OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aixarisme

L'aixarisme o escola aixarita (àrab: الأشعرية, al-axʿariyya, o الأشاعرة, al-axāʿira, literalment ‘els aixarites’) va ser una de les primeres escoles teològiques de l'islam, basada en l'ensenyament d'Abu-l-Hàssan al-Aixarí. Sorgit en reacció al mutazilisme, que defensava la importància de la raó i la lògica, aquest corrent negava el lliure albir, considerant el concepte incompatible amb el poder absolut i la voluntat de Déu, rebutjant així mateix que la raó natural humana pogués conduir al coneixement del bé i del mal, ja que les veritats morals són establertes per Déu i només es poden conèixer a través de la revelació divina. Les idees d'Al-Aixarí i la seva escola es van anar imposant amb lentitud entre els musulmans ortodoxos fins a esdevenir predominants dins del sunnisme. El teòleg Abu-Hàmid al-Ghazalí, l'autor de La incoherència dels filòsofs, que ataca sobretot els filòsofs Avicenna i al-Farabí al segle XI, va esdevenir un pas important en l'ascens de l'aixarisme dins del pensament filosòfic i teològic islàmic, provocant un canvi cultural que va fugir de pensament científic i va acabar amb l'edat d'or de l'islam.
L'escola va aparèixer vers l'any 913 i durant les dues dècades següents va reunir un gran nombre de deixebles. Fou atacada pels mutazalites i per grups ortodoxos com els hanbalites, els hanafites i els maturidites, però tot i els atacs va esdevenir l'escola ortodoxa dominant al món àrab musulmà i potser al Khorasan (Pèrsia), sovint cooperant amb els xafiïtes. Van patir persecució sota els buwàyhides, però van obtenir el favor dels seljúcides i van obtenir així l'hegemonia. La reacció hanbalita d'Ibn Taymiyya (mort 1327) fou de poc abast. A partir del segle xvi, després d'as-Sanussí (mort en 1490), els grans xeics teòlegs ja no es consideren con aixarites, sinó eclèctics.
Els sunnites la consideren una de les tres escoles teològiques o d'aqida tradicionals, junt amb l'atharisme i el maturidisme.

## Referències

* ↑ at-tawhid.net. «L'ash'arisme, l'école théologique sunnite initiée par l'Imâm Abu-l-Hasan Al Ash'arî».
* ↑ «La incoherencia de los filósofos» (en castellà). , 1884 [Consulta: 6 maig 2018].
* ↑ Mokyr, J. A Culture of Growth: The Origins of the Modern Economy (en anglès). Princeton University Press, p. 67. ISBN 978-0691168883.
# El Mokawloon SC

L'Arab Contractors Sporting Club, també conegut com a Nadi El Mokawloon Elarab Elriadi (àrab: نادي المقاولون العرب الرياضي, Nādī al-Muqāwalūn al-ʿArab ar-Riyāḍī, ‘Club Esportiu dels Emprenedors Àrabs’) és un club de futbol egipci de la ciutat del Caire, al districte de Nasr City. El club és propietat de l'empresa del mateix nom.

## Palmarès

* Recopa africana de futbol:
** 1982, 1983, 1996
* Lliga egípcia de futbol:
** 1983
* Copa egípcia de futbol:
** 1990, 1995, 2004
* Supercopa egípcia de futbol:
** 2004

## Referències

* ↑ «Egypt - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Egypt - List of cup winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Ferdinand Cheval

Ferdinand Cheval (Charmas (Droma), 19 d'abril del 1836 - Hauterives (Droma), 19 d'agost de 1924) va ser un carter francès que va invertir 33 anys de la seva vida a construir un Palau ideal. Se'l considera per això un dels màxims exponents del paisatgisme visionari i l'art brut.

