OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mazama nemorivaga

Mazama nemorivaga és una espècie d'artiodàctil de la família dels cèrvids. Viu a altituds de fins a 1.500 msnm al Brasil, Colòmbia, l'Equador, la Guaiana Francesa, Guyana, Panamà, el Perú, Surinam, Veneçuela i, probablement, el nord de Bolívia. El seu hàbitat natural són els boscos humits de frondoses, tant tropicals com subtropicals. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, nemorivaga, significa ‘que vaga pels boscos’ en llatí.

## Referències

* ↑ Rossi, R. V.; Duarte, J. M. B. Mazama nemorivaga. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 21 gener 2018.
* ↑ Entrada «Mazama» d'Animalia (en anglès).
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Casa Florència Elias

La Casa Florència Elias és una obra art déco de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Florència Elias s'ubica al carrer Concòrdia, a les faldes de la muntanya de Montjuïc. És un edifici entre mitgeres que consta de planta baixa, cinc pisos i terrat. La façana principal, la del carrer Concòrdia, té a la planta baixa tres obertures formades per línies rectes. La porta principal, al centre, té una sèrie d'emmarcaments rectangulars en degradació i un rectangle motllurat a mode de clau de volta.
Als pisos superiors les obertures segueixen una sèrie d'eixos longitudinals i totes són allindades. Hi ha un joc de volums, ja que el pla de la façana es doblega creant dos línies triangulars, a banda i banda de les obertures centrals, que van del primer pis fins a l'últim i tenen una obertura a cada cara del triangle. Al primer pis hi ha tres balcons, dos als extrems fins als triangles, i un al centre. Al segon pis hi ha un balcó corregut que ressegueix les dues formes triangulars. Al tercer pis hi ha balcons individuals als extrems i un altre al centre que va d'un triangle a l'altre. Al quart pis torna a haver balcons individuals als extrems i el central es més petit. L'últim pis té un balcó corregut però en aquest cas és recte, no ressegueix les formes triangulars. Aquests balcons són de ferro forjats i estan decorats amb un motiu en ziga-zaga. Corona la façana una cornisa. El parament està pintat de verd amb les obertures emmarcades de blanc; entre les dues obertures que hi ha al centre, marcant l'eix de simetria, hi ha un motiu en ziga-zaga. Aquest motiu es repeteix emmarcant les obertures del cinquè pis.
La façana posterior, la que dona al carrer Pedreres, és de línies més senzilles que la principal. Aquí no sobresurten els dos cossos triangulars del pla de la façana però hi ha un joc de volums gràcies als balcons, ja que combina els individuals amb els correguts i va variant a cada planta. Les obertures són allindanades i estan emmarcades per una motllura llisa. Els balcons són de ferro forjat i repeteixen el motiu en ziga-zaga. Corona la façana una cornisa.

## Història

El projecte de Puig i Gairalt respon a una reforma i ampliació, ja que aquí ja hi existia un magatzem i un edifici d'habitatges. L'any 1898 es modificà l'alineació dels carrers de la zona amb un traçat rectilini fet que aprofità la propietària del solar per comprar l'excedent de terreny a l'ajuntament i així poder avançar la línia de façana

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Florència Elias». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Florència Elias». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Casa M. Araceli Fabra i Puig

La Casa M. Araceli Fabra i Puig és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'habitatges construït en l'eix dels carrers Sants i Sant Medir entre els anys 1903 i 1905. Modelat a partir de la forma arrodonida d'una gran columna anellada a la cantonada unint les dues façanes. L'estructura en alçat de l'edifici planta baixa, quatre pisos, golfes i terrat. La columna és esculpida en relleu tant a la planta baixa com al terrat coronat per un pinacle en espiral. Les façanes són decorades amb elements ornamentals modernistes com les cornises amb mènsules de formes orgàniques o els forjats dels arrodonits balcons. La tècnica que es va fer servir a la decoració exterior és l'estuc encintat.

