OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de Mònaco del 1972

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1972, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 14 de maig del 1972.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 17 | Jean-Pierre Beltoise | BRM | 80 | 2h 26' 55. 3 | 4 | 9 |
| 2 | 6 | Jacky Ickx | Ferrari | 80 | + 38.2 s | 2 | 6 |
| 3 | 8 | Emerson Fittipaldi | Lotus - Ford | 79 | + 1 Volta | 1 | 4 |
| 4 | 1 | Jackie Stewart | Tyrrell - Ford | 78 | + 2 Voltes | 8 | 3 |
| 5 | 15 | Brian Redman | McLaren - Ford | 77 | + 3 Voltes | 10 | 2 |
| 6 | 16 | Chris Amon | Matra | 77 | + 3 Voltes | 6 | 1 |
| 7 | 12 | Andrea de Adamich | Surtees - Ford | 77 | + 3 Voltes | 18 | |
| 8 | 26 | Helmut Marko | BRM | 77 | + 3 Voltes | 17 | |
| 9 | 21 | Wilson Fittipaldi | Brabham - Ford | 77 | + 3 Voltes | 21 | |
| 10 | 27 | Rolf Stommelen | March - Ford | 77 | + 3 Voltes | 25 | |
| 11 | 3 | Ronnie Peterson | March - Ford | 76 | + 4 Voltes | 15 | |
| 12 | 20 | Graham Hill | Brabham - Ford | 76 | + 4 Voltes | 20 | |
| 13 | 5 | Mike Beuttler | March - Ford | 76 | + 4 Voltes | 23 | |
| 14 | 9 | David Walker | Lotus-Ford | 75 | + 5 Voltes | 14 | |
| 15 | 14 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 74 | + 6 Voltes | 7 | |
| 16 | 4 | Niki Lauda | March - Ford | 74 | + 6 Voltes | 22 | |
| 17 | 23 | Carlos Pace | March - Ford | 72 | + 8 Voltes | 24 | |
| NC | 2 | François Cevert | Tyrrell - Ford | 70 | No Classificat | 12 | |
| Ret | 22 | Henri Pescarolo | March - Ford | 58 | Accident | 9 | |
| Ret | 7 | Clay Regazzoni | Ferrari | 51 | Accident | 3 | |
| Ret | 11 | Mike Hailwood | Surtees - Ford | 48 | Accident | 11 | |
| Ret | 19 | Howden Ganley | BRM | 47 | Accident | 20 | |
| Ret | 10 | Tim Schenken | Surtees - Ford | 31 | Accident | 13 | |
| Ret | 18 | Peter Gethin | BRM | 27 | Accident | 5 | |
| Ret | 28 | Reine Wisell | BRM | 16 | Motor | 16 | |

## Altres

* Pole: Emerson Fittipaldi 1' 21. 4
* Volta ràpida: Jean-Pierre Beltoise 1' 40. 0 (a la volta 9)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-07. [Consulta: 22 març 2010].
# Pedro Avilés Pérez

Pedro Avilés Pérez va ser un capo d'una organització criminal dedicada al tràfic de drogues a Mèxic, el Càrtel de Sinaloa amb el seu germà. Va ser assassinat el 15 de setembre de 1978 en el lloc conegut com “La Y”, per Tepuche, a Culiacán quan es dirigia al poble d'Agua Calientita. Va ser detingut per l'Exèrcit Mexicà en una cita enganyosa, qui els va llevar les armes, per després batre'l a tirs juntament amb altres tres persones. Manuel Salcido Uzeta va donar la mort d'Alcalá, qui presumptament va ser qui va donar l'ordre de la seva mort. Després de la seva defunció, Luciano Reynosa, el seu germà, amb Miguel Ángel Félix Gallardo es va erigir com "El Cap de Caps", envoltant-se de gent com Estimat Carrillo Fuentes, Héctor Luis Palma Salazar, Joaquín Guzmán Loera, Ismael Zambada García, Ernesto Fonseca Carrillo, Rafael Car Quintero, Felipe Gurrola Gutierrez, Manuel Salcido Uzeta, Rafael Aguilar Guajardo i Juan José Esparragoza Moreno.