## Obra
### La construcció del Palau

Ferdinand Cheval va viure a Châteauneuf-de-Galaure, al departament del Drôme. Va començar a construir l'abril de 1879. Segons va declarar, va ensopegar amb una pedra i va trobar inspiració en la seva forma. L'endemà va tornar al mateix lloc i va començar a recollir pedres.
Durant els següents 33 anys Cheval va aprofitar la seva ruta postal per recollir pedres i portar-les a casa. Transportava el material a la butxaca, després en una cistella i finalment en un carretó. Els seus veïns el consideraven una mena de ximple del poble.
Cheval va passar les dues primeres dècades aixecant els murs exteriors. El castell mostra una barreja d'estils amb inspiracions bíbliques i de la mitologia hindú.

### El mausoleu

Cheval desitjava ser enterrat al seu castell però quan les autoritats franceses ho van prohibir va passar els següents vuit anys de vida construint-se un mausoleu al cementiri de Hauterives, tasca que el va ocupar durant vuit anys. Va morir el 19 d'agost de 1924, un any després d'haver acabat la construcció, i allí està enterrat.

## Llegat

Just abans de morir, Cheval va començar a rebre alguna mena de reconeixement de personalitats com André Breton i Pablo Picasso.
El seu treball es commemora en un assaig d'Anaïs Nin. El 1932, l'artista alemany Max Ernst va crear un collage titulat El Carter Cheval. L'obra pertany a la Col·lecció Peggy Guggenheim i hi esta exposat. El 1958, per Ado Kyrou va fer Le Palais idéal, un curtmetratge sobre el palau de Cheval.
El 1969 André Malraux, en qualitat de Ministre de Cultura va declarar el castell Patrimoni Cultural i va assegurar-ne la conservació. És obert al públic tots els dies excepte el dia de Nadal i cap d'any.

## Galeria fotogràfica

* Palais idéal
* Temple Hindú
* Mesquita
* Detall de la façana nord
* Caseta suïssa

## Referències

* ↑ Palais Ideal, Hauterives, France: A Fantasy Castle, Unusual Travel Destinations
* ↑ Palais Idéal: The postman's palace Arxivat 2014-12-23 a Wayback Machine., Interesting Thing of the Day, 15 August 2007.
* ↑ Mary Blum. "The postman who delivered a palace", New York Times, 3 May 2007
# Abd-al-Hafidh (nom)

Abd-al-Hafidh és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الحفيظ, ʿAbd al-Hafīẓ) que literalment significa ‘Servidor del Curós’, essent «el Curós» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Hafidh és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Hafiz, ‘Abdul Hafiez... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «حفظ». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Abd-al-Latif (nom)

Abd-al-Latif és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد اللطيف, ʿAbd al-Laṭīf) que literalment significa ‘Servidor del Bondadós’, essent «el Bondadós» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Latif és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Latif, ‘Abdul Latief... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: bosnià: Abdulatif.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «لطف». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Ana María Busquets Nel·lo

Ana María Busquets (Barcelona, 1935) és una periodista colombiana d'origen català vídua del periodista i director del diari El Espectador, Guillermo Cano Isaza i Presidenta de la Fundació Guillermo Cano Isaza, creada deu anys després de l'assassinat del seu espòs i on treballa per la defensa i la promoció de la llibertat de premsa al món. Gran part de la seva vida ha estat dedicada al periodisme vinculada al diari El Espectador on escrivia sobre joventut i on va participar en les pàgines editorials durant 12 anys. També va escriure en el diari El Vespertino.
Va arribar a Colòmbia als quatre anys, després que els seus pares decidissin sortir d'Espanya després de la Guerra Civil, on va iniciar els seus estudis en un col·legi de monges on va estar per poc temps, fins que va ingressar al Col·legi Nuevo Gimnasio. Va conèixer a Guillermo Cano Isaza en 1950 amb qui es va casar el 1953, amb 17 anys. Té cinc fills: Juan Guillermo, Fernando, Ana María, María José i Camilo Cano Busquets.
L'any 2014 va contradir a l'expresident Álvaro Uribe Vélez, qui va assegurar durant un debat amb Iván Cepeda, haver estat molt amic del seu espòs mort, Guillermo Cano.

