OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alba Dalmau i Viure

Alba Dalmau i Viure (Cardedeu, 1987) és una escriptora catalana. Va estudiar Comunicació Audiovisual i un màster de creació literària a la Universitat Pompeu Fabra.
L'any 2019 publicà El camí dels esbarzers, un aplec de 25 relats corals on recrea l'ambient conservador i decadent del poble estatunidenc i imaginari de Sandville, en què la universalitat de temes com l'amor incondicional, el dolor d'una pèrdua, la por a la diferència, les tensions familiars, el racisme o l'homofòbia es manifesta en un entorn d'aires carregats amb certa olor de resclosit.

## Obra publicada

* On només hi havia un far (2010, amb fotografies d'Ares Molins)
* Volenska (Pagès Editors, 2011, Premi Recull de Blanes en les categories de prosa)
* Estrena (2015, amb fotografies d'Ares Molins)
* Bategant (Cossetània Edicions, 2015, XXIII Premi de Narrativa Vila de l’Ametlla de Mar)
* Estàndards (Angle Editorial, 2017, XXVIII Premi Vila d'Ascó)
* El camí dels esbarzers (Angle Editorial, 2019)
* Capgirat (Bindi Books, 2020, amb il·lustracions de Cinta Vidal)
* Amor i no (Angle Editorial, 2021)
* HO, HO, HO Una altra història de Nadal (2023)
* Si una família (Angle Editorial, 2025)

## Referències

* ↑ «Aaauuuuuuuuu». La Vanguardia, 18-04-2020. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ Granell, Alba. «Els esbarzers d'Alba Dalmau». Núvol, 06-03-2019. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Alba Dalmau i David Jiménez, guanyadors de la 47a edició dels Premis Recull». 324cat, 13-03-2011. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Alba Dalmau guanya el XXIIIè Premi de Narrativa Vila de l'Ametlla de Mar». Aguaita.cat, 11-02-2015. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Alba Dalmau es fa amb el Premi literari Vila d'Ascó 2016 | Ràdio Móra d'Ebre». Ràdio Mora d'Ebre, 17-05-2016. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Alba Dalmau i els seus "Estàndards"». TV3, 21-06-2017. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ Aliaga, Xavier. «El conte no s'acaba fins que el llegeix el lector i hi posa de la seva part». El Temps, 08-07-2019. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «El món capgirat d'Alba Dalmau i Cinta Vidal». betevé, 13-10-2020. [Consulta: 11 novembre 2020].
* ↑ «Avançament editorial: ‘Si una família’, d’Alba Dalmau». Vilaweb, 18-01-2025. [Consulta: 19 febrer 2025].
# Pere Nin Vilella

Pere Nin Vilella (Igualada, 1933 - 1997) va ser un locutor de ràdio i radiofonista català.
Procedent del món del teatre amateur, va entrar en l'emissora de Radio Nacional de España (RNE) a Barcelona a mitjans de la dècada de 1950. Després de passar uns pocs anys en l'emissora andorrana Andorradio, on va arribar a treballar com a locutor en tres idiomes diferents (català, espanyol i, ocasionalment, francès), va tornar a la delegació catalana de Radio Nacional, on poc després va començar la seva carrera directiva, en la qual va arribar a exercir el càrrec de cap de programes i emissions. Entre 1972 i 1974, va impulsar un canvi a la programació per fer-la més àgil i va introduir espais considerats precursors dels futurs magazines. En aquesta època, Nin va situar a un llavors desconegut Luis del Olmo al capdavant d'un programa anomenat Protagonistas, que es va mantenir durant més de quatre dècades en les ones.
Així mateix, va ser un dels màxims promotors i qui va dissenyar les primeres graelles de programació de Ràdio 4, emissora de RNE que es va convertir, al desembre de 1976, en la pionera en les emissions en català i per a tot l'àmbit de Catalunya després de la Guerra Civil Espanyola.