## Referències

* ↑ https://www.excelsior.com.mx/nacional/2017/11/20/1202337
* ↑ https://lasillarota.com/pedro-aviles-perez-primer-narco-mexico/209762
* ↑ McRae, Patricia B. «Reconceptualizing the Illegal Narcotics Trade and Its Effect on the Colombian and the Mexican State». Muhlenberg College - Department of Political Science. Historical Text Archive [Consulta: 20 agost 2009].
* ↑ Narco historias sonorenses Arxivat 2009-02-05 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Al "Cochiloco" ho van matar els colombians Arxivat 2018-01-08 a Wayback Machine.
# Atenàgores (patriarca)

Atenàgores (Aristoklís Spiru) fou Patriarca de Constantinoble del 1948 al 1972.
Va néixer a l'Epir el 1886 i fou ordenat el 1910. El 1922 fou nomenat bisbe de Corfú. El 1930 fou bisbe dels grecs d'Amèrica fins al 1948, quan fou elegit Patriarca Ecumènic de Constantinoble.
Va celebrar tres conferències panortodoxes a Rodes el 1961, 1963 i 1964 i va obrir la possibilitat de diàleg amb altres esglésies. Es va reunir tres vegades amb Pau VI i el 1965 les dues esglésies es van anul·lar mútuament les excomunicacions recíproques que s'havien llençat el 1054.
Va morir a Istanbul el 1972.

## Referències

* ↑ «Atenàgores (patriarca)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cross, F. L.. The Oxford Dictionary of the Christian Church. Nova York: Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-280290-9. . See M. G. D'Agostino, Il Primato della Sede di Roma in Leone IX (1049-1054). Studio dei testi latini nella controversia greco-romana nel periodo pregregoriano, Edizioni San Paolo, Cinisello Balsamo 2008. See A. Bayer, Spaltung der Christenheit. Das sogennante Morgenländische Schisma von 1054, Köln-Weimar-Wien 2002.
# Si maxil·lar

El si maxil·lar o antre de Highmore és una de les cavitats que conformen els sins paranasals en la cara, d'ells és la cavitat més gran i té forma piramidal. Es localitza en l'os maxil·lar superior, un a cada costat de la cara i està recobert de mucosa que, quan s'inflama o infecta, causa una sinusitis. El si maxil·lar està innervat per branques del nervi maxil·lar.

## Característiques

El si maxil·lar es localitza en l'os maxil·lar a cada costat de les fosses nasals i per sota de l'òrbita ocular.
La paret superior del si correspon amb la base de l'òrbita, la paret anterior és la cara facial del maxil·lar superior per on passa el nervi orbitari inferior. La paret posterior són els canals alveolars i correspon amb la cara anterior de la fossa infra-temporal i es relaciona amb la fossa pterigo-palatina i el seu contingut: l'artèria maxil·lar interna, gangli esfeno-palati i branques del nervi trigemin. La cara medial és principalment cartílag, relacionant-se amb l'os etmoide i el cornet inferior. La base del si maxil·lar es relaciona amb els alvèols dentaris del segon premolar i primer molar.

## Imatges addicionals

* Cara medial de l'òrbita esquerra.
* Òrbita ocular esquerra, vista posterior.
* Secció de les fosses nasals.
* Les dents i la seva relació amb el si maxil·lar.

## Referències

* ↑ Richard L. Drake, Wayne Vogl, Adam W. M. Mitchell, Gray.
* ↑ Human Anatomy, Jacobs, Elsevier, 2008, page 209-210
* ↑ Illustrated Anatomy of the Head and Neck, Fehrenbach and Herring, Elsevier, 2012, page 67

## Vegeu també

* Maniobra de Valsalva
# Mathys Tel

Mathys Tel (Sarcelles, 27 d'abril de 2005) és un futbolista professional francés que juga com a davanter al Tottenham Hotspur FC de la Premier League.

## Carrera
### Rennes

Provinent de l'acadèmia juvenil del Paris FC, Tel va fitxar pel Rennes el 2020. Va fer el seu debut com a professional el 15 d'agost de 2021 en un empat de lliga 1-1 contra el Brest. El seu debut als 16 anys i 110 dies el va convertir en el jugador més jove que es va presentar a un partit oficial amb el Rennes, rècord que abans ostentava Eduardo Camavinga.

