OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paloma Valdés

María Josefa Paloma Filgueira y Rubio, coneguda artísticament com a Paloma Valdés (Valladolid, 23 d'octubre de 1943) és una actriu espanyola.

## Biografia

S'inicia en la interpretació a la seva ciutat natal a través del Teatro Español Universitario, instal·lant-se poc després en Madrid. En aquesta ciutat debuta en cinema de la mà de León Klimovsky, amb la pel·lícula Llegaron los franceses.
Emprèn llavors una breu carrera en la pantalla gran, que li porta a treballar al costat de Juan de Orduña a El amor de los amores (1961), Fernando Fernán Gómez a La venganza de Don Mendo (1961), Luis Saslavsky a El balcón de la luna (1962), Juan Antonio Bardem a Los inocentes (1963) o Pedro Lazaga a Los guardamarinas (1966).
En la segona meitat dels anys seixanta, la seva trajectòria deriva cap a la televisió i intervé, entre d'altres, en la sèrie Diego de Acevedo (1966), amb Paco Valladares així com en nombrosos episodis d'espais com Historias para no dormir (1966-1968), de Narciso Ibáñez Serrador, Estudio 1 o Novela.
En 1971, després de contreure matrimoni, es retira definitivament del món de la interpretació.
En 1963 va rebre el premi a la millor actriu als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1962, per Los Inocentes.

## Filmografia

* La venganza de Don Mendo (1961)
* Milagro a los cobardes (1962)
* El balcón de la luna (1962)
* Los inocentes (1963)
* Los guardamarinas (1966)
* Camerino sin biombo (1967)
* Encrucijada para una monja (1967)
* Escuela de enfermeras (1968)

## Referències

* ↑ Peter Cowie & Derek Elley. World Filmography: 1967. Fairleigh Dickinson University Press, 1977. p. 487
* ↑ Pel·lícules de Paloma Valdés a 20 Minutos
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166
* ↑ Los premios sindicales de cine, ABC, 31 de gener de 1963

## Enllaços externs

* Fitxa de Paloma Valdés a ElDoblaje.
# Minako Hamano

Nascuda el 28 de juny del 1969, a Kioto (Japó). És una compositora especialitzada en videojocs.
Als 22 anys (1991), i amb la obra que la va fer famosa The Legend of Zelda: link's Awakening va començar a treballar per Nintendo a Kyoto, al departament de R&D1 (1991 - 2004). Posteriorment ha continuat treballant pels departaments de SPD (2004 - 2015) i EPD (2015 - actualitat).
A vegades, ha treballat amb el compositor Kenji Yamamoto per la serie de videojocs Metroid, l'any 1994 va col·laborar amb Yamamoto per l'edició Super Metroid. També amb Kenji Yamamoto al 2004 amb el videojoc Metroid: Zero Mission. Per la serie Metroid, Hamano ha fet dos treballs mes amb Akira Fujiwara l'any 2002 pel videojoc Metroid Fusion i amb Masaru Tajima l'any 2007 amb el videojoc Metroid Prime 3: Corruption. En aquest últim projecte, Kenji Yamamoto també en va ser partícip.
A més de compositora també ha estat coordinadora de so per la saga de Metroid, i en una ocasió, va gravar una veu femenina per Samus Aran (avatar del joc) per a la seqüència de Game Over, la qual va ser retirada amb l'argument de que sonava massa sexual.

## Referències

* ↑ «Vandal» (en castellà). Vandal. [Consulta: 12 novembre 2017].
# Maria Lluïsa Oliveda i Puig

Maria Lluïsa Oliveda i Puig (Barcelona, 6 de juliol de 1922 - Barcelona, 20 de juny de 2020) fou una actriu i directora de teatre catalana, lluitadora pels drets de les dones.
Durant la dècada de 1940 va col·laborar amb el Teatro Español Universitario i amb grups d'aficionats com el Club Maria Guerrero o el Club Helena. Després de 1950 entra a formar part del Teatre Studium, amb Lluís Masriera. El 1957 va fundar el Pequeño Teatro a Barcelona, on va fer muntatges d'obres de Carlo Goldoni, Jorge Guillén i Arthur Schnitzler, entre d'altres. El 1973 s'encarrega de la direcció artística del Teatre Grec de Montjuïc i el 1980 crea el Teatre Experimental de Dones, amb el qual recorrem poblacions de Catalunya, Castelló i València i obté el Premi Lisístrata al Festival Internacional de Teatre de Sitges. Amb María José Ragué i Araceli Bruch funda l'associació Teatre+dona per tal de donar visibilitat a la creativitat de les dones en tot el ventall de possibilitats del teatre.
Va lluitar pels drets de les dones més de trenta anys, en el món del teatre, i també per promoure activament la incorporació de la dona a la vida cultural i social de Catalunya a través de diverses entitats, entre elles l'Ajuntament de Barcelona (Consell de Dones de Barcelona). Va ser presidenta del Consejo Nacional de las Mujeres de España. El 1999 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona i el 2006 va rebre la Creu de Sant Jordi. Va morir als 97 anys a Barcelona, el 20 de juny de 2020.

## Referències

* 1 2 Gaillard, Valèria. «Mor als 97 anys l'actriu i pionera del feminisme a Catalunya Maria Lluïsa Oliveda». Ara, 22-06-2020. [Consulta: 23 juny 2020].
* ↑ Ricard Salvat A propòsit de Maria Lluïsa Oliveda
* ↑ M. Lluisa Oliveda Puig: “El Consejo de Participación de la Mujer ha de empezar a funcionar". 13 d'octubre de 2010
* ↑ «Dates». Memora. Arxivat de l'original el 25 de juny 2020. [Consulta: 22 juny 2020].
# Carrie Williams Clifford

Carrie Williams Clifford (1862 a Chillicothe, Ohio – 1934) fou una escriptora i activista en els drets de les dones i en el moviment de drets civils dels afroamericans als Estats Units.

## Vida

Clifford va créixer i estudiar a Ohio, on es va casar amb el legislador estatal H. Clifford i va fundar el Club de Lectura Minerva, que feia activitats literàries i culturals per al desenvolupament personal i la discussió de problemes socials. A principis de segle XX es va involucrar en l'Associació Nacional de Dones Negres i el 1900 va formar la Federació de Clubs de Dones Negres d'Ohio, de la que en va ser la primera presidenta. Fou editora del departament de dones del Cleveland Journal, un diari negre.
Al voltant del 1910 va emigrar amb la seva família a Washington DC, on va mantenir amistat amb W.E.B. Du Bois, Charles Chesnutt, Georgia Douglas Johnson i Alain Locke.
Clifford també fou membre del Moviment Niàgara