## Referències

* 1 2 Tarín, Santiago «Una señora de Barcelona que añora las Ramblas y el mar». La Vanguardia, 11-09-1989 [Consulta: 31 maig 2016].
* 1 2 «Ana María Busquets de Cano “No puedo perdonar al asesino de mi esposo”». Jet Set. Arxivat de l'original el 2016-08-11. [Consulta: 24 maig 2015].
* ↑ «Pressing for Freedom 20 Years of World Press Freedom Day». Unesco, 2013. [Consulta: 24 maig 2015].
* 1 2 3 «Ana María Busquets de Cano, valora al prójimo y trabaja por él». Revista Edu.co, 07-05-2015. Arxivat de l'original el 2016-07-01.
* ↑ «No recuerdo la amistad de Uribe con mi esposo: Ana María Busquets». Noticias Uno. Arxivat de l'original el 2016-06-24.
# Antoni Comas i Ruano

Antoni Comas i Ruano (Barcelona, 1961) és un músic, tenor i actor català.
Format al Liceu, estudià amb la professora i mezzosoprano Montserrat Aparici i des del començament mostrà especial interès pel repertori contemporani, àmbit en què ha esdevingut intèrpret de referència. Com a tenor es consagrà a Itàlia, i retornà a Espanya, on el 1992 inicià amb l'òpera Asdrúbila una estreta relació amb Carles Santos, que li va fer decantar-se per l'òpera contemporánea, i el portà a estrenar la majoria de projectes lírics i escènics del músic valencià, entre els quals La pantera imperial (1997), Ricardo i Elena (2000) i La meua filla sóc jo (2005). Amb una gran capacitat d’adaptació vocal i escènica, ha estrenat també obres de Josep Maria Mestres Quadreny, Luis de Pablo Costales, J.Rueda, J.M. López López, E. Palomar i del cubà José M. Vitier. D'aquest últim ha enregistrat i presentat, al teatre Karl Marx de l'Havana, l'obra El caballero y su destino (2008), inspirada en la figura de Che Guevara. L'any 2013 triomfà a Madrid amb actor, tenor i músic que acaba de triomfar a Madrid amb l'obra "El Pimiento Verdi". També ha col·laborat amb la coreògrafa i ballarina Sol Picó a l'espectacle estrenat el 2017 Dancing With Frogs que explora els diferents models de masculinitat al segle xxi i en què Comas a més de cantar i ballar és el creador d'una de les peces que s'interpreten, "Haka".

## Referències

* 1 2 3 Alemany, Luis «Antonio Comas: 'Se sufre más con la música'. El tenor protagoniza su primera obra de teatro, 'Amadeu', de Albert Boadella». El Mundo, 04-02-2011 [Consulta: 9 gener 2023].
* 1 2 3 «Antoni Comas i Ruano». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Antoni Comas». Radiotelevisió Espanyola (RTVE). [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «Sol Picó explora diferentes modelos de masculinidad en "Dancing with frogs"». La Vanguardia, 09-10-2017 [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «Sol Picó clausura la temporada del Teatro Español con el espectáculo de danza 'Dancing With Frogs'». Madrid Destino, 06-07-2021 [Consulta: 9 gener 2023].
# Didier de Saint-Jaille

Didier de Saint Jaille fou Gran Mestre de l'Orde de l'Hospital. Se sap poca cosa, que era originari de França i que va morir en el trajecte que el portava a Malta per prendre formalment possessió del seu magisteri.

## Referències

* ↑ «Didier De Saint Jaille : 1535-1536». The Knights of Malta. San Andrea School. Arxivat de l'original el 5 June 2014. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ Avity, Pierre d'; Gottfried, Johann Ludwig. «Origo Ordinum Militarium, tam Regularium». A: Archontologia Cosmica, Sive Imperiorum, Regnorum, Principatuum, Rerumque Publicarum Omnium Per Totum Terrarum Orbem Commentarii Luculentissimi: Quibus Cum Ipsae Regiones, Earumque Ingenia, ac termini ... ad nostra usque tempora deducuntur ... (en llatí). Merianus, 1638.
# Tidelands

Tidelands és una sèrie de televisió per internet australiana creada l'any 2018. La sèrie de vuit episodis, d'entre 36 i 47 minuts cadascun, fou creada i escrita per Stephen M. Irwin i Leigh McGrath, i produïda per Hoodlum Entertainment. El guió anà a càrrec de Toa Fraser, Emma Freeman, Catriona McKenzie i Daniel Nettheim. Fou publicada per primera vegada el 14 de desembre de 2018 a Netflix.

