OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Cases de Bàrcena

Les Cases de Bàrcena és una pedania de la ciutat de València, pertanyent al districte dels Poblats del Nord.

## Geografia

Situat a l'Horta Nord, limita al nord amb Foios, a l'est amb Meliana, al sud-est amb Almàssera, al sud-oest amb Bonrepòs i Mirambell i al nord-oest amb Vinalesa. El seu nucli urbà, encara que molt poc dens, tendeix a unir-se amb el de Bonrepòs i Mirambell i el d'Almàssera, encara que la unió no ha arribat a produir-se totalment. L'antiga carretera nacional de Barcelona, actual CV-300, creua el nucli de sud a nord esdevenint l'eix central.

## Història

Les Cases de Bàrcena va néixer al costat de l'alqueria coneguda en el Llibre del Repartiment com Nacarella o Macarella. Eclesiàsticament va pertànyer a la parròquia de Bonrepòs fins al segle xviii, quan va passar a dependre de la de Foios, encara que en 1902 va passar altra vegada a la de Bonrepòs, a la qual segueix pertanyent.

## Demografia

Evolució demogràfica de les Cases de Bàrcena :
| | 1910 | 1920 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1986 | 2001 | 2005 | 2009 |
| Població | 438 | 508 | 614 | 896 | 557 | 678 | 596 | 545 | 429 | 405 | 398 |

## Monuments

* Ermita de la Mare de Déu del Pilar. De meitat del segle xviii, se situa a la vora de la carretera de Barcelona. És una construcció petita que compta amb un pou en la seua porta.
* Alqueria del Pi. De finals del segle xvi, se situa separada del nucli a la vora del barranc del Carraixet. Es tracta d'un exemple de típica alqueria valenciana tot i estar en estat ruïnós.

## Política

Les Cases de Bàrcena depén de l'ajuntament de València en consideració de barri del districte de Poblats del Nord. No obstant això, donada la seva condició de poblament rural, compta, d'acord amb les lleis estatals i autonòmiques pertinents, amb un alcalde de barri que s'encarrega de vetllar pel bon funcionament del barri i de les relacions cíviques, signar informes administratius i elevar a l'ajuntament de la ciutat les propostes, suggeriments, denúncies i reclamacions dels veïns. Aquest ajuntament s'encarrega també de les de Mauella, Teuladella, Rafalell i Vistabella.

## Cultura

Les Cases de Bàrcena dedica les seues festes a la Verge del Pilar i la del Rosari. A més, participa amb una falla en les Falles de València. Així mateix, compta amb una seu la Universitat Popular, en la qual es realitzen activitats culturals, expressió plàstica i corporal i formació ocupacional, entre d'altres.

## Enllaços externs

* Plànol de Cases de Bàrcena al web de l'ajuntament de València Arxivat 2013-08-14 a Wayback Machine.
* Ajuntament de València

## Referències

* ↑ «Fitxa BRL: Ermita del Pilar» (en castellà). Cult.gva.es. [Consulta: gener 2016].
# Campylomormyrus mirus

Campylomormyrus mirus és una espècie de peix africà del gènere Campylomormyrus en la família Mormyridae, endèmic de la conca del Congo, en la República Democràtica del Congo.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Gnathonemus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 470 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «risc mínim (LC o LR/lc)».

## Referències

* 1 2 Moelants, T. (2010). "Campylomormyrus mirus." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 3 abril 2023]
* ↑ Campylomormyrus mirus, en Fishbase
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Gosse, 1984, p. 63-122.

