Program | Geureudong» (en anglès). [Consulta: 2 abril 2024].
* ↑ «Geology of Bur Ni Telong». Volcanological Survey of Indonesia. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 8 desembre 2006].
# Adolfo de Herrera y Chiesanova

Adolfo de Herrera y Chiesanova (Cartagena, 10 de març de 1847 - Madrid, 10 de març de 1925) va ser un historiador i numismàtic espanyol.

## Biografia

Casat amb Magdalena Gil García, fundà la revista Cartagena Ilustrada el 1871. El 30 de juliol de 1883 fou nomenat membre corresponent de la Reial Acadèmia de la Història. Després de passar els seus primers anys a la seva ciutat natal, en la dècada de 1880 es va instal·lar a Madrid, residint també a la ciutat alacantina de Santa Pola. Va ser un dels impulsors de la creació de la Societat Espanyola d'Excursions, al costat de, entre d'altres, Enrique Serrano Fatigati el 1895 fundà la publicació Historia y Arte. i al març de 1901 va ser proposat com a membre de nombre de la Reial Acadèmia de la Història, en substitució de Víctor Balaguer i Cirera, prenent possessió del càrrec al desembre d'aquest mateix any. Entre la seva obra es troben els 56 volums de Medallas españolas, publicats entre 1899 i1910.

## Referències

* ↑ Castaño García, 2014, p. 31-52.
* ↑ «Necrología». La Época [Madrid], 26.585, 11-03-1925, pàg. 2. ISSN: 2254-559X.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 23.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 25.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 27.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 23-28.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 28.
* 1 2 Abascal i Cebrián, 2006, p. 39.
* ↑ Castañeda, Vicente. «Necrología. El Excmo. Sr. D. Adolfo Herrera y Chiesanova» p. 166-169. Arxivat de l'original el 2015-07-12. [Consulta: 17 novembre 2015].
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 41-42.
* ↑ Abascal i Cebrián, 2006, p. 47.

## Bibliografia

* Abascal, Juan Manuel «Las cartas del Marqués de Cerralbo a Adolfo Herrera y los Catálogos monumentales de España». Lucentum. Universidad de Alicante, XXV, 2006, pàg. 215-222. ISSN: 0213-2338.
* Abascal, Juan Manuel; Cebrián, Rosario. Adolfo Herrera Chiesanova (1847-1925): Su legado en la Real Academia de la Historia. Murcia: Comunidad Autónoma de la Región de Murcia, Consejería de Educación y Cultura, Dirección General de Cultura, Reial Acadèmia de la Història, 2006. ISBN 84-95983-81-8.
* Castaño García, Joan «L'excursió a Elx d'Adolfo Herrera Chiesanova (1896)». La Rella. Institut d'Estudis Comarcals del Baix Vinalopó, 27, 2014, pàg. 31-52. ISSN: 0212-6443.
# Hans-Peter Feldmann

Hans-peter Feldmann (Düsseldorf, 1941) és un dels artistes més representatius de l'escena artística alemanya de les darreres dècades. precursor de l'apropiacionisme i de la tendència que invoca el concepte de plagi com a pràctica artística legítima, és un referent per a les noves generacions d'artistes neoconceptuals. La seva obra s'ha mostrat al Guggenheim de Nova York, al Contemporary Art Gallery de Vancouver, a la kunstalle de Viena, al MACBA i a la Fundació Tàpies de Barcelona, entre d'altres.