## Resum

La sèrie segueix la història d'una antiga delinqüent que torna a casa, en un petit poble de pesca a la badia Orphelin. Quan el cadàver d'un pescador local apareix a la costa, haurà de descobrir els secrets que amaga el poble així com investigar els seus estranys habitants, que són un perillós grup de mig-humans mig-sirenes anomenats "tidelanders".

## Repartiment
### Principal

* Charlotte Best com a Calliope "Cal" McTeer
* Elsa Pataky com a Adrielle Cuthbert
* Aaron Jakubenko com a Augie McTeer
* Marco Pigossi com a Dylan Seager
* Richard Davies com a Colton Raxter
* Dalip Sondhi com a Lamar Cloutier
* Mattias Inwood com a Corey Welch
* Jacek Koman com a Gregori Stolin

### Secundari

* Alex Dimitriades com a sargent Paul Murdoch
* Peter O'Brien com a Bill Sentelle
* Madeleine Madden com a Violca Roux
* Jet Tranter com a Leandra
* Caroline Brazier com a Rosa
* Hunter Page-Lochard com a Jared
* Annabelle Stephenson com a Laura Maney
* Cate Feldmann com a Genoveva
* Finn Little com a Gilles
* Chloe De Los Santos com a Bijou

## Episodis
### Temporada 1 (2018)

| Núm. | Títol | Direcció | Guió | Data d'estrena original |
| 1 | «Home» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 2 | «Orphans of L'Attente» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 3 | «Not One of You» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 4 | «Don't Trust Humans» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 5 | «The Calling» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 6 | «Loyalty» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 7 | «The Prophecy» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |
| 8 | «The Queen's Knife» | Toa Fraser | Stephen M. Irwin | 14 de desembre de 2018 (2018-12-14) |

## Referències

* 1 2 3 «Kiwi director Toa Fraser to helm Australian Netflix series Tidelands». NZ Herald, 26-03-2018. [Consulta: 6 desembre 2018].
* ↑ Groves, Don. «Charlotte Best, Aaron Jakubenko and Elsa Pataky star in Netflix/Hoodlum's 'Tidelands'» (en anglès), 26-03-2018. [Consulta: 6 desembre 2018].
* ↑ «Tidelands (2019) - The Screen Guide» (en anglès). Screen Australia. [Consulta: 6 desembre 2018].
* ↑ «Everything We Know About 'Tidelands', Netflix's First Australian Original Series» (en anglès). Gizmodo, 16-05-2017. [Consulta: 17 novembre 2017].
* 1 2 «Tidelands - Episodes Guide and Summaries» (en anglès). Next Episode. [Consulta: 6 desembre 2018].
# Hèlice (ciutat)