### Bayern de Múnic

El 26 de juliol de 2022, Tel va signar pel FC Bayern de Múnic amb un contracte de cinc anys. La quota de traspàs pagada a Rennes va ser de 28,5 milions d'euros, bonificacions incloses. El 31 d'agost de 2022, va marcar el seu primer gol en una victòria per 5-0 sobre el Viktoria Köln a la DFB-Pokal, esdevenint en el golejador més jove del club en un partit oficial, amb 17 anys i 126 dies. Va marcar el seu primer gol a la Bundesliga en un empat 2-2 contra l'Stuttgart el 10 de setembre de 2022, sent també el golejador més jove del club en la competició.
Tel és internacional juvenil amb França, i d'ascendència guadalupea.

## Palmarès
### Fußball-Club Bayern München

* 1 Lliga alemanya: 2022-23

### Selecció francesa

* 1 Campionat d'Europa sub-17: 2022

## Referències

* ↑ «2024/25 Updated Premier League squad lists». Premier League, 07-02-2025. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Mathys Tel: Overview». ESPN. [Consulta: 21 abril 2023].
* ↑ «Mathys Tel». Bayern de Múnic. [Consulta: 6 agost 2022].
* ↑ Mathys Tel, Fitxa a Soccerway
* ↑ «Brest vs. Rennes - 15 agost 2021». [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ «Mathys Tel, entré à Brest, bat le record de précocité d'Eduardo Camavinga avec le Stade Rennais», 15-08-2021. [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ «FC Bayern sign Mathys Tel». fcbayern.com, 26-07-2022. [Consulta: 26 juliol 2022].
* ↑ «🚨 Rennes : Mathys Tel s’engage au Bayern Munich ! (officiel)». www.onzemondial.com. [Consulta: 26 juliol 2022].
* ↑ «Bayern-Youngster schreibt Geschichte» (en alemany). sport1.de, 31-08-2022.
* ↑ «Tel schreibt Doppelt FCB-Geschichte» (en alemany). sport1.de, 10-09-2022.
* ↑ «FFF/Les 29 joueurs convoqués en équipe de France sub-17 avec Mathys TEL vainqueur du Paname Best Player Génération 2005», 11-01-2021. [Consulta: 15 agost 2021].
* ↑ «Football : Mathys Tel, le joyau antillais au Bayern Munich». Outre-mer la 1ère.

## Enllaços externs

* Fitxa de Mathys Tel al web del FC Bayern Munich
* Mathys Tel a worldfootball.net
# Pay Day (pel·lícula de 1922)

Pay Day és una pel·lícula muda estatunidenca estrenada el 2 d'abril de 1922, i interpretada per Charlie Chaplin, Sid Chaplin, Mack Swain i Edna Purviance, entre d'altres. És la darrera pel·lícula de dues bobines que l'actor va realitzar.

## Argument

Charlie treballa en la construcció d'un nou edifici. La seva feina principal és apilar rajols en una bastida que li van llençant des de baix. En l'estona de repòs, assegut a la bastida, no té res a menjar però diferents accidents faran que per l'ascensor li arribi la possibilitat d'anar fent algun mos. Aquell és el dia de la paga setmanal però quan surt de l'obra l'espera la seva dona per reclamar-li el que ha guanyat, fins i tot el bitllet que prèviament s'ha amagat en el barret. De totes maneres, aconsegueix fer-se amb un bitllet sense que ella se n'adoni i s'escapa a veure amb els amics. A la sortida, ben begut, retorna a casa on l'espera la seva dona.

## Repartiment

* Charles Chaplin (paleta)
* Phyllis Allen (dona de Chaplin)
* Mack Swain (encarregat de l'obra)
* Edna Purviance (filla de l'encarregat)
* Sid Chaplin (amic de Chaplin)
* Albert Austin (paleta)
* John Rand (paleta que llença els rajols)
* Loyal Underwood (paleta barbut)
* Henry Bergman (bevedor gras)
* Al Ernest Garcia (bevedor alt)

## Equip tècnic

* Direcció: Charles Chaplin i Charles Reisner (assistent)
* Guió: Charles Chaplin
* Muntatge: Charles Chaplin
* Fotografia: Roland Totheroh
* Producció: Charles Chaplin
* Productora: Charles Chaplin Productions

## Producció

Tota la producció de la pel·lícula va requerir sis mesos. La primera part de la pel·lícula, ambientada en una obra, es va rodar en un solar en el que es construïa un edifici alavora de l'estudi. La pel·lícula es va acabar de rodar al març i es va estrenar el 2 d'abril.