## Referències

* ↑ admin. «Cien años de radio (6) - El pop británico como protagonista» (en castellà), 11-06-2024. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «La radio, la banda sonora de nuestros hogares» (en castellà), 13-02-2020. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Radio 4: la Radio en Cataluña|Parecequefueayer». [Consulta: 15 febrer 2025].
# Parc Nacional de Femundsmarka

El Parc Nacional de Femundsmarka és un parc nacional de Noruega situat en una zona de muntanya característica en Hedmark i Sør-Trøndelag, entre el llac Femunden i la frontera amb Suècia. El parc nacional fou creat el 1971 per "preservar una àrea de bosc i la muntanya salvatge, contigua i substancialment intacta, conservant els paisatges, incloent les roques, serralades, llacs, i per preservar la biodiversitat natural amb una flora i fauna característiques. El parc té una superfície de 597 km² .
El parc nacional se situa als municipis d'Engerdal (Hedmark) i Røros (Sør-Trøndelag). La reserva natural de Grøvelsjøen està ubicada dins del parc. El parc té una frontera comuna amb les dues àrees protegides sueques de Långfjället i Rogen, les dues reserves naturals. Parc Nacional Gutulia (de menys dimensions) és aproximadament a 5 km al sud del parc.

## Geografia

Una de les raons per a la protecció del parc és el seu origen. Es tracta de formacions geològiques quaternàries que són evidents a partir de l'última edat de gel. El paisatge es compon de palets, llacs i sistemes d'aigua. L'aigua i els rius constitueixen més del 10% de la superfície d'àrees protegides. El terreny és principalment muntanyós i el paisatge i les línies són llargues i suaus. També podem trobar-hi cims que traspassen els 1000 metres com ara el Storvigelen (1.561 m), l'Elgåhogna (1.460 m), el Botiga Svuku (1.415 m), i el Grøthogna (1.401 m).

## Flora i fauna
### Flora

La flora, a causa del clima interior fred i sec condueix a una vegetació pobra i escassa en la major part del Femundsmarka. A les zones forestals podem trobar-hi la vegetació típica de la taigà; com ara el pi roig,el bedoll i l'avet, entre d'altres. També hi ha gran àrees del parc cobertes d'herba (prades). Als aiguamolls hi ha l'herba típica de pantà. A la primavera també podem trobar-hi tot de flors de diferents colors i espècies.

### Fauna

La fauna del parc és relativament rica, gràcies als extensos boscos, llacs i prades. Podem trobar-hi en grans quantitats l'ant, el cérvol, l'os bru, i en menys exemplars, el llop, la guineu i el senglar (més grossos que els que podem trobar als Països Catalans).

## Gestió i ús de la zona

Femundsmarka ofereix una varietat de rutes de senderisme marcades, amb allotjament en dues cases de camp, Muggsjølia i Røvollen, situades dins de l'àrea del Parc Nacional. A més d'aquests, hi ha diverses cases rurals a tot el parc nacional. Els nombrosos llacs i rius són utilitzats per al piragüisme. També s'hi practica la pesca i la caça.

## Referències

* ↑ «Pàgina web oficial del parc» (en noruec).
* ↑ «Les rutes de senderisme del parc» (en noruec).
# Gran Premi d'Itàlia del 1980