Hèlice (grec antic: Ἑλίκη, llatí: Helice; gentilici Ἡλικήσιος, català helicesi) era una antiga ciutat d'Acaia, una de les dotze ciutats aquees, situada a la costa entre els rius Selinunt i Cerinites, i no gaire lluny d'Ègion. La ciutat era a uns 32 km a l'est de Patres. Es creu que era la ciutat més antiga d'Acaia i, segons la tradició, s'atribueix la seva fundació a l'heroi Ió, que en va fer la seva residència i li va donar el nom de la seva dona, Hèlice, filla de Selí.
La ciutat tenia un famós temple dedicat a Posidó, que portava l'epítet d'Heliconi. Els jonis van iniciar aquí les assemblees periòdiques que després van continuar a l'Àsia Menor, conegudes com les Paniònia. Després de la conquesta del país pels aqueus, Hèlice va ser també la seu de la seva lliga, i va continuar sent la capital dels estats aqueus fins que la ciutat va ser destruïda per un terratrèmol el 373 aC, dos anys abans de la batalla de Leuctra. El terratrèmol es va produir de nit, i la ciutat i els terrenys del voltant fins a una distància de 12 estadis es van enfonsar a la terra i al mateix temps van ser coberts per l'aigua del mar. Tots els habitants hi van morir, i de la ciutat només en van quedar algunes restes que va retornar la mar. Ègion es va annexionar el seu territori. La ciutat de Bura, pròxima a Hèlice, va ser igualment destruïda pel mateix terratrèmol. Hom va atribuir el fenomen a una venjança de Posidó perquè la ciutat no havia volgut donar l'estàtua del déu als colons de l'Àsia Menor i ni tan sols havien permès que l'utilitzaren de model. Fins i tot es diu que els delegats jonis que van anar a demanar l'estàtua els assassinaren els habitants d'Hèlice i de Bura. Aquest fet l'expliquen Heròdot, Pausànies, Estrabó, Diodor de Sicília i Plini el Vell entre d'altres.
Un nou terratrèmol es va produir el 23 d'agost de 1817; després d'una explosió semblant a una canonada, l'aigua de mar va pujar sobrepassant la desembocadura del Selinunt i va arribar fins al nivell de Vostitza (l'antiga Ègion); les edificacions costaneres (magatzems, principalment) van desaparèixer; a Vostitza hi van morir 65 persones i dos terços dels edificis quedaren destruïts; cinc llogarets de la plana van quedar destruïts.
El 1861, un equip d'arqueòlegs alemanys va trobar una moneda de la ciutat, que tenia el cap de Posidó segurament seguint el model de l'estàtua del temple, en un perfecte estil clàssic. Spyridon Marinatos, Director General d'Antiguitats de Grècia, va cercar durant anys les ruïnes de la ciutat. El 2001, després de dotze anys de recerca, la va trobar juntament amb les restes d'una ciutat de l'edat de bronze (datada vers el 2400 aC), que fou submergida per un tsunami igual com ho fou Hèlice dos mil anys més tard.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 635. ISBN 9788441224223.
* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). «Helice». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 27 desembre 2020].
# Idilia Foods

Idilia Foods és un grup alimentari espanyol amb seu a València especialitzat en la xocolata i que controla les marques Cola Cao i Nocilla entre d'altres. Es va fundar el 2015 com a resultat de l'escissió en dos del grup Nutrexpa.

## Història

L'origen d'Idilia Foods és a l'empresa d'alimentació Nutrexpa, fundada a Barcelona per José Ignacio Ferrero i José María Ventura. El 2014, les famílies Ferrero i Ventura van acordar dividir el conglomerat en dos grups a partir de l'1 de gener del 2015: Idilia Foods i Adam Foods. Idilia, controlada per la família Ferrero, es va quedar amb les marques de xocolata Cola Cao, Nocilla, Paladín, Okey i Mesura, amb dues fàbriques a Espanya, i Adam va passar a controlar la resta de productes alimentaris.
El 2017, Idilia Foods va anunciar el trasllat de la seu social de Barcelona a València dins de la fuita de seus socials de Catalunya de 2017.

## Productes

Els productes més coneguts d'Idilia Foods són Cola Cao (xocolata en pols soluble) i Nocilla (crema de xocolata i avellanes). També produeix Paladín (xocolata a la tassa soluble), Okey (beguda làctia amb sabors de xocolata, maduixa i vainilla) i Mesura (edulcorant).

