OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Garcia (Llorenç del Penedès)

Cal Garcia és un edifici del municipi de Llorenç del Penedès (Baix Penedès) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

L'edifici és situat d'esquena a la Plaça de la Vila i presenta tres plantes. Antigament era una quadra. Els baixos han convertit les obertures dels estables en una sèrie de finestres. El pis noble també presenta tapiades les antigues obertures del magatzem, les quals tenen un balcó de construcció posterior. El parament de l'edifici és decorat per unes arcades cegues sostingues per pilastres. Les golfes, separades de la resta per una cornisa, presenten unes finestres rectangulars. A l'edifici s'hi accedeix mitjançant una estructura de construcció posterior, la qual és sostinguda per unes pilastres i presenta una escalinata a cada banda, una tribuna amb vidriera i un remat de forma piramidal. Cal destacar també a mà esquerra la torre rectangular, de construcció més tardana, la qual és rematada per una barana de pedra amb dibuixos vegetals.

## Història

Els Garcia, grans propietaris, van construir una quadra en aquest indret, mentre tenien el seu habitatge al carrer Major de Llorenç, a la casa coneguda com a Cal Ramon del Telèfon. Posteriorment, el 1810 convertiren l'esmentat indret en una finca d'explotació agrícola i construïren un habitatge damunt de l'estructura de la quadra. Aquesta era composta tan sols per dues plantes, els estables i els magatzems per a la palla i els queviures, a la part superior. Així, a partir del segle xix, l'edifici prengué la forma actual i més tard s'hi construïren les golfes i la torre. Durant la Guerra Civil del 36 fou centre de refugiats, lloc de reunió del comitè del poble i caserna d'aviació. L'interior estatja encara restes de l'antiga instal·lació de gas, així com una col·lecció de rajoles i l'estudi d'un pintor.

## Referències

* 1 2 «Cal Garcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Garcia». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# 462

El 462 (CDLXII) fou un any comú començat en dilluns del calendari julià. L'ús del nom «462» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments

* Els visigots de Teodoric II ocupen Narbona.
* Fundació a Constantinoble del monestir d'Estúdion.
# Solraig

«Solraig» té aquests significats:
* Solraig o solraig llis (Odontaspis ferox)
* Solraig o solraig ver (Isurus oxyrinchus)
* Solraig o Carcharodon carcharias, espècie de tauró lamniforme de la família dels làmnids que viu a les aigües càlides i temperades de gairebé tots els oceans
* Solraig o Lamnidae, família d'elasmobranquis de l'ordre Lamniformes que inclou cinc espècies de taurons, entre les quals destaca el tauró blanc
# Péter Máté

Péter Máté (Budapest, Hongria, 4 de febrer de 1947 - 9 de setembre de 1984) fou un cantant, compositor i pianista hongarès. Fou autor i intèrpret de més de cent cinquanta cançons i assolí un status important a la música pop hongaresa.

## Biografia

Péter Máté aprengué a cantar, a tocar el piano i la guitarra a l'edat de sis anys amb un professor particular i, des dels catorze, a una escola de música. El seu talent i la qualitat de la seva veu li va permetre ser ensenyat per mestres hongaresos com György Geszler o András Bágya. Assolí un gran coneixement musical i va començar a escriure, compondre, i interpretar la seva pròpia música. Aquestes habilitats es van demostrar importants en aconseguir la fama que li hauria d'arribar.
Després d'alguns anys amb una banda musical des de 1965, va fer els seus primers enregistraments a la Magyar Rádió el 1965, incloent-hi "Úgy várom hogy jössz-e már?, i "Mondd már", en col·laboració amb Illés. Les dues cançons, i el seu primer premi al festival musical més important del bloc de l'Est a Sotxi li va proporcionar molta fama a la zona.
Va guanyar molts premis a festivals posteriors, especialment a Cuba, Canadà, Alemanya i Irlanda. A més a més de música pop, també va ser l'autor de bandes sonores (incloent-hi la versió hongaresa de Jesucrist Superstar) i de música per a obres de teatre.
La seva creixent popularitat li va comportar un canvi al seu estil de vida, convertint-se en un gran fumador i consumidor d'alcohol, hàbits que el seu dèbil cor no va poder suportar. Va morir d'un atac de cor el 9 de setembre de 1984, als 37 anys. Va ser enterrat al Cementiri Farkasréti de Budapest, esdeveniment al que assistiren desenes de milers de seguidors.