Resultats del Gran Premi d'Itàlia de Fórmula 1 de la temporada 1980 disputat al circuit d'Imola el 14 de setembre del 1980.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 5 | Nelson Piquet | Brabham - Ford | 60 | 1h 38' 07. 52 | 5 | 9 |
| 2 | 27 | Alan Jones | Williams - Ford | 60 | + 28.93 s | 6 | 6 |
| 3 | 28 | Carlos Reutemann | Williams - Ford | 60 | + 1' 13.67 min. | 3 | 4 |
| 4 | 12 | Elio de Angelis | Lotus - Ford | 59 | + 1 Volta | 18 | 3 |
| 5 | 21 | Keke Rosberg | Fittipaldi - Ford | 59 | + 1 Volta | 11 | 2 |
| 6 | 25 | Didier Pironi | Ligier - Ford | 59 | + 1 Volta | 13 | 1 |
| 7 | 8 | Alain Prost | McLaren - Ford | 59 | + 1 Volta | 24 | |
| 8 | 1 | Jody Scheckter | Ferrari | 59 | + 1 Volta | 16 | |
| 9 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Ford | 59 | + 1 Volta | 20 | |
| 10 | 16 | René Arnoux | Renault | 58 | + 2 Voltes | 1 | |
| 11 | 50 | Rupert Keegan | Williams - Ford | 58 | + 2 Voltes | 21 | |
| 12 | 31 | Eddie Cheever | Osella - Ford | 57 | + 3 Voltes | 17 | |
| 13 | 3 | Jean-Pierre Jarier | Tyrrell - Ford | 54 | Frens | 12 | |
| Ret | 15 | Jean-Pierre Jabouille | Renault | 53 | Caixa canvi | 2 | |
| Ret | 9 | Marc Surer | ATS - Ford | 45 | Motor | 23 | |
| Ret | 11 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 40 | Motor | 10 | |
| Ret | 29 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 38 | Motor | 7 | |
| Ret | 4 | Derek Daly | Tyrrell - Ford | 33 | Accident | 22 | |
| Ret | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 20 | Pressió de la roda | 14 | |
| Ret | 6 | Hector Rebaque | Brabham - Ford | 18 | Suspensions | 9 | |
| Ret | 20 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 17 | Accident | 15 | |
| Ret | 2 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 5 | Punxada | 8 | |
| Ret | 23 | Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | 5 | Punxada | 4 | |
| Ret | 22 | Vittorio Brambilla | Alfa Romeo | 4 | Virolla | 19 | |
| NVQ | 43 | Nigel Mansell | Lotus - Ford | | | | |
| NVQ | 30 | Manfred Winkelhock | Arrows - Ford | | | | |
| NVQ | 14 | Jan Lammers | Ensign - Ford | | | | |
| NVQ | 41 | Geoff Lees | Ensign - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: René Arnoux 1' 33. 988
* Volta ràpida: Alan Jones 1' 36. 089 (a la volta 47)
* Aquest és l'únic GP d'Itàlia que no s'ha disputat al circuit de Monza

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-15. [Consulta: 17 abril 2010].
# Le Mort qui tue (pel·lícula de 1913)

Le Mort qui tue és una pel·lícula de Louis Feuillade, estrenada el 1913. Aquesta és la tercera d'una sèrie de 5 pel·lícules. La seguiran Fantômas contre Fantômas i Le Faux Magistrat el 1914.

## Sinopsi

Les aventures de Fantômas que es divertirà enganyant l'inspector Juve, aquesta vegada gràcies a les empremtes dactilars d'un home que va assassinar, arrencant-se la pell de les mans i cobrint-les com uns guants durant les seves feines.

## Repartiment

* Georges Melchior : Jérôme Fandor, periodista
* René Navarre : Fantômas / El banquer Barbey-Nanteuil
* Edmond Bréon : L'inspector Juve / el bandit Crânajour
* Renée Carl : Lady Beltham
* Jane Faber : Princesa Danidoff
* Naudier : El guàrdia Nibet
* Yvette Andréyor : Joséphine
* André Luguet : Jacques Dollon, pintor, "le mort qui tue"
* Luitz-Morat : El sucrer Thomery
* Fabienne Fabrèges : Élisabeth Dollon