## Referències

* ↑ «Casa M. Araceli Fabra i Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa M. Araceli Fabra i Puig». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Casa Ramon Pont

La Casa Ramon Pont és una obra racionalista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Ramon Pont es troba a la cantonada entre els carrers Olzinelles i Sagunt, al barri de Sants. L'edifici té planta triangular i consta de planta baixa, cinc pisos i terrat. La cruïlla dels dos carrers està constituïda per una torre circular de sis plantes on s'adossen les façanes a mode de frontissa.
A la façana del carrer Olzinelles cinc obertures allindades a la planta baixa: la central és el portal de l'immoble, amb una finestra a banda i banda i locals comercials als extrems. A la resta de plantes s'obren el mateix nombre d'obertures per planta, seguint els mateixos eixos que les de la planta baixa. Les portes del primer i cinquè pis donen a un balcó corregut que gira la cantonada i recorre també la façana del carrer Sagunt. El balcó del primer pis està aguantat per unes grans mènsules d'aspecte massís. En els altres pisos només les tres obertures centrals s'obren a balcons individuals. Totes les obertures de l'edifici són allindanades. La façana està coronada per una cornisa amb un gran voladís i tres frisos llisos en degradació que també giren a la cantonada i segueixen per l'altre façana.
A la torre cantonera s'obren tres obertures per planta. A part dels dos balcons que recorren les dues façanes, a la quarta planta hi ha un altre balcó corregut. Una motllura separa el primer del segon pis i el segon del tercer. Per sobre de la cornisa que corona l'immoble sobresurt l'últim pis de la torre totalment exempt. Té unes petites finestres rectangulars i està rematat per un ràfec.
La façana del carrer Sagunt s'obren tres obertures per planta amb característiques similars a les del carrer Olzinelles. Aquí no hi ha més balcons que els del primer i cinquè pis.
El parament està pintat de gris a la planta baixa i de blanc els pisos superiors excepte l'últim pis i la torre cantonera que estan pintats de ocre. A la façana d'Olzinelles hi ha tres franges verticals de color ocre seguint les tres obertures centrals.

## Història

La relació entre l'arquitecte Ramon Puig i Gairalt i el promotor-propietari Ramon Pont i Vila comença l'any 1929 amb la construcció d'un edifici d'habitatges plurifamiliars al carrer Olzinelles, 19 bis de Barcelona. L'any següent construeixen la casa Ramon Pont, just davant de l'edifici anterior. Finalment, fan un gratacel d'onze pisos a la carretera de Collblanc, al terme de l'Hospitalet de Llobregat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Ramon Pont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Ramon Pont». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Històries gegants

Històries gegants és un programa de televisió documental de TV3, presentat per la periodista i cantant Sara Roy, dedicat a la imatgeria festiva: bestiari popular català, gegants i gegantons, nans i capgrossos.

## Concepte

Al voltant dels 10.000 esdeveniments que se celebren amb la presència de gegants i figures del bestiari popular a Catalunya, Històries gegants s'endinsa en aquest món i en les històries humanes que hi conflueixen. La primera temporada s'inicià el 4 de març del 2022 i constà de set capítols que s'emeteren els divendres a 1/4 d'11 pel Canal 33. A excepció del darrer dedicat a la Festa Major de Vilafranca del Penedès, tots els capítols pivotaren entorn un concepte ja fos la creació, la inspiració, la superació, l'amor, l'impuls i la lluita.
La producció comptà amb l'assessorament de Jan Gran, Xavier Cordomí, Amadeu Carbó, Maria Garganté, Bienve Moya, Montserrat Garrich i Carles Freixes.

## Referències

* ↑ «Tàrrega i la reivindicació del seu patrimoni, a les ‘Històries gegants' del Canal 33» (en castellà), 07-04-2022. [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ «E2S produirà el programa 'Històries gegants' per al canal 33». Regió 7, 21-12-2020. [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ «La Festa Major de Vilafranca protagonitza avui el darrer capítol d'"Històries gegants" al 33». El Cargol, 15-04-2022. [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ «"Històries gegants", nou programa del canal 33 sobre imatgeria popular». Tornaveu, 03-03-2022. Arxivat de l'original el 2022-03-24. [Consulta: 26 abril 2022].
# Juanma Ortega