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.
# Xavier Orriols i Sendra

Xavier Orriols i Sendra (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 3 de juny de 1951) és un etnògraf, músic popular, lutier i estudiós de la cultura popular i tradicional. És membre i fundador dels Ministrers de la Vila Nova. Exercí de professor de l'Aula de Música Tradicional i Popular de la Generalitat i va ser membre del Consell de la Cultura Popular de Catalunya durant quinze anys. És col·laborador habitual en diaris i revistes especialitzades, tant a escala nacional com internacional, com també a la ràdio i la televisió, i ha publicat i col·laborat en diversos llibres relacionats amb aquests àmbits, especialment referents a l'etnomusicologia i l'organologia.
Feu els estudis de batxillerat a l'Escola Pia de Vilanova i la Geltrú, Enginyeria Tècnica a l'Escola d'Enginyeria Tècnica Industrial, també a Vilanova, i estudià solfeig al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. El 1976 muntà l'obrador Palmerar on s'especialitzà en la construcció de gralles, sacs de gemecs i tarotes fonamentalment. Fundà i dirigí la revista Gralla (1976-1978, Vilanova) i ha estat comissari de les exposicions El Flabiol (1988), Gralles i grallers (1989) i El sac de gemecs a Catalunya (1990). Entre les diferents revistes on ha publicat es troben títols com Cultura, Revista d'Etnologia de Catalunya, Revista Musical Catalana, Reembres, Caramella, Quaderns de treball de Carrutxa o Descobrir Catalunya, i a les publicacions digitals La Xarxa de la Fundació Pere Tarrés i Festes.org.

## Obra publicada

* Música popular a l'Arxiu de Santa Maria de la Geltrú. Vilanova i la Geltrú: Ed. Palmerar, 1985
* Antoni Urgellès i Granell: 1845-1897. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 1998
* El misteri del sonador de trompa. Vilafranca del Penedès: Vilatana, 2000 [Infantil]
* Per l'escala secreta: campanars i campanes a les valls d'Àneu. Esterri d'Àneu: Consell Cultural de les Valls d'Àneu, 2001
* Bastons a Vilanova. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 2002
* Versets: música entre silencis. Barcelona: DINSIC, 2007 [música impresa]
* Música de Ministrers. Barcelona: DINSIC, 2014
* Entre el seny i la rauxa. Campanars i campanes al Pallars Sobirà: Juneda: Editorial Fonoll, 2014
* Cent anys de Neus de blancs relleus: els inicis de la festa. Autors: Francesca Roig i Xavier Oriols. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa edicions, 2019

## Referències

* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú: dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 2003, p. 238. ISBN 9788485960835.
* ↑ «Xavier Orriols i Sendra». festes.org. [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ «Xavier Orriols i Sendra». Catàleg de la Xarxa de Biblioteques Públiques de la província de Barcelona. [Consulta: 27 març 2020].
# Ekrem Reşit Rey

Ekrem Reşit Rey (Istanbul, 1900 - 13 de juliol de 1959) va ser un escriptor turc, més conegut com a guionista de les operetes compostes pel seu germà Cemal Reşit Rey. Fill d'Ahmet Reşit Rey, home d'estat turc-otomà, de petit va rebre clases de pintura. El seu pare era un home d'arts i escrivia poemes amb el pseudònim H. Nazım. El 1913, es va traslladar amb la seva família a París on va continuar la secundaria que havia iniciat al Galatasaray Lisesi de Galatasaray, Istanbul, a Liceu Buffon. Amb la Gran Guerra Ekrem i el seu germà, Cemal, van anar a Suïssa amb la seva mare. Va estudiar belles arts a Ginebra. El 1919, van tornar a Turquia, quan el pare fou designat Ministre de l'Interior. Va ser professor de francés i va escriure tant en turc com en francès. Una de les seves novel·les, Désorientée, va ser publicada a França el 1930. En la dècada de 1930 va escriure i traduir obres de teatre per a posar en escena a Istanbul. Juntament amb el seu germa Cemal, va fer operetes i musicals. Va escriure la seva primera obra de tipus opereta-revue, Üç Saat (Tres hores) a l'any 1932, obra que fou seguida, el 1933, per Lüküs Hayat (Vida luxosa), la seva obra més coneguda. També va adaptar moltes novel·les a teatre per a ser transmeses per la radio.

## Notes

* ↑ Els dos germans utilitzen el nom del seu pare, Reşit, com a cognom, fins a 1934 quan rebren el cognom Rey.