## Biografia

La seva obra es divideix en dues etapes, separades entre elles per deu anys de silenci. La primera va des dels anys seixanta fins als anys vuitanta, quan Feldmann es va aturar durant deu anys i no va reiniciar la seva activitat artística fins al 1989. A partir de 1968 Feldmann va començar a produir petits llibres titulats Bild (imatge) o Bilder (imatges), dins dels quals apareix un mateix tipus d'objecte i cap text. Feldmann reagrupa distints tipus d'imatges –com les seves pròpies fotografies o reproduccions extretes de revistes– i els combina per tema i també segons la seva cronologia. Aquests treballs, com tots els seus, es revesteixen d'una aparença modesta i es mantenen pròxims al ritme de la quotidianitat. En aquesta època Feldmann també es va dedicar a col·leccionar joguines antigues, imatges i altres objectes que pintava ell mateix, i així modificava la percepció prèvia que es podia tenir d'aquestes figures. El 1980, després d'una exposició al Museum Van Hedendaagse Kunst de Gant, Feldmann va decidir retirar-se i va manifestar un cert cansament davant del món de l'art, en el qual, des del seu punt de vista, prevalen els criteris mercantilistes sobre els polítics i ideològics. A partir de 1989, però, va reprendre la seva producció amb els Aesthetic Studios —objectes quotidians encaixats per crear una nova forma— i també va recuperar la producció de llibres que reflexionen sobre els diferents usos socials de la fotografia. La carrera de Feldmann, que amb un estil molt particular recontextualitza els objectes quotidians, cataloga llocs comuns i els atorga nous significats, ha exercit una influència important en dues generacions d'artistes. Entre les nombroses exposicions de la seva obra celebrades des de principis dels anys setanta destaquen, en la primera època, les realitzades en la Galerie Paul Maenz de Colònia, la Gallera Sperone de Torí i el Kunstraum de Múnic. Recentment ha exposat la seva obra al Guggenheim Museum Soho (1993) i la 303 Gallery (1992, 1996, 2000) de Nova York, així com al Museu Ludwig de Colònia (2003) i a la Fundació Antoni Tàpies (2002) de Barcelona. La seva obra també va estar present a la Documenta 5 (1972) i a la Documenta 6 (1976) de Kassel; a l'exposició do it, comissariada per Hans-Ulrich Obrist a Ritter Klagenfurt, Àustria (1994); a la Biennal de Venècia (2003) i al Walker Art Center de Minneapolis (2004).

## Referències

* ↑ Cultura en gira, Generalitat de Catalunya PDF
* ↑ «Hans Peter Feldman». web. MACBA. Arxivat de l'original el 27 d’abril 2015. [Consulta: 21 abril 2015].
# Reserva Nacional de Caça de la Cerdanya - Alt Urgell

La Reserva Nacional de Caça de la Cerdanya - Alt Urgell te 19.003 ha situades als Pirineus, a cavall de les comarques de la Baixa Cerdanya i l'Alt Urgell. La RNC limita amb Andorra i França, fet que afegeix una dosi de complexitat a la feina de gestionar les poblacions de fauna.
La majoria de la seva superfície és de propietat pública dels ajuntaments de Ger, Guils de Cerdanya, Meranges, Bellver de Cerdanya, Lles, Estamariu, Valls de Valira, Pont de Bar o de la Generalitat de Catalunya (1.163 ha). 2.461 ha són de propietat particular.
Es va declarar per la Llei 37/1966, del 31 de maig de l’estat espanyol. El seu objectiu inicial era fomentar, conservar i protegir les espècies cinegètiques que hi vivien per permetre’n, posteriorment, el seu aprofitament.
Avui en dia, les RNC són gestors d'espais naturals que ofereixen, a part de l'activitat de la caça, un ventall d'oportunitats de lleure per als visitants i gestionen altres elements d'interès natural que inclouen espècies de flora i fauna protegides.

## Fauna cinegètica

Entre les espècies d’ungulats cinegètics que viuen al seu interior en destaquen l'isard i el senglar. També hi ha una població considerable de cabirol, i alguns cérvols.
L'objectiu principal de la declaració de la RNC va ser incrementar la població d'isards que, l'any 1966, estava força amenaçada. La gestió conjunta amb els tècnics dels països veïns, va facilitar que s'arribés a una població de 318 exemplars 2l 1996 i 563 l'any 2004. Posteriorment, l'arribada d'una malaltia vírica provocada per un pestivirus, va afectar greument a la població, fins al punt que l'any 2005 només es van comptar 48 isards. A partir d'aquest moment, les poblacions d'isard dels Pirineus s'han anat recuperant.
Les poblacions de cérvol i cabirol s'han anat desenvolupant a partir de la reintroducció d'aquestes espècies a França.

## Referències

* ↑ «Cerdanya - Alt Urgell». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «Ley 37/1966, de 31 de mayo, sobre creación de Reservas Nacionales de Caza». BOE.
* ↑ Rovira Girabal, Joan. «Guia de la Reserva Cerdanya-Alt Urgell». Generalitat de Catalunya. [Consulta: desembre 2011].
* ↑ «Opuscle de la RNC de la Cerdanya-Urgell». RNC de la Cerdanya-Urgell [Consulta: 9 gener 2023].