Juan Manuel Ortega Seguí, més conegut com a Juanma Ortega (Barcelona, 5 de juliol de 1966) és un conegut locutor espanyol.
Va començar la seva carrera professional en diverses emissores lliures de Barcelona fins a arribar en 1986 a la Cadena de Ràdio Los 40 Principales, en la qual va romandre durant vint anys. Allí va presentar programes com "El Gran Musical", "La Otra Noche" i el repàs setmanal de la llista musical "Del 40 al 1". El seu major èxit vi amb el programa despertador "Anda ya!", que va presentar i va dirigir durant vuit anys.
A televisió va romandre durant cinc anys a Canal Plus. Va ser la cara dels repassos a la llista de "Los 40", programes d'entrevistes musicals i concursos juvenils com a "Aventura Aventura".
A la fi de 2006 es va incorporar a l'equip de "Hoy por hoy", en la Cadena SER, com a col·laborador. Realitza diverses seccions com són "Los sonidos del día", "La SER y Usted" i el resum final de cada edició. Des de setembre de 2010 i fins a juliol de 2014 ha estat l'animador del programa Carrusel Deportivo també en la Cadena SER.
Ha aconseguit guardons com el Premi Ondas pel programa "Anda ya" i l'Antena de Oro en dues ocasions com a millor presentador. L'Acadèmia de les Arts i les Ciències radiofòniques d'Espanya li ha atorgat el premi a la Millor Veu Publicitària de 2010.
Com a presentador d'esdeveniments ha estat, entre d'altres, el conductor de la cerimònia de lliurament dels Premis Ondas en 2011, o de la Gala del Venedor de l'any de la ONCE des de 2016.
Des de 2007 té la seva pròpia productora, Estudios Quinto Nivel. També és Director Creatiu de l'agència Hello Radio, pertanyent al grup Hello Media Group
Actualment compagina aquestes activitats amb el seu programa despertador en la cadena de ràdio musical Melodia FM "Despiértame Juanma".

## Referències

* ↑ Mediaset negocia el fichaje de Juanma Ortega para relanzar su radio en Internet, El Confidencial Digital, 1 de febrer de 2016
* ↑ Anda Ya, el programa que revolucionó las mañanas de la radio, msn.com, 12 de setembre de 2018
* ↑ Javier Hoyos y Juanma Ortega estarán al frente del Carrusel Deportivo, Diario de Sevilla, 14 de juliol de 2010
* ↑ Juanma Ortega, galardonado con la Antena de Oro de Radio al web de los 40 Principales
* ↑ Juanma Ortega: “En ‘Carrusel Deportivo’ tuve un máster en cosas como sentir los colores”, prnoticias, 17 d'octubre de 2017

## Enllaços externs

* Podcasts de Juanma Ortega Arxivat 2019-03-27 a Wayback Machine. a la Cadena Ser
* Bloc de Juanma Ortega
* Página de su programa en Melodía FM
# Karst de Sangkulirang-Mangkalihat

El karst de Sangkulirang-Mangkalihat és una zona càrstica que es troba als districtes de Sub Kelay, Biatan, Talisayan, Batu Putih i Biduk-biduk Berau de la província de Kalimantan Oriental, a l'illa de Borneo (Indonèsia). Abasta 105.000 hectàrees, i conté la península de Mangkalihat.
Al maig del 2015, es va proposar que s'inclogués en la llista de Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. Les pintures rupestres de l'interior de les coves del karst de Sangkulirang-Mangkalihat es van proposar per a incloure-les en un geoparc a l'abril del 2017. Les pintures foren investigades fil per randa per la Sala de Preservació del Patrimoni d'Indonèsia (BPCB) per a preservar-les.

## Flora i fauna

L'àrea se situa aigües amunt de cinc rius importants de Berau i Kutai Oriental, és a dir, el riu Tabalar, el Lesan, el Pesab, el Bengalon i el Karangan. Hi ha relíquies antigues, entre d'altres, coves, ossos i dents de criatures antigues. Segons els resultats d'una expedició biològica realitzada al 2004 per The Nature Conservancy i l'Institut Indonesi de Ciències, s'hi han identificat 120 espècies d'ocells, 200 espècies d'insectes, una panerola gegant, 400 espècies de flora i 50 espècies de peixos. També a la regió, a la muntanya Beriun, hi ha un hàbitat per a orangutans.

## Referències

* ↑ Novi Abdi, "Sangkulirang-Mangkalihat nominated for world heritage", The Jakarta Post, 19 de desembre de 2015.
* ↑ «5 National and Global Geoparks in Indonesia». [Consulta: 28 diciembre 2017].
* ↑ «Karst Mangkaliat Sangkulirang Masuk Lima Besar Warisan Dunia». [Consulta: 28 desembre 2017].
# L'Antiga

L'Antiga és una masia de les Preses (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa situada al peu de la serra del Corb. És un edifici civil amb teulada a dues vessants. El material emprat és d'origen volcànic i pobre. Està orientada a sud.
Està formada per diferents cossos, el més antic el de la part de baix. L'any 1881 s'apujà un sostre.
La planta baixa està destinada a corts. Tot i que trobem forces obertures no hi ha cap element arquitectònic remarcable.