## Referències

* ↑ http://www.turkedebiyatcilar.net/ekrem-resit-rey-kimdir-hayati-ve-eserleri
# Presagio

Presagio és una pel·lícula mexicana de 1975 dirigida amb Luis Alcoriza a partir d'un guió cocreat amb Gabriel García Márquez. Va ser protagonitzada per Lucha Villa, Eric del Castillo, David Reynoso, Carmen Montejo, entre d'altres. La fotografia va estar a càrrec de Gabriel Figueroa.

## Argument

En un petit poble mexicà, "Mamà Santos" (Anita Blanch) la vella llevadora és anomenada per a assistir al part d'Isabel (Raquel Olmedo), dona de Felipe (Aarón Hernán). Com a part dels seus instruments tradicionals, la matrona emprava un botelló perquè les dones hi bufessin i l'esforç els permetés donar a llum més fàcilment, no obstant això, després del naixement del fill de Felipe l'ampolla es trenca, la qual cosa Mamà Santos considera com un presagi que "una cosa terrible passarà en aquest poble", tot seguit la llevadora es posa malalta greument.
El rumor de la predicció de Mamà Santos corre per tot el poble generant una reacció en cadena de successos desgraciats entre tota la població que comencen culpabilitzant a Felipe de la desgràcia que s'aveïna. Cada persona sofreix i causa desgràcies a altres persones mogudes per la creença en el presagi, la qual cosa agreuja cada vegada més la situació del poble fins a provocar el seu total abandó.

## Producció

L'escriptor Gabriel García Márquez i Luis Alcoriza van treballar quatre mesos en el guió de la cinta poc abans que el colombià escrivís la seva obra mestra Cien años de soledad en 1968, qui es va basar en el seu relat "Tiempo de Morir".

## Recepció

En una entrevista realitzada a Luis Alcoriza afirmava que va ser més ben compresa a Europa que a Mèxic. En efecte, la pel·lícula va participar al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1974 a Espanya, on va rebre l'Esment Especial del Jurat. Mentre que a Mèxic va participar en la IV Mostra Internacional de Cinema, rebent algunes crítiques. Emilio García Riera, dona testimoniatge d'aquestes crítiques: "Caldrà una nova visió de Presagi, al marge dels constrenyiments de la Mostra en què s'ha exhibit [...].". Encara que sembla que la valoració a llarg termini va ser més positiva com recapitula Alcoriza en 1980.

## Referències

* ↑ García Riera, Emilio. Historia documental del cine mexicano. 17. 2a., p. 17.
* ↑ Herrera, Javier «Gabriel García Márquez y el cine. Dos proyectos con Luis Alcoriza a través de una correspondencia inédita.». Cuadernos para Investigación de la Literatura Hispánica, 2012.
* ↑ «Brillante participación del film "Presagio" en el Festival de San Sebastián». , 16-01-1975.
* ↑ García Riera, Emilio «IV Muestra Internacional de Cine. Presagio». , 11-12-1974.
* ↑ Galán, Lola «Alcoriza: "No me gusta el cine de panfleto"». , 27-03-1980 [Consulta: 28 setembre 1980].
# Campylomormyrus orycteropus

Campylomormyrus orycteropus és una espècie de peix africà del gènere Campylomormyrus en la família Mormyridae. Està present en diverses conques africanes, com el llac Mweru i el riu Luabala. És nativa de la República Democràtica del Congo.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Gnathonemus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 320 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «Dades insuficients (DD)», ja que no hi ha informació suficient per determinar la categoria d'aquesta espècie.

## Referències

* 1 2 Moelants, T. (2010). "Campylomormyrus orycteropus." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 3 abril 2023]
* ↑ Campylomormyrus orycteropus, en Fishbase
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Gosse, 1984, p. 63-122.
* ↑ Poll, 1982, p. 1-34.