## Referències

* ↑ Le Mort qui tue a bifi.fr
* ↑ Le Mort qui tue a silentera.com

## Bibliografia

* André, Emmanuelle «De l'indice visuel à la trace fantômatique (Fantômas, Louis Feuillade, 1913-1914)». Double jeu. Théâtre / Cinéma. Presses universitaires de Caen [Caen], 2011, pàg. 97-114..
* Azoury, Philippe. Fantômas, style moderne. París / Liège: Centre Pompidou / Yellow Now, 2002. ISBN 2-84426-121-3. .
* Bielecki, Emma «Fantômas's shifting identities. From books to screen». Studies in French Cinema, 2013, pàg. 3-15. DOI: 10.1386/sfc.13.1.3_1..
* Champreux, Jacques «L'année du « Maître de l'Effroi »». 1895. Association française de recherche sur l'histoire du cinéma (AFRHC) [París], octubre 1993, pàg. 244-263..
* Champreux, Jacques «Entretien à propos du DVD de Fantômas». 1895. Association française de recherche sur l'histoire du cinéma (AFRHC) [París], 2000, pàg. 343-349..
* Cherchi Usai, Paolo «Les vies parallèles de Fantômas». Les Cahiers de la Cinémathèque. Revue d'histoire du cinéma éditée par l'institut Jean Vigo, 1988, pàg. 71-76. ISSN: 0764-8499..
* Collectif, « Spécial Feuillade / Fantômas », L'Avant-scène cinéma, numéro 271-272, 1er-15 juillet 1981, 98
* Delahousse, Sarah «Reimagining the Criminal. The Marketing of Louis Feuillade's Fantômas (1913–14) and Les Vampires (1915) in the United States». Studies in French Cinema. Routledge [Londres], 14, 2014, pàg. 5–18. DOI: 10.1080/14715880.2013.875742 ..
* Mayer, Ruth «"Never twice the same". Fantômas's Early Seriality». Modernism/modernity. Johns Hopkins University Press, abril 2016, pàg. 341-363. DOI: 10.1353/mod.2016.0034..
* Navarre, René. Fantômas c'était moi. Souvenirs du créateur de Fantômas en 1913 / mémoires présentés et commentés par son petit-fils, François-Marie Pons. París: L'Harmattan, 2012, p. 335. ISBN 978-2-296-96812-7. .
* Thomas, Benjamin. Fantômas de Louis Feuillade. París: Vendémiaire, 2017, p. 105. ISBN 978-2-36358-289-8. .
# Casa Rectoral (Corbera de Llobregat)

La casa Rectoral és un edifici de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Projectada per l'arquitecte Jeroni Martorell, fou bastida entre els anys 1947 i 1950.

## Descripció

És un edifici compacte amb un porxo d'entrada amb arcades rodones i segon pis amb arcades a la catalana. És bastit amb pedra de Corbera (marès vermell) i amb brancals, llindes i ampits tallats amb la mateixa pedra, així com els pilars i dovelles dels arcs. La coberta és de teula amb un ràfec d'elements ceràmics comuns. Part de la mitgera del costat est està adossada a l'església.
S'hi conserven dues talles policromades: una Mare de Déu del Roser barroca amb la data pintada a la peanya (1758), i una Mare de Déu de la Llet romànica dels segles xii-xiii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Rectoral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Rectoria de la parròquia de Santa Maria de Corbera». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* «La Casa Rectoral». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Parc Nacional de Kozara

Parc Nacional de Kozara (serbi: Nacionalni Park Kozara / Национални Парк Козара) és un parc nacional que va ser proclamat un bosc protegit en 1967 per Josip Broz Tito. Està situat entre els rius Una, Sava, Sana i Vrbas, en la Republika Srpska, Bòsnia i Hercegovina. Amb una extensió de 35,2 km², està format per boscos densos, zones muntanyoses i prats, que han guanyat el renom 'Bellesa Verda de la Krajina'. L'àrea del parc està composta per muntanyes i altiplans amb altituds que no superen els 1.000 metres, formades per roques calcàries i sedimentàries, on el sòl i el subsòl del parc experimenten fenòmens càrstics. També alberga les fonts dels rius Mlječanica, Mostanica i Kozara.