## Història

La primera documentació data del 4 de juliol de 1560, quan es fa públic l'arrendament de Bartomeu de Montagut a l'honorable Esteve de Collferrer de la Torre dels Masó i totes les seves pertinences.
Això es realitzà a la plaça de Les Preses, i entre d'altres, hi assistí com a testimoni "Antiga, pubilla de dit mas".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas l'Antiga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# La Catalana (cadira)

La Catalana és una cadira dissenyada a Xile l'any 1942. La va dissenyar l'arquitecte Germà Rodríguez Arias per posar-la a la casa Isla Negra del poeta Pablo Neruda. Es tracta d'una cadira de caràcter mediterrani i que destaca pel fet de ser construïda amb sis potes, amb un respatller alt i amb una inclinació reforçada per les potes posteriors, que la converteixen en un objecte modern. La butaca es va fabricar amb fusta autòctona de Xile i boga, inspirant-se en les butaques tradicionals catalanes.
El cas és que Neruda va encarregar a Rodríguez Arias la construcció de les diverses cases, les quals va anar edificant al llarg de les seves estades a Xile. L'arquitecte català va projectar, entre d'altres, la casa de la Chascona i l’ampliació d’Isla Negra, dos dels habitatges del poeta.
L'any 2007, la casa Mobles 114 va reeditar la butaca La Catalana amb fusta de roure i teixit de fibra natural, amb l'objectiu de respectar escrupolosament el disseny original de Germà Rodríguez Arias.

## Referències

* ↑ «Butaca catalana de Rodriquez Arias» (en català). [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Barberà, Jaume. «HISTÒRIA | Isabel Sarrà i Carbonell, l’última exiliada sabadellenca», 21-10-2023. [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ «La Catalana, la butaca de Pablo Neruda». [Consulta: 22 octubre 2023].
# Lateral (revista)

Lateral va ser una revista cultural fundada per l'assagista i periodista hongarès Mihály Dés el 1994 a Barcelona i desapareguda el gener de 2006. Des dels seus primers números, aquesta publicació independent va dedicar les seves diferents seccions a la literatura, el pensament, l'art, el cinema, la política i la crítica literària, amb seccions de creació en ficció, poesia, literatura "sense ficció", i en els últims números, també fotografia. Les il·lustracions tenien una gran importància i estaven presents en gran nombre dels seus articles.
La revista pren el seu nom d'una cita extreta de Die Fliegenpein, d'Elias Canetti: “A mesura que creix, el saber canvia de forma. No hi ha uniformitat en el veritable saber. Tots els autèntics salts es realitzen lateralment, com els salts del cavall en els escacs. El que es desenvolupa en línia recta i és perceptible resulta irrellevant. El decisiu és el saber tort, i sobretot, lateral.”
Entre els escriptors, periodistes, traductors i artistes plàstics que van coincidir a les pàgines i la redacció de Lateral destaquen, entre d'altres, Jordi Herralde, Claudio López de Lamadrid, Roberto Bolaño, Imre Kertész, Mario Vargas Llosa, Juan Francisco Ferré, Julián Ríos, Matías Néspolo, Antonio Muñoz Molina, Eduardo Chirinos, Eduardo Mendoza, Cristina Peri Rossi, Guillermo Cabrera Infant, Robert Juan-Cantavella, Julio Villanueva Chang, Enrique Vila-Matas, Victoria Cirlot, Pablo d'Ors, Guadalupe Nettel, Héctor Abad Faciolince, Ignasi Vidal-Folch, David Trueba, Álvaro Pombo, Anna Maria Moix, Ignacio Echevarría, Lázaro Covadlo, Jorge Zentner, Chefi Vell, Juan Gabriel Vásquez, Jorge Carrión, Lluís Alabern, Álvaro Colomer, Tamara Villoslada, Gabriela Wiener, Juan Trejo, Leonardo Valencia, Antonio Prometeo Moya, Use Lahoz, Eloy Fernández Porta, Marta Rebon, Ana S. Pareja, Jaime Rodríguez Z, Enric Casasses, David Castillo, Franciam Charlot, Pierre Marquis, Antonio Ortuño, Agustín Fernández Mallo, Mercedes Cebrián, Mathias Enard o Ramón González Férriz. Alguns d'ells han prosseguit amb algunes línies del projecte en la revista Quimera.