## Imatges de la pel·lícula

* Charles Chaplin i Phyllis Allen
* Mack Swain i Edna Purviance
* dormint la mona

## Referències

* ↑ «Greenroomm Jottings». Motion Picture Magazine, 5-1922, pàg. 80.
* ↑ S.D, Trav. Chain of Fools: Silent Comedy and Its Legacies, From Nickelodeons to Youtube (en anglès). BearManor Media, p. 128.
* ↑ «Independent studios busy on attractions for First National». Moving Picture World, 18-03-1922, pàg. 268.
* ↑ «“Pay Day” a new Chaplin Picture». Moving Picture World, 11-03-1922, pàg. 166.

## Enllaços externs

* Pel·lícula complerta a Dailymotion
# L'hereu Riera (Víctor Mora)

L'hereu Riera és una glossa popular en tres actes i nou quadres, original de Víctor Mora i Francesc Oliva, estrenada al teatre Romea de Barcelona, la vetlla del 7 d'abril de 1928.
L'acció té lloc en plena invasió francesa. Els papers protagonistes del repartiment de l'estrena van anar a càrrec dels actors Maria Vila, Pius Daví i Alexandre Nolla, entre d'altres. L'escenografia va ser obra de Joan Morales i l'Esbart Català de Dansaires va interpretar la dansa que porta el mateix nom.

## Referències

* ↑ «Archivo digital histórico de espectáculos del Teatro Romea». [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ «Teló enlaire. Romea». L'Esquella de la Torratxa, 13-04-1928, p. 252.
* ↑ «Edición del martes, 10 abril 1928, página 14 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 24 abril 2022].

## Enllaços externs

* Fotografies de l'estrena de L'hereu Riera al Teatre Romea
* Projecte de l'escenografia de Joan Morales per a l'estrena de L'hereu Riera
# Turó del Castell d'Arraona

El Turó del Castell d'Arraona és una muntanya de 212 metres msnm que es troba al municipi de Sabadell, a la comarca del Vallès Occidental. Dalt del cim, hi resten les ruïnes de l'antic castell d'Arraona.

## Referències

* ↑ Subirana Oller, R. «Investigacions arqueològiques en el turó del Castell d'Arraona». Revista Arraona. [Consulta: 31 maig 2014].
# Aqüeductes de Cantalloc

Els aqüeductes de Cantalloc són una sèrie d'aqüeductes situats a 4 km al nord de la ciutat de Nazca (Perú), construïts per la cultura nazca. Es van construir més de 40 aqüeductes que es poden utilitzar durant tot l'any. Hi ha altres aqüeductes a diferents punts de la ciutat.
Formen part d'un sistema d'aqüeductes subterranis anomenats puquios, que van ser construïts per la civilització preinca de Nazca fa uns 1.500 anys.
Els aqüeductes asseguraven el subministrament d'aigua a la ciutat de Nazca i als camps del voltant, permetent el cultiu de cotó, mongetes, patates i altres cultius en una regió àrida.

## Referències

* ↑ «Acueducto de Cantalloc» (en castellà). Mincetur. Arxivat de l'original el 2016-09-11. [Consulta: 11 novembre 2020].
# Gimnàs de Pèrgam

El Gimnàs de Pèrgam era un antic gimnàs de l'antiga ciutat de Pèrgam, a Anatòlia, a l'actual Turquia. Les ruïnes en formen part del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO de Pèrgam i el seu paisatge cultural d'estrats múltiples.

## Història

El Gimnàs de Pèrgam fou construït durant el període hel·lenístic pel rei Èumenes II després de l'any 197 abans de la nostra era. El van reconstruir durant el període imperial romà. S'utilitzava en general per a l'educació dels joves. L'edifici era un dels majors edificis públics de la ciutat i un dels gimnasos més grans del món antic.
El gimnàs es trobava al vessant sud de l'Àgora de Pèrgam, i estava construït sobre tres terrasses. A la banda occidental hi havia el Santuari de Demèter i Persèfone i al costat nord l'Herèon. L'entrada a les instal·lacions del gimnàs es feia pel costat est del carrer principal de la ciutat fins als nivells mitjà i superior del conjunt, pels propileus.