## Discografia

* Éjszakák és nappalok (1976)
* Magány és együttlét (1978)
* Szívhangok (1980)
* Keretek között (1982)
* Selections, concert recordings and demosElmegyek (1984)
* Vagy mindent, vagy semmit (1985)
* Egy darabot a szívemből (1989)
* Emlékezz rám - In Memoriam Máté Péter (1994)
* Mondd, miért szeretsz te mást (1996)
* Rock koncertek az MR archívumából (1997)
* Rock and rablás (1997)
* Játszd el, hogy újra élsz (1998)
* A magyar tánczene csillagai (1999)
* Mondd, miért szeretsz Te mást? (1999)
* Adhatok még… (2000)
* Vallomások 2001)
* Hogyha én lennék a fény (2003)
* Emlékezz rám (2006)
* Mondd, miért szeretsz te mást (2006)
* Egy darabot a szívemből (2006)
* Álmodj csak világ (2006)
* Álomi táj (2007)

## Vegeu també

* Ihász Gábor

## Bibliografia

* László, Markó. Új Magyar Életrajzi Lexikon. Budapest: Arcanum, 2001. ISBN 978-9-6354-7549-0.

## Referències

* 1 2 Péter Máté on the online beat-pop-rock lexicon Arxivat 2010-01-06 a Wayback Machine.(hongarès)

## Enllaços externs

* Cançó "Azert vannak a jo baratok.."
* Cançó "Elmegyek"
# Fernando Martín Espina

Fernando Martín Espina (25 de març de 1962, Madrid – 3 de desembre de 1989, Madrid), fou un jugador de bàsquet madrileny, mort prematurament en un accident de trànsit. És considerat un dels millors jugadors espanyols de bàsquet. Tenia una alçada de 2.06 m i normalment jugava de pivot; era considerat un jugador molt polivalent. Va ser pentacampió en natació a Castella, i també va tenir èxit en esports com l'handbol, el tennis taula o el judo.
Martín va ser el primer jugador espanyol que va arribar a jugar a l'NBA, el 1986, i també un dels primers europeus a jugar en aquesta lliga. A l'NBA va debutar als Portland Trail Blazers; a Espanya, havia jugat primer a l'Estudiantes i tot seguit al Real Madrid. Només va disputar 24 partits a la temporada 1986-87 amb els Blazers per culpa d'una lesió que el va tenir apartat del terreny de joc durant 2 mesos. Al final de la temporada va retornar a Espanya per jugar de nou al Reial Madrid.
Martin també va jugar per a l'equip nacional espanyol i va ser un jugador important en la plantilla que va guanyar la medalla de plata en els Jocs Olímpics de Los Angeles de 1984. Martín també va representar el seu país a l'Eurobasket 1981, l'Eurobasket 1983 i l'Eurobasket 1985. En aquest últim va ser escollit en el millor quintet del torneig.
Martín va morir en un accident de cotxe, xocant amb el seu propi automòbil, una edició limitada Lancia Thema 8.32 amb un motor Ferrari. La seva mort va provocar una commoció enorme en el panorama basquetbolístic espanyol.
El 2007 va ser inclòs com a membre al Saló de la Fama de la FIBA. A més a més, el Real Madrid ha retirat la samarreta amb el número 10 que ell duia, i que ningú més ha fet servir en aquest club des de la seva mort.
El seu fill, Jan Martín, va arribar a debutar a l'ACB (a l'Estudiantes, temporada 2004/05) i també va jugar per l'equip nacional espanyol de categories inferiors.
Rudy Fernández (jugador dels Portland Trail Blazers), en la seva primera esmaixada en el concurs d'esmaixades de l'NBA de l'any 2009, es va vestir amb una samarreta amb el número 10 de Martín de quan jugava en aquest mateix club.

## Enllaços externs

* (anglès) Fernando Martin Profile (Interbasket)
# Bernard Favre

Bernard Favre (Enghien-les-Bains, Val-d'Oise, 7 de juny de 1945) és un director de cinema francès.