## Referències

* ↑ «La revista cultural 'Lateral' cierra tras 11 años de actividad». El País, 17-01-2006.
Viccionari
# Laura Guidiccioni

Laura Guidiccioni (Lucca, 29 d'octubre de 1550 - Florència, p. 1597) fou una poetessa italiana.
És la filla de Caterina i Niccolò de'Benedetti, una vella nissaga noble. Va formar-se dins de la societat culta de la seva ciutat natal on estudia els poetes. Va esdevenir una poetessa d'infinitat de madrigals i balades. Es va casar amb el músic Orazio Lucchesini amb qui se'n va anar l'any 1588 a Florència junts amb sa mare després de la mort de son pare. Es conserven dos sonets anomenats La disperazione di Fileno i Satiro al qual Emilio de' Cavalieri va posar la música.
A la cort dels Medicis va implicar-se en les activitats festiues, que en aquesta època fruïa d'un experimentalisme artístic molt inens. S'hi va implicar en les conspiracions del seu marit junt amb el Cavalieri, entre d'altres, per incloure Lucca al ducat de Toscana. L'any 1597 van ser perdonats. L'any 1600 es va representar l'oratori a Santa Maria della Varicella de Roma el poema Rappresentazione di anima et di corpo (Auto de l'ànima i el cos) amb música de Cavalieri, considerat un monument de la música italiana del segle xvi. És un primer exemple d'oratòria a on els músics es col·locaran darrere de la representació escènica que està formada per una lira doble, un clavicèmbal, un guitarró i dues flautes. Aquest Auto és un drama escènic que té molta afinitat amb l'òpera que començava a sorgir a Florència de les mans de la Camerata de’ Bardi, home preocupat per acostar el drama del cant a la poesia cantada, però les parts cantades del poema de Guidiccioni no tenen melodia com una Ària de l'òpera, la representació era més estàtica.
Va morir a Florència, molt probablement l'any 1597, segons una carta d'Emilio de' Cavalieri del 29 de novembre d'aquest any.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Megale, Teresa. «Guidiccioni, Laura». A: Dizionario Biografico degli Italiani (en italià). Volume 61 ldata= 2004.
* ↑ Lelj, C. «Guidiccioni, Laura». A: González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario de autores. vol II. Barcelona: Montaner i Simón, 1963, p. 177.
* ↑ Mantelli, A. «Aria del alma y el cuerpo». A: González Porto-Bompiani (coord.). Diccionario literario (en castellà). vol II. Barcelona: Montaner i Simón, 1959, p. 462.
# Legislació europea sobre els drets d'autor

La llei sobre drets d'autor de la Unió Europea nasqué com s intent d'harmonitzar les diverses lleis sobre els drets d'autor dels estats membres de la Unió Europea. Consisteix en diverses directives comunitàries, o indicacions normatives que els estats membres han d'implementar a la seva legislació nacional, i sentències del Tribunal de Justícia i del Tribunal de la Unió Europea.
Els primers intents d'harmonitzar les normes sobre drets d'autor a Europa es remunten a la Convenció de Berna per a la protecció de les obres literàries i artístiques adoptada el 9 de setembre del 1886, que han ratificat, entre d'altres, tots els estats membres de la Unió Europea. El primer pas decisiu de la Comunitat Econòmica Europea per harmonitzar les lleis fou la directiva 91/250/CEE del 14 de maig del 1991 "relativa a la protecció jurídica de programes d'ordinador". El 1993 s'assolí un acord per fixar la durada dels drets d'autor a 70 anys a partir de la mort de l'autor (post mortem auctoris) a través de la directiva 93/98/EEC "relativa a l'harmonització del termini de protecció del dret d'autor i de determinats drets afins.
L'aplicació de les directives sobre el dret d'autor fou més aviat controvertida, com ho indicaren les sis sentències de no transposició de la directiva 2001/29/EC "relativa a l'harmonització de determinats aspectes dels drets d'autor i drets afins a la societat de la informació". Les lleis sobre drets d'autor, per tradició, varien de manera considerable entre els estats membres, en particular entre els que tenen un ordenament jurídic de caràcter anglosaxó i els que en tenen un de caràcter continental.

## Vegeu també

* Directiva europea sobre drets d'autor (2001)
* Directiva sobre els drets d'autor en el mercat únic digital (2019)

## Referències

* ↑ «Text de la directiva 91/250/CEE» (en italià). [Consulta: 7 maig 2011].
* ↑ «Text de la directiva 93/98/EEC» (en italià). [Consulta: 7 maig 2011].
* ↑ Sentència en l'assumpte C-31/04 contra Espanya, Sentència en l'assumpte C-56/04 contra Finlàndia, Sentència en l'assumpte C-59/04 contra França, Sentència en l'assumpte C-88/04 contra el Regne Unit, C-91/04 Sentència en l'assumpte contra Suècia, C-143/04 Sentència en l'assumpte contra Bèlgica (PDF)