## Història

Kozara va ser un lloc de batalla durant la Segona Guerra Mundial. El coneixement del terreny per part del partisans els va donar un gran avantatge sobre els ocupants nazis i Ústaixa.

## Flora i fauna

Al parc s'han identificat més de 900 espècies vegetals, algunes endèmiques. La zona nord està coberta d'un bosc format per faigs i avets. Al sud en canvi es roures i pins. Hi són presents diferents espècies de plantes rares o en perill d'extinció, com ara Galium boreale, Ilex aquifolium, Cardamine bulbifera, Telekia speciosa, Cyclamen purpurascens, Lilium martagon, Convallaria majalis, Dephne mezereum, Hepatica nobilis, Orchis morio, Ruscus hypoglossum, Cephalanthera longifolia, Limodorum abortivum, Vicia cassubica, Taxus baccata, Scabiosa cinerea, Scrophularia scopolii, Dianthus giganteus i Galanthus nivalis. També, sobretot a la tardor, es troben bolets.
Entre els mamífers presents hi ha l'esquirol, la guineu, el gat salvatge i la fura. De vegades, temporalment, s'observen llops i ossos. Les aus estan representades per exemple, per les àguiles, mussols, perdius, coloms i rossinyols. La zona també alberga llangardaixos, serps i amfibis.

## Turisme

Kozara és un lloc popular per a la caça, amb uns 180 quilòmetres quadrats destinada a la caça regulada de cérvol, faisans, guineus, senglars, llebres, i ànecs. Una altra part del parc, més petita, està destinada a amants de la naturalesa on hi trobem activitats com senderisme o ciclisme, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Parc nacional
* ↑ «Flora» (en croat). Javna ustanova Nacionalni park "Kozara“. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ Fauna del parc nacional

## Enllaços externs

* Parc Nacional de Kozara - Lloc web oficial
# Ratpenat (grup musical)

Ratpenat és un grup català de música punk rock amb una estètica relacionada amb el cinema de terror, la sèrie B i el gore.

## Història

Després d'un primer disc que incloïa versions de Sex Pistols, Undertones i Danzig, l'any 2020 va publicar el seu segon treball discogràfic, 50% Glam 50% Clavegueram, amb la col·laboració d'artistes com Soto Sargantana de Pirat's Sound Sistema, Morfi Grei de La Banda Trapera del Río i Àlex Vendrell d'Inadaptats.
El 2022 va publicar Tard... I amb ressaca, un disc format per dues parts diferenciades. La cara A la conformen sis temes propis i la cara B cinc versions de cantautors catalans passats pel sedàs de la banda: Quico Pi de la Serra, Albert Pla, Pere Tàpias, Quimi Portet i Lluís Llach.
El febrer de 2025 Ratpenat va presentar el videoclip de la cançó «La dansa macabra» amb la col·laboració del cantant de Rat-Zinger Podri, filmat al despoblat de Conill i enregistrada a l'EM Estudi de Xavi Escribano, com avançament del seu nou treball Camí a l'infern.

## Membres
### Actuals

* Rubén Chacón: guitarra
* Aleix Costa: baix
* Mikki «Putu» Viñé: veu
* Sergi Moreno: bateria

### Anteriors

* Marcos López: bateria (2018-2024)

## Discografia

* 100% Indecent (autoproduït, 2019)
* 50% Glam 50% Clavegueram (Kasba Music, 2020)
* Tard... I amb ressaca (Kasba Music, 2022)
* Camí a l'infern (Kasba Music, 2025)