## Biografia

Després d'una estada a la Universitat, va ser projeccionista i després assistent de muntatge del cineasta etnòleg Dominique Lajoux. Va realitzar curtmetratges i documentals (Les techniques de charpente au XIIIe siècle, La fabrication du collier de cheval dans le Nivernais) . Va dirigir el seu primer llargmetratge el 1977 sobre la història de les institucions psiquiàtriques a França, després La Trace, nominada al Premi César a la millor primera pel·lícula l'any 1983. Va dirigir Vent de galerne el 1989, i va rodar diversos documentals, entre ells una sèrie dedicada a la Savoia l'any 2009.

## Filmografia

* 1977 : La Rue de l'enfer
* 1979 : La Montagne dispersée (documental)
* 1983 : La Trace
* 1989 : Vent de galerne
* 1990 : Les Années algériennes (sèrie documental)
* 1991 : L'Entraînement du champion avant la course
* 1993 : Versant sud de la liberté (documental)
* 1997 : Pondichéry, dernier comptoir des Indes
* 1998 : Un hiver de tourmente (telefilm)
* 2000 : Faust vs Méphisto (documental)
* 2002 : La Surface de réparation (telefilm)
* 2003 : Bien né, mal né, loi et destinées (documental)
* 2006 : Edgar Faure, l'enragé du bien public (documental)
* 2009 : Les Origines du langage (televisió)
* 2011 : Nos fantômes familiers (documental)
* 2013 : Résistances dans les Alpes (sèrie documental)
* 2014 : Cette Lumière n'est pas celle du soleil (documental)
* 2017 : Marc Marder, composer/compositeur (documental)

## Nominacions i premis

* Nominada al César a la millor primera pel·lícula el 1983 per la Trace
* Selecció oficial Cannes 1991: Un Certain Regard per L'Entrainement du Champion avant la course

## Altres

* 2019 : Le Chant des ruines 1, Allemand et Résistant Hugo Schmidt..., éditions Ampelos, sortie en librairie mai 2019.
* 2019 : Le Chant des ruines 2, Echapper à la Shoah Sara Wijnberg..., éditions Ampelos, 2019.
* 2020 : Le Chant des ruines 3, Un Désir de révolution Paolo Balli..., éditions Ampelos, 2020.
* 2023 : Marguerite oubliée, éditions Ampelos, 2023.

## Notes i referències

* ↑ «Personnes / Africultures : Favre Bernard». Africultures..
* ↑ La Rédaction du DL «TOURNAGE / Bernard Favre sur la trace de la Savoie». Le Dauphiné libéré, 26-08-2009..

## Enllaços externs

* «Favre, Bernard (1945-....)». idref.fr.
* «Bernard Favre - Auteur - Ressources de la Bibliothèque nationale de France». data.bnf.fr.
# Ariadna Parreu

Ariadna Parreu (Reus, 1982) és una llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona, beca Erasmus Kunsthochschule berlín-Weissensee für Gestaltung, de Berlín, màster en Produccions Artístiques i Recerca a la Universitat de Barcelona. És també professora de Teoria de l'Art i Història de l'Art a l'Escola Massana.
Un dels seus treballs que cal destacar, en aquest procés de d'observació al voltant de qualsevol objecte o tema, és el treball que va realitzar al 2010 sobre les pizzes Boitoni. Dins del Projecte “ART/FÔNIC”una exposició d'art que utilitza la ràdio com a plataforma experimental de difusió, dins de Sant Andreu Contemporani, un programa dedicat a l'Art Emergent a Barcelona.
El seu treball funciona en diferents nivells. D'una banda, li interessa crear una lectura que es contraposa al sentit de la realitat, capgirar el que normalment entenem com el que és real, el que és autèntic, jugant amb imatges construïdes amb elements reals, en situacions irracionals, desbaratades i, d'altra banda, obres que tenen una càrrega critica contra l'establert, contra els considerats calors immutables de l'art.