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Poll, M.; Gosse, J.P.; Orts, S. Le genre Campylomormyrus Bleeker, 1874, étude systematique et description d'une espece nouvelle (Pisces, Mormyridae) (en francès). Bulletin de l'Institut Royal des Sciences de Belgique Biologie, 1982.
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.
# Gran Premi de Portugal del 1959

Resultats del Gran Premi de Portugal de la temporada 1959 de Fórmula 1, disputat al circuit de Monsanto el 23 d'agost del 1959. La pole position fou per Stirling Moss (2' 02. 89) i la volta ràpida per Stirling Moss (2' 05. 070, a la volta 28).

## Resultats

| Posisió | Número | Pilot | Categoria:Equips de Fórmula 1 | Voltes | Temps/ Retirada | Posició de sortida | Punts |
| 1 | 4 | Stirling Moss | Cooper - Climax | 62 | 2h 11' 55" 41 | 1 | 8 |
| 2 | 2 | Masten Gregory | Cooper - Climax | 61 | + 1 Volta | 3 | 6 |
| 3 | 16 | Dan Gurney | Ferrari | 61 | + 1 Volta | 6 | 4 |
| 4 | 5 | Maurice Trintignant | Cooper - Climax | 60 | + 2 Voltes | 4 | 3 |
| 5 | 6 | Harry Schell | BRM | 59 | + 3 Voltes | 9 | 2 |
| 6 | 10 | Roy Salvadori | Aston Martin | 59 | + 3 Voltes | 12 | |
| 7 | 8 | Ron Flockhart | BRM | 59 | + 3 Voltes | 11 | |
| 8 | 9 | Carroll Shelby | Aston Martin | 58 | + 4 Voltes | 13 | |
| 9 | 14 | Tony Brooks | Ferrari | 57 | + 5 Voltes | 10 | |
| 10 | 18 | Mario de Araujo Cabral | Cooper - Maserati | 56 | + 6 Voltes | 14 | |
| Ret | 3 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 38 | Transmissió | 8 | |
| Ret | 1 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 23 | Transmissió | 2 | |
| Ret | 7 | Jo Bonnier | BRM | 10 | Motor | 5 | |
| Ret | 15 | Phil Hill | Ferrari | 5 | Accident | 7 | |
| Ret | 11 | Graham Hill | Lotus - Climax | 5 | Accident | 15 | |
| Ret | 12 | Innes Ireland | Lotus - Climax | 3 | Caixa canvi | 16 | |

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 5 juny 2010].
# Lesly Kiss

Kira Quintana, més coneguda com a Lesly Kiss, (Barcelona, 16 d'agost de 1981) és una ex actriu porno catalana.
Abans de convertir-se en actriu porno, Lesly Kiss va tenir diverses feines, treballant en fàbriques, supermercats, peixateries i de cambrera. El 2005, animada per la seva parella, va decidir presentar-se al càsting del Festival Internacional de cinema eròtic de Barcelona. Va debutar amb Pedro Penepiedra i des de llavors ha gravat pel·lícules com Back 2 Evil 2 de Nacho Vidal, Amigues de Conrad Son, Dieta mediterrània d'Isi Lucas, una producció de Giancarlo Candiano.
El 2009 va escriure i va presentar la seva autobiografia Nacida Inocente, publicada per Robin Books, seguint una tendència que com ella, anys abans havia iniciat Nacho Vidal (2004) i que posteriorment han fet altres actrius i actors de cinema per a adults com Anastasia Mayo (2004), entre d'altres.

## Aparicions

* Programes de televisió: Ana Rosa Quintana, ¿Dónde estás corazón?.
* Revistes: Lib, Galícia Eròtica.

## Referències

* ↑ Lesly Kiss a YouTube
* ↑ «Back 2 Evil 2 en IMDb» (en anglès). imdb.com. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Dieta mediterránea en IMDb» (en anglès). imdb.com. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ Agencia Atlas «La actriz porno Lesly Kiss explica su trágica infancia» (en castellà). Público [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Lesly Kiss» (en castellà). Interviú, 23-03-2009. Arxivat de l'original el 26 de juny 2012 [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ Nacida Inocente a Google Books (castellà)
# Presó d'Àlaba

El Centre Penitenciari d'Àlaba és el principal centre penitenciari d'Àlaba. Va reemplaçar a l'anterior presó de Nanclares de l'Oca. També és coneguda també conegut com a Centre Penitenciari de Zaballa per ser el nom de la zona en la qual està construïda.