## Referències

* ↑ Royuela, Richard. «RATPENAT - '50% Glam 50% Clavegueram'» (en castellà). Rockzone, 12-06-2020. [Consulta: 7 abril 2022].
* ↑ «El punk de Ratpenat al Sona9 d'aquest cap de setmana». Enderrock.cat, 09-05-2020. [Consulta: 7 abril 2022].
* ↑ Rodríguez, Oriol. «Tard i amb ressaca és un concepte de vida». Música Dispersa, 29-05-2022. [Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ «Estreno: “La Dansa Macabra”, nuevo videoclip y single de Ratpenat» (en castellà). Mondo Sonoro, 13-02-2025. [Consulta: 18 febrer 2025].
* ↑ Valdivia, Luis. ««50% Glam 50% Clavegueram» el segundo disco de Ratpenat» (en castellà). Algo de Rock, 07-08-2020. [Consulta: 7 abril 2022].
* ↑ «Ratpenat arremeten contra los políticos en su single "Tot no anirà bé"» (en castellà). Mondo Sonoro, 27-10-2020. [Consulta: 7 abril 2022].
* ↑ «RATPENAT – 'Tard… I Amb Ressaca'» (en castellà). Rockzone, 09-07-2022. [Consulta: 29 octubre 2022].
# Eduardo García Martínez

Eduardo García Martínez (Madrid, 30 d'abril de 1992), també conegut pel seu sobrenom artístic Dudu, és un actor de cinema i televisió i cantant madrileny. Els seus papers més coneguts són els de "Josemi", a la sèrie Aquí no hay quien viva, i el de "Fran", a la sèrie La que se avecina. També ha participat en pel·lícules com Torrente 3: El protector interpretant a "Torrente" d'adolescent i La màquina de ballar fent d'"Óscar".

## Biografia
### Actor

Tot i que quan era molt petit la seva mare el va apuntar al grup teatral de la seva escola, ho va deixar perquè no li agradava. La seva mare, tot i això, com la professora li havia dit que el noi tenia fusta per a la interpretació, va seguir portant-lo a diferents càstings d'anuncis i sèries de televisió. L'any 2001 va participar en un petit paper en la sèrie Cuéntame cómo pasó, i a l'any següent va formar part del repartiment de la sèrie Un lugar en el mundo. Malgrat tot, la sèrie va estar molt poc en pantalla a causa de la baixa audiència.
L'any 2003 es va integrar en l'equip de la sèrie Aquí no hay quien viva, que li va donar una gran popularitat. En aquesta sèrie interpretava a "José Miguel Cuesta", el simpàtic fill del president de la comunitat de veïns, un noi molt més espavilat del que li correspondria per l'edat, i integrat a la colla del videoclub, tot i ser aquests adults.
L'any 2007 va fitxar per La que se avecina, la qual es pot considerar seqüela de l'anterior sèrie, on fa un personatge molt similar donant vida a "Francisco Javier Pastor Madariaga", conegut com a "Fran". És fill del regidor "Enrique Pastor", i el seu paper és el d'un adolescent menfot, que va canviant de tribu urbana.
Ha participat puntualment en altres sèries i produccions de televisió, com El internado o La hora de José Mota, en aquesta última interpretant al "tio la vara" de jove. L'any 2005 va debutar al cinema, ja que Santiago Segura, a qui li agradava el personatge que el noi feia a la sèrie, el va contractar perquè intervingués en la pel·lícula Torrente 3: El protector. A l'any següent va participar també en el llargmetratge La màquina de ballar, dirigida per Oscar Aibar, en què interpreta Óscar, un dels participants en el torneig del videojoc.

### Carrera musical

Posterior a la seva etapa com a actor, Eduardo García, amb el sobrenom de Dudu inicià juntament amb CharfleX i Manu el projecte musical LFAM, un grup de rap i trap madrileny i no lligat a cap discogràfica. La cançó Burlaos tingué una gran repercussió a Internet.