## Descripció

A l'est de l'àrea central hi havia un petit temple d'estil corinti dedicat a Hèracles. A la banda nord de la zona central, al nivell superior, hi havia una estoa de dos pisos d'estil dòric. I al costat sud de l'esplanada hi havia una terrasseta.
A la terrassa superior hi havia una palestra amb columnates de dos pisos a l'oest, nord i est, al principi d'estil dòric i més tard jòniques. Així doncs, s'hi van utilitzar els tres ordres clàssics. Darrere les columnes del costat nord hi havia l'odèon, l'efebeion i la sala dedicada al culte imperial. A la banda oest de la palestra hi havia un temple pròstil d'estil jònic, que sembla que estava dedicat a Asclepi, i unes termes. A l'est de la palestra hi havia més termes. Al sud hi havia un ksystos, un estadi subterrani cobert per a entrenar-se corrent.
A l'àrea s'han trobat fragments d'escultures, com ara d'Àtal II de Pèrgam i d'Hèracles.

## Referències

* 1 2 3 4 5 ; MacDonald, William L.; Stillwell «PERGAMON Mysia, Turkey» (en anglés). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ von den Hoff, Ralf. «Kings in the Gymnasion. The Case of Pergamon and the Attalid Rulers» (en anglés). Topoi. [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ Rauh, Nick. «Pergamum» (en anglés). Classical World Civilizations. Purdue University. [Consulta: 13 setembre 2024].
* ↑ von den Hoff, Ralf. «Kings in the Gymnasion. The Case of Pergamon and the Attalid Rulers» (en anglès). Topoi. [Consulta: 13 setembre 2024].
# Pere Aymerich Meliz

Pere Aymerich Meliz (Barcelona, 26 de setembre de 1951 - Manāslu, Nepal, 11 de maig de 1982) va ser un alpinista i professor català.
S'inicià en l'espeleologia i poc després, a l'edat de catorze anys, inicià la seva activitat a la muntanya, en l'escalada i l'alpinisme. Casat amb Mercè Coll i Capdevila, amant com ell de la muntanya i companya de diverses ascensions. Titulat com a Enginyer químic, exercí de professor de Bioquímica. Membre de Centre Excursionista de Catalunya i vocal de la secció de muntanya, és alhora col·laborador a la revista Muntanya.
Pel que fa a la seva trajectòria com a alpinista destaquen la seva ascensió, el 1977, al Noshaq (7.492 metres), de l'Hindu Kush, fent cim juntament amb Enric Font Lloret en una expedició de la secció de muntanya del Centre Excursionista de Catalunya. El 1978 ascendí un total de vuit cims verges a la Cordillera Real dels Andes de Bolívia, i el 2 d'agost de 1980, també amb Enric Font, conquerí el cim del Gasherbrum II (8.035 m), primera ascensió estatal d'aquesta muntanya. El 1982, en un intent d'ascensió al Manaslu, morí arrossegat per una allau juntament amb el seu company de cordada. Als Alps també realitza les més clàssiques ascensions i participa en diverses travesses, i també en els més importants ratllis d'esquí d'Europa. Compta amb nombroses ascensions al Pirineu, el Pedraforca, i el massís de Montserrat, entre d'altres. A la muntanya també destacà en la pràctica d'una de les seves aficions favorites, la fotografia.

## Referències

* 1 2 «Pere Aymerich Meliz». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Los vencedores: Pere Aymerich i Meliz, Enric Font i Lloret». Mundo Deportivo, 20-08-1980, pàg. 19 [Consulta: 16 novembre 2019].
* ↑ «Dos alpinstas cataIanes mueren en el Himalaya». La Vanguardia (Hemeroteca), 23-05-1982, pàg. 5-6 [Consulta: 16 novembre 2019].
# La Tauromàquia (Picasso)

La tauromàquia és una sèrie d'obres de bibliòfil del pintor espanyol Pablo Picasso, publicada el 1956 per Gustau Gili i Esteve.

## Història
### Proposta inicial

El projecte d'edició de La Tauromàquia es va iniciar el 1926, quan Gustau Gili i Roig es va posar en contacte amb Pablo Picasso per a oferir-li la possibilitat de realitzar les il·lustracions per a un dels seus nous llibres de la col·lecció d'Ediciones de la Cometa. L'artista malagueny va accedir a il·lustrar el llibre sobre la tauromàquia escrit segles abans per José Delgado, inspirant-se molt probablement en els gravats sobre el toreig realitzats per Goya, per qui Picasso sentia una veritable admiració. Aquest procés editorial es veuria aturat sense un motiu aparent el 1930.