## Exposicions

* L'any 2008: Mostra d'Arts Visuals a l'intituto de la Juventud al Círculo de Bellas Artes de Madrid
* L'any 2016: “Soft porn” (instal·lació) en la Biennal d'Amposta

## Guardons

* L'any 2010: “Premios Injuve para la Creación Joven, modalidad: Artes Visuales”, (segon premi), Madrid.
* L'any 2011: Biennal de Valls Guasch-Coranty, Valls (seleccionada)
* L'any 2011: “Premios Injuve para la Creación Joven, modalidad: Artes Visuales”, (beca), Madrid.
* L'any 2011:”Campus”, workshop organitzat per Latitudes, Espai CajaMadrid, Barcelona (beca)
* L'any 2012: BIAM-Biennal d'Art Ciutat d'Amposta, Amposta (seleccionada)
* L'any 2012: residenr a HANGAR, llarga estada. Barcelona.
* L'any 2014: resident/beca per SAC a Fabra i Coats, Barcelona.
* L'any 2016: projecte deslocalitzat Bcn Producció, LaCapella, Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 SALCEDO MILIANI, Antonio, Plural Femení. Dones artistes a les comarques de Tarragona. L'emergència 1976-1990, Diputació de Tarragona, Tarragona
# 569

El 569 (DLXIX) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià. L'ús del nom «569» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments

* El regne d'Alòdia (Núbia) es converteix al cristianisme
* Setge d'Arle per part dels francs
* Els llombards dominen la vall del Po
# Taschen

Taschen és una editorial fundada el 1980 per Benedikt Taschen a Colònia, Alemanya. Taschen és reconeguda dins del món editorial per tenir l'objecitu d'oferir llibres d'art de bona qualitat i bon disseny a preus assequibles.
L'empresa es va iniciar com Taschen Comics publicant l'extensa col·lecció de còmics de Benedikt Taschen. Taschen intenta apropar l'art a un públic més ampli, mitjançant la publicació de llibres sobre fotografia artística, pintura, disseny, moda, història de la publicitat, cinema i arquitectura, entre d'altres.
Taschen publica les seves obres en diferents versions, des d'edicions de butxaca amb biografies d'artistes de tots els temps o petites introduccions a diferents moviments artístics de la història de l'art fins a grans edicions de luxe on es detallen les obres completes de Leonardo da Vinci. L'empresa també edita calendaris i targetes postals.
Actualment (2008) existeixen botigues exclusives de Taschen a ciutats com Berlín, Tòquio, Los Angeles, Madrid, París i Nova York.

## Enllaços externs

* Taschen - Lloc web oficial (castellà)
Viccionari
# Nina Stollewerk

Nina Stollewerk (Viena, 18 de juliol de 1825 - Mödling, Baixa Àustria, 26 de gener de 1914) fou una compositora austríaca, pianista, directora d'orquestra i cantant.
Als setze anys publicà una col·lecció de lieder que ja cridaren l'atenció per la seva delicadesa i frescor, i després continuà cultivant aquest gènere, en el qual va produir obres interessantíssimes, com les titulades: Eliza's erstes Begegnen; Grubenfahrt; Wo bist duf, i Wunsch und Gruss. També va compondre obres orquestrals (incloses dues simfonies) i obres religioses, especialment una missa estrenada a Viena el 1846.

## Referències

* 1 2 Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. Madrid: Espasa-Calpe, 1991, pàg. 1216. ISBN 978-84-239-4557-3.
* 1 2 «Stollewerk, Nina» (en anglès). Sophie Drinker Institut. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Bernat Vidal i Tomàs

Bernat Vidal i Tomàs (Santanyí, 1918 – Palma, 1971), novel·lista, historiador i poeta mallorquí. Apotecari de professió, es dedicà a la investigació històrica, especialment sobre el segle xix, i a la literatura.
Patriarca de la denominada Escola de Santanyí, de la qual també formen part, entre d'altres, en Blai Bonet i en Llorenç Vidal, exercí un reconegut mestratge sobre els poetes mallorquins de la primera i de la segona promoció de postguerra. Escriví dos llibres de narrativa, Memòries d'una estàtua (1953) i La vida en rosa (1958), i diverses monografies històriques, entre les quals destaca Consolació, recull de documents i notícies sobre el santuari de Santanyí (1949). La seva producció poètica, inclosa per Manuel Sanchis i Guarner a l'antologia Els poetes insulars de postguerra (1959), fou recollida en un volum pòstum titulat El viatger (2002). Deixà inacabats els seus projectes d'una història de Santanyí i d'una història política del segle xix a Mallorca. El 1976 l'Ajuntament de la Vila li va dedicar un carrer i l'any 1982 el va declarar fill il·lustre de Santanyí. Editor d'Antònia Vicens als seus inicis, a Santanyí.