## Referències

* ↑ Lluís Pellicer «Los accionistas de Nutrexpa dividen el grupo para permitir la sucesión». El País, 19-06-2014.
* ↑ La Vanguardia (17 desembre 2015): «Cola Cao abandona China». Consultat el 7 setembre 2017,
* ↑ Grau, Xavier. «La fuga d'empreses que va ser alimentada per un decret de Rajoy», 26-11-2017. [Consulta: 10 juliol 2019].
* ↑ «Idilia Foods, propietaria de Cola-Cao y Nocilla, se traslada a Valencia» (en castellà). La Vanguardia, 11-10-2017 [Consulta: 18 octubre 2017].

## Enllaços externs

* Idilia Foods - Lloc web oficial
# Sigurd Lewerentz

Sigurd Lewerentz (1885-1975) va ser un arquitecte suec que gaudeix d'una creixent influència a l’arquitectura actual per la seva aproximació poc ortodoxa a l'arquitectura moderna i la seva manera de tractar la materialitat dels seus projectes, en especial els posteriors a la Segona Guerra Mundial.

## Biografia

Va néixer el 29 de juliol de 1885 a Bjärtrå, una petita població rural sueca sobre el Golf de Bòtnia.
El 1903 va ser admès a l'Institut Tècnic Chalmers, al departament d'enginyeria mecànica, però després d'un temps es va traslladar al departament d'arquitectura. S’hi llicencià el 1908 i el 1910 es va inscriure a l'Escola d'Arquitectura de l'Acadèmia d'Art a Estocolm. Va casar-se amb Edith Engblad el 12 d'abril de 1911.
Aquest mateix any va fundar el seu propi estudi d'arquitectura juntament amb Torsten Stubelius. El 1914 va ser nomenat membre de la Societat Sueca d'Arts Decoratives.
El 1915 aconsegueix, en col·laboració amb Erik Gunnar Asplund, el primer premi del concurs internacional per al nou cementiri d'Enskede, al sud d'Estocolm, el famós Cementiri del Bosc (Skogskyrkogården).
El 1933 va guanyar el primer premi en el concurs públic per al nou edifici del teatre de Malmö, però no es va arribar a construir. Dos anys més tard, aconsegueix de nou el primer premi a la segona volta del concurs, que fa conjuntament amb el guanyador del segon premi.
Va projectar molts altres cementiris, capelles i crematoris al llarg de la seva carrera, sobretot desorés de la Segona Guerra Mundial.
Va morir el 29 de desembre de 1975 a Lund, als 90 anys.

## Guardons

* Medalla Prinz Eugen el 5 de novembre de 1950
* Galleda d'honor de la Societat Sueca d'Arquitectes (1961)
* Medalla Tessin per la Reial Acadèmia de les Arts Lliures d'Estocolm (1962).
# Single Wives

Single Wives és una pel·lícula muda dirigida per George Archainbaud i protagonitzada per Corinne Griffith, Milton Sills i Kathlyn Williams. Produïda conjuntament per la First National i la Corinne Griffith Productions es es va estrenar el 27 de juliol de 1924.

## Argument

En el seu primer aniversari de noces, Betty Jordan percep la indiferència del seu marit per lo que comença a flirtejar amb un vell admirador, Martin Prayle. Al final decideix divorciar-se del seu marit, però quan ell queda greument ferit s’acaben reconciliant.

## Repartiment

* Corinne Griffith (Betty Jordan)
* Milton Sills (Perry Jordan)
* Kathlyn Williams (Dorothy Van Clark)
* Phyllis Haver (Marion Eldridge)
* Phillips Smalley (Tom Van Clark)
* Jere Austin (Dr. Walter Lane)
* Lou Tellegen (Martin Prayle)
* Henry B. Walthall (Franklin Dexter)
* John Patrick (Billy Eldridge)

## Referències

* ↑ «Single Wives». The American Film Institute catalog of motion pictures produced in the United States Editor. American Film Institute [Berkeley], 1971, pàg. 725.
* ↑ Motion Pictures 1912 to 1939 (en anglès). Copyright Office Library of Congress, 1951, p. 776.
* ↑ «Single Wives». Motion Picture News XXX, 17, 25 d’octubre 1924, pàg. 44.

## Enllaços externs

* Single Wives al catàleg de l'American Film Institute