## Història

Al març de 2006, es va anunciar que interior tancaria la presó de Nanclares i que construiria una altra en terrenys pròxims, en quedar-se aquesta obsoleta i sense lloc per a més presos. Finalment, les obres van començar a finals de 2008 a l'antic polvorí militar de Zaballa, al costat del Mont San Miquel, molt a prop del poble de Subilla Gasteiz, però encara dins del terme local de Nanclares de l'Oca. Malgrat el gran rebuig a les obres, aquestes es van desenvolupar sense grans problemes i el 2011 la nova presó va ser inaugurada.
És coneguda popularment com la macrocárcel, a causa de la seva grandària equivalent al de 18 camps de futbol (80.000 m²). Compta amb gimnàs, piscina, 720 cel·les de 13 m² cadascuna, poliesportiu, biblioteca, aules d'informàtica i de música, entre d'altres.
Manca de torres de control i vigilància aparents, encara que més de 200 càmeres de televisió vigilen cada racó de l'edifici. El seu perímetre de seguretat, de 3 quilòmetres, està format per cinc tanques i murs de fins a sis metres d'altura, alguns dotats de filferros antifuga.

## Referències

* ↑ El País. «Interior cerrará la cárcel de Nanclares por obsoleta y hará otra nueva al lado».
* ↑ «Álava interpone un recurso contra la construcción de la cárcel de Zaballa». www.elmundo.es p. elmundo.es, 03-02-2009. [Consulta: 12 febrer 2022].
# The Search (pel·lícula de 2014)

The Search és una pel·lícula francesa del 2014 escrita, dirigida, produïda i coeditada per Michel Hazanavicius i coproduïda per Thomas Langmann. La pel·lícula narra el drama d'un nen tetxè, una treballadora d'una organització pro-Drets Humans i un soldat rus durant la Segona Guerra de Txetxènia, en el que ha estat considerada una nova versió del drama post-Holocaust guanyador d'un l'Oscar el 1948, també anomenat The Search, dirigit per Fred Zinnemann. The Search (2014) va ser seleccionada per a la secció competitiva del Festival de Canes del 2014.

## Repartiment

* Bérénice Bejo (Carole)
* Annette Bening (Helen)
* Maksim Emelyanov (Kolia)
* Abdul Khalim Mamutsiev (Hadji)
* Zukhra Duishvili as (Raïssa)
* Lela Bagakashvili as (Elina)
* Yuriy Tsurilo (Coronel)
* Anton Dolgov (soldat)
* Mamuka Matchitidze (pare)
* Rusudan Pareulidze (mare)

## Referències

* ↑ «El director de 'The artist' s'endinsa en la guerra de Txetxènia». Diari Ara, 21-05-2014 [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Salva, Nando «Hazanavicius s'extravia en la guerra de Txetxènia». El Periódico, 23-05-2014 [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «The Search» (en anglès). Festival Internacional de Cinema de Canes. [Consulta: 21 abril 2020].
# Culte imperial (antiga Roma)

A l'antiga Roma el culte imperial consistia en una sèrie de veneracions oficials que es realitzaven cap a l'emperador romà quan (generalment) ja havia mort, i passava a tots els efectes a considerar-se un déu del panteó romà. Formava part dels ritus i costums de la religió romana, fortament influïda pels costums hel·lenístics, d'on molt probablement va sorgir la idea de divinització, ja que a les monarquies hel·lenístiques era usual (per influència de la cultura d'orient mitjà) la deïficació del monarca.
Fer que alguns emperadors ja morts es convertissin en déus va passar a ser un element fonamental de la religió romana durant la primera etapa política de l'imperi, el Principat. Fins i tot s'arribà a la deïficació de familiars de l'emperador, normalment l'esposa. L'apoteosi d'un emperador era un acte essencialment polític, que normalment realitzava el successor de l'emperador mort per reforçar la majestat del càrrec imperial i també per associar al nou emperador amb un predecessor divinitzat. El culte es va estendre a tot l'imperi ràpidament, i es va acabar amb l'arribada de Constantí I el Gran al tron imperial quan va declarar el cristianisme religió tolerada (i a la pràctica oficial). En realitat va considerar el déu cristià l'únic existent (monoteisme).