## Filmografia
### Cinema

* Torrente 3: El protector (2005)
* La màquina de ballar (2006)

### Televisió

* Cuéntame cómo pasó (2001)
* Un lugar en el mundo (2003)
* Aquí no hay quien viva (2003-2006)
* Homo Zapping (2006)
* La que se avecina (2007-2013)
* El internado (2008)
* La hora de José Mota (2009)

## Referències

* ↑ «Biografía de Eduardo García» (en castellà). biografias. [Consulta: 31 gener 2014].
* ↑ «De ‘Aquí no hay quien viva’ al rap y la marihuana». El País, 17-07-2015. [Consulta: 19 novembre 2017].
* ↑ «LFAM: "Cariño para los que nos odian; yo os quiero, hermanos"». 20 minutos, 17-06-2016. [Consulta: 19 novembre 2017].
# Rondalla Agredolç

La Rondalla Agredolç és un conjunt de música tradicional valenciana fundat en 1985 a la comarca de La Safor (País Valencià).
És una agrupació de corda polsada, del tipus de formació anomenada rondalla. La seua formació consta de guitarres, guitarrons, llaüts, bandúrries; amb la incorporació d'instruments com l'acordió i la percussió tradicional: postisses, pandereta, càntir o la canya badada, d'entre altres. També bona part de les cançons són cantades per veus femenines i masculines.
El seu repertori inclou els diferents gèneres de la música tradicional valenciana: jotes, fandangos, seguidilles, boleros (malaguenyes i granaïnes), peteneres, masurques, pasdobles i marxes. També incorporen cants d'estil valencians: per l'u, l'u i dos, l'u i dotze; i les albaes. Han incorporat també estils i gèneres d'altres parts de la península ibèrica i Europa.

## Història

Fundada en l'any 1985, ha contribuït a la recuperació del folklore i la música tradicional de la comarca de La Safor i comarques properes com ara la Vall d'Albaida, La Costera i La Marina Alta. Han col·laborat diferents grups de dansa de la Safor, com ara Trapig, El Rebombori o la Delicà de Gandia, així com amb altres grups de danses d'arreu del País.
És especialment important la participació en diferents manifestacions de la cultura popular valenciana, saraus, fires i festes majors de diferents pobles tant en solitari, com acompanyant grups de danses, com per exemple el Porrat de Sant Blai de Potries o el Porrat de Sant Macià de Ròtova. També en alguns actes populars de caràcter religiós com l'Aurora de Ròtova.
Al llarg dels anys han realitzat concerts i participat en festivals del País Valencià i la resta de l'estat Espanyol així com a l'estranger en diverses ocasions.
La Rondalla Agredolç són membres de la Federació d'Orquestres i Rondalles de Pols i Pua de la Comunitat Valenciana.

## Discografia

* L'Haca Flaca (2012)
* Rondalla al Carrer (2023)

## Components

Al llarg de més de 40 anys, han estat a les seues cordes molts músics aficionats:
* Josep Carretero: bandúrria.
* Joan Català: guitarra.
* Herminio Fayos (†): llaüt.
* Vicent Fayos: percussió, càntir.
* Salvador Gil: bandúrria.
* José Luís Gascón: guitarra.
* Marc Lloret: requint, guitarra i bandúrria.
* Miquel Millet: bandúrria.
* Vicent Miñana: guitarra.
* Eduard Morant: acordió i percussió.
* Vicent Roig: guitarra.
Entre els seus cantaors i cantaores trobem:
* Minerva Pons: cantaora.
* Marian Salido: cantaora.
* Vicent Talens: cantaor.

## Referències

* ↑ «De Colomet a la música d’arrel de la Rondalla Agredolç, al porrat de Sant Macià de Ròtova». Levante-EMV, 21-02-2024.
* ↑ «Rondalla Agredolç». Federació d'Orquestres i Agrupacions de Pols i Pua de la Comunitat Valenciana. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «L'Haca Flaca, el nou disc de la Rondalla Agredolç». Una pedra més, blog de Jordi Puig. [Consulta: 14 febrer 2024].
* ↑ «Instagram». [Consulta: 14 febrer 2025].