## Obres

* Consolació, recull de documents i notícies sobre el santuari de Santanyí (1949).
* Memòries d'una estàtua (1953).
* La vida en rosa (1958).
* Santanyí y sus calas (s.f.)
* El viatger (2002).
* Poemes destacats a l'antologia Els poetes insulars de postguerra, (1959) per Manuel Sanchis i Guarner (editor)

## Referències

* ↑ «Bernat Vidal i Tomàs». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bernat Vidal i Tomàs. Gran Enciclopèdia de Mallorca, Palma (Edició impresa en procés d'informatizació)
* ↑ Jaume Vidal Alcover, «Escola de Santanyí. Bernat Vidal i Tomàs», Estudis de literatura catalana contemporàni, Barcelona, Edicions Universitat Barcelona, 1993, pàgines 193 -199, ISBN 9788478759972
* ↑ «Bernat Vidal i Tomàs» Arxivat 2014-01-16 a Wayback Machine., fitxa biogràfica amb retrat a Infosantanyi

## Enllaços externs

* «Bernat Vidal i Tomàs». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Llorenç Vidal, «Bernat Vidal i Tomàs, poeta de Santanyí»
* Ponent, Quaderns Literaris
# Fossa d'Okinawa

La Fossa d'Okinawa, en japonès:沖縄トラフ Okinawa Torafu, en anglès: Okinawa Trough) és una fossa oceànica o més exactament una depressió estructural linear (trough) que es troba al Mar Oriental de la Xina. És sismicament activa. Es va desenvolupar per la tectònica de plaques per subducció de la placa filipina sota la placa d'Euràsia. S'ha format darrere el més profund sistema en arc de la més profunda Fossa de Ryukyu. La seva fondària màxima és de 2.716 m.

## Notes

* ↑ «Chronology of Defending Diaoyu Islands». Tsinghua University (Beijing) Library. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 3 juny 2013]. «"横渡中琉界沟黑水沟，进入"琉球大洋"，乃因此沟以东属琉球海域，以西包括钓鱼台列屿乃属中国海域。"»
* ↑ Thakur, Naresh Kumar et al. (2010). Exploration of Gas Hydrates: Geophysical Techniques, p. 119., p. 119, a Google Books
* ↑ Sibuet, Jean-Claude et al. "Back arc extension in the Okinawa Trough," Journal of Geophysical Research, Vol. 92, Issue B13, p. 14041-14063.

## Referències

* Taylor, Brian. (1995). Backarc Basins: Tectonics and Magmatism. New York: Plenum Press. ISBN 0306449374/ISBN 9780306449376; OCLC 32464941
* Thakur, Naresh Kumar and Sanjeev Rajput. (2010). Exploration of Gas Hydrates: Geophysical Techniques. Berlin: Springer Verlag. ISBN 9783642142338/ISBN 3642142338; OCLC 646113755
# Tata mía

Tata mía és una pel·lícula espanyola dirigida i escrita per José Luis Borau en 1986. La pel·lícula és protagonitzada per Carmen Maura i coprotagonitzada per Alfredo Landa, Imperio Argentina, Xabier Elorriaga, Miguel Rellán, Marisa Paredes i Julieta Serrano, entre d'altres. La banda sonora és de Jacobo Durán Loriga.

## Argument

La trama conta la història d'Elvira (Carmen Maura), filla d'un militar caigut en desgràcia, que va ingressar en un convent sent molt jove. L'abandona i torna a la seva casa de Madrid per a instal·lar-se amb la seva estimada tata (Imperio Argentina) buscant una ajuda per a superar la seva crisi. No obstant això el país ha canviat tant en els seus anys d'enclaustrament que poc o res té a veure amb els seus records d'infància.
Mentre el seu cobejós germà intenta apoderar-se de l'herència, ella intenta superar la mala relació que manté amb els homes entaulant amistat amb un historiador que investiga l'arxiu del seu pare.