## Referències

* ↑ Ando, Clifford; Giday WoldeGabriel. Imperial ideology and provincial loyalty in the Roman Empire. Berkeley: University of California Press, 2000, p. 170-171. ISBN 9780520220676.
# Simon Gronowski

Simon Gronowski (Uccle, 12 d'octubre de 1931) és un advocat belga, supervivent de l'Holocaust. És president de la Unió de Jueus Deportats de Bèlgica. També és un pianista autodidacte de jazz. Gronowski és doctor en Dret per la Universitat Lliure de Brussel·les.
Simon Gronowski és conegut perquè es va escapar de la deportació a l'atac al vintè comboi, el 19 d'abril de 1943, que l'hauria portat a Auschwitz, ja que la seva mare el va empènyer fora del tren per salvar-lo. Després, orfe de mare, va viure la resta de la guerra amagat amb el seu pare, Léon Gronowski.
L'any 2016 es va estrenar l'òpera Push! (Empeny!), amb llibret i música de Howard Moody. La versió catalana, amb traducció de Joan Sellent, es va estrenar el 2025 a Sabadell.

## Bibliografia

* Marion Schreiber. Rebelles silencieux. Éditions Lannoo, 2000, 316 p.
* Simon Gronowski. L'enfant du XX$^e$ convoi. Éditions Luc Pire, 2002, 192 p.
* Maxime Steinberg. Laurence Schram, Transport XX Malines-Auschwitz. Musée Juif de la Déportation et de la Résistance, 2008, 63 p. (ISBN 9789054874775)

## Referències

* 1 2 Times, The Brussels. «“My story is a miracle”» (en anglès). [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ «“I la mare em va donar una empenta i em va treure del tren a Auschwitz”», 14-01-2025. [Consulta: 20 gener 2025].

## Enllaços externs

* Althea Williams, Sarah Ehrlich , 19-04-2013.
# Li Shan (pintor)

    Avís: amb el nom Li Shan hi han tres artistes (un nascut el 1885, un altre 1926 i un tercer nascut el 1947). Joseph Li Shan és bisbe de Pequín. També existeix una muntanya Lishan.
Li Shan (xinès simplificat: 李鳝; xinès tradicional:李鱓; pinyin: Lǐ Shàn), conegut també com a Fu Tang, fou un pintor, cal·lígraf i poeta xinès que va viure sota la dinastia Qing. Va néixer vers els 1686 a Xinghua, província de Jiangsu i va morir el 1762. Va ser funcionari de l'administració imperial però decebut abandona la funció pública i es retirà a Yangzhou vivint del seu treball com a pintor.
Pintor de plantes i roques, valorat per la seva qualitat, Ben aviat va destacar com a pintor. Dominava la utilització del color fosc, blanc i gris, La seva obra rebé la influència de Shitao, Gao Qipei i, més endavant, de Xu Wei. Formà part del col·lectiu conegut com els “Vuit Excèntrics de Yangzhou”. Es troben obres seves en: Museu Guimet de París, Museu del Palau de Pequín, Museu de Xangai, entre d'altres.

## Bibliografia

* The Art Book of Chinese Paintings”. Editorial Long River Press
* Dictionnaire des peintres,sculpteurs, dessinateurs et graveurs “(Dictionnaire Bénézit). 1999.

## Enllaços externs

* http://arts.cultural-china.com/en/77Arts7034.html Arxivat 2015-03-10 a Wayback Machine.
* http://pintura.aut.org/SearchProducto?Produnum=45750