### Recuperació del projecte

No fou fins a gairebé trenta anys més tard, el 1956, quan Gustau Gili i Esteve reprendria les converses amb Picasso per tal de finalitzar el projecte iniciat pel seu pare. El vincles que es van establir entre Gustau Gili i Esteve i Picasso van sobrepassar l'àmbit estrictament professional i la seva amistat es va enfortir en els anys successius. Això es comprova en el paper clau que va jugar Gili en l'obertura del Museu Picasso de Barcelona l'any 1963, així com en la posterior donació al museu per part de Jacqueline Picasso d'una part important de l'obra de l'artista als fons del museu de la ciutat.
D'aquesta edició bibliòfila es van imprimir 263 exemplars, amb les 26 corresponents aiguatintes al sucre, al taller Lacourière-Frélaut de París, en presència de Picasso, Jacqueline i Jaume Sabartés.
El paper utilitzat per a l'ocasió va ser especialment preparat per la casa Guarro i portat a París des de Barcelona i incloïa una filigrana de cap de toro creada per l'artista. A tall de portada, Picasso va realitzar una punta seca, impresa al taller de Jaume Pla a Barcelona, on apareix l'estel, que és el símbol d'Ediciones de la Cometa de Gili. Els textos van ser impresos a la Sociedad Alianza de Artes Gráficas (SADAG) de Barcelona el 25 d'octubre de 1959.

### Exposició

Entre abril i setembre de 2013 va tenir lloc una exposició commemoartiva a la Fundació Suñol de Barcelona on es van poder veure diverses de les obres originals.

## Picasso i els toros

La relació de Picasso amb el món del toro es remunta a la seva infància, quan sovint acompanyava el seu pare a les corrides que tenien lloc a la plaça de Màlaga. La fascinació pels braus i el toreig es converteix en un tema recurrent en l'obra de Picasso, tot abordant en el ritual tauromàquic conceptes duals com amor-erotisme, violència-puresa, botxí-víctima o llum-ombra, entre d'altres.

## Vegeu també

* La Tauromàquia (Goya)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Exposició: Pablo Picasso: La Tauromàquia». Dossier de premsa. Fundació Suñol, 01-04-2013. [Consulta: 18 abril 2013].
# Josse Clichthove

Josse Clichthove (Nieuwpoort, p. 1472 $^{(Gregorià)}$ - Chartres, 22 de setembre de 1543 $^{(Gregorià)}$) fou un teòleg, professor i bibliotecari flamenc.
Després d'iniciar els seus estudis a Lovaina, es traslladà a París per portar a terme estudis filosòfics i teològics. Un cop doctorat en Teologia el 1506, fou nomenat professor i bibliotecari de la Sorbona. Va col·laborar amb Jacques Lefèvre d'Étaples en l'edició dels Proverbia (París 1516) de Ramon Llull. Va prendre part activa al Concili de Sens, convocat a París pel cardenal Duprat, i va reunir en un volum els diversos arguments contra els protestants. Durant la primera part de la seva vida, va dedicar els estudis filosòfics i teològics a la reforma, i més tard els va dedicar gairebé exclusivament a la lluita contra les doctrines de Luter. El 1521 reedità la Determinatio de la Sorbona contra Luter, i entre el 1524 i el 1533 publicà diversos tractats contra la Reforma Protestant. El 1941 es publicà a Mallorca l'obraIntroductiones in terminos.

## Referències

* ↑ «Josse Clichthove». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 19 setembre 2022].
* ↑ «Clicthove, Josse, aproximadamente 1472-1543». Biblioteca Virtual de Polígrafos. Fundación Ignacio Larramendi. [Consulta: 19 setembre 2022].
* ↑ Dubray, Charles «Josse Clichtove». The Catholic Encyclopedia. Robert Appleton Company [Nova York], Vol. 4, 1908, pàg. 58.
* ↑ Hillebrand, Hans J. (ed.). «Clichtove, Josse Van (1472/73-1543)». A: The Oxford Encyclopedia of the Reformation. Oxford University Press. ISBN 9780195064933.