## Repartiment

* Imperio Argentina - la tata
* Carmen Maura - Elvira Goicoechea
* Alfredo Landa - Teo
* Xabier Elorriaga - Peter
* Miguel Rellán - Alberto
* Emma Suárez -Cristina
* Marisa Paredes - Paloma

## Premis i candidatures

I edició dels Premis Goya
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor de repartiment | Miguel Rellán | Guanyador |
| Millor guió original | José Luis Borau | Candidat |
Fotogramas de Plata 1986
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actriu de cinema | Carmen Maura | Candidata |

## Referències

* ↑ Tata mía (en castellà). Hearst Magazines International, 29 maig 2018.
* ↑ «Tata mía» (en castellà). ABC.
* ↑ «Tata mía» (en castellà). Premios Goya.
# Cursa amb tanques

Les curses amb tanques són unes de les principals proves de l'atletisme. Són diferents curses de velocitat en les quals els atletes han de superar una sèrie d'obstacles de fusta i metall (o plàstic i vidre), anomenats tanques, per arribar a la meta. Les distàncies de les curses de tanques, així com les altures de les pròpies tanques, varien segons la distància de la prova, el sexe i l'edat dels atletes.

## Proves

A l'aire lliure, hi ha tres distàncies totes amb deu obstacles: el 100 metres tanques per a dones amb tanques de 84 cm d'alçada, els 110 metres tanques per a homes amb obstacles de 106,7 cm i els 400 metres tanques per a les dues categories amb obstacles de 76,2 cm per a les dones i 91,4 cm per als homes.
Proves de tanques :
| Prova | Gènere | Jocs olímpics | Campionats del món |
| 50 m tanques | M/F | — | — |
| 55 m tanques | M/F | — | — |
| 60 m tanques | M/F | — | Des de 1987 (pista coberta) |
| 80 m tanques | Femení | 1932–1968 | — |
| 100 m tanques | Femení | Des de 1972 | Des de 1983 |
| 110 m tanques | Masculí | Des de 1896 | Des de 1983 |
| 400 m tanques | M/F | 1900–08 i des de 1920 (masculí) Des de 1984 (femení) | Des de 1983 |

## Característiques

Reglament en vigor :
| Proves | Masculí | Femení |
| Alçada de les tanques |||
| 100 m tanques | | 0.84 m |
| 110 m tanques | 1.06 m | |
| 400 m tanques | 0.91 m | 0.76 m |

## Referències

* ↑ Quinaluisa, Alejandro. «Educación Física: Carrera de vallas» (en castellà). Educación Física, 03-10-2013. [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ «Hurdling | Training, Drills & Technique | Britannica» (en anglès). [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ Vélez Blasco, Miguel. «LES PROVES DE TANQUES» p. 2. Federació Catalana d'Atletisme. [Consulta: 26 febrer 2021].

## Enllaços externs

* Les proves de tanques a la web de la Federació Catalana d'Atletisme

## Vegeu també

* Cursa d'obstacles (atletisme)
# Francesc Aguiló i Pons

Francesc Aguiló i Pons (Campanet, 1955) fou batle pel Partit Socialista de Mallorca-Entesa (PSM) de la població mallorquina de Campanet durant cinc legislatures, de 1987 a 2007. El 2009 fou elegit president de la Mancomunitat des Raiguer amb l'oposició del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE). Encapçalà per primera vegada la candidatura del Partit Socialista de Mallorca el 1987, en les quals aconseguí tres dels onze regidors del consistori. Mitjançant diversos pactes va mantenir la batllia fins al 1999, any en què aconseguí una àmplia majoria absoluta, reeditada el 2003. L'any 2007 decidí no tornar-se a presentar a la batllia. La candidatura del PSM fou encapçalada per Francesc Morell Bibiloni.

## Referències

* ↑ Tomeu Garcies, «Francesc Aguiló és elegit president de la Mancomunitat amb l'oposició del PSOE» Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Diari de Balears, 4 d'agost de 1999
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 1. Palma: Promomallorca, p. 46. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Elena Ballester, Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. «La historia de rencor político entre PSOE y PSM explota 20 años después» (castellà) Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine., Última Hora, 2 de desembre de 2011
* ↑ M. Serra, Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine. «Sólo tres partidos se disputan la Alcaldía de Campanet tras una legislatura polémica» (castellà) Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine., Última Hora, 2 d'abril de 2011
# Refinació metal·lúrgica

En metal·lúrgia, la refinació consisteix a purificar un metall impur. Es distingeix d'altres processos com la fosa i la calcinació en el fet que els dos impliquen un canvi químic de la matèria primera, mentre que a la refinació el material final és químicament idèntic a l'original, però més pur. Els processos utilitzats són de molts tipus, i inclouen tècniques pirometal·lúrgiques i hidrometal·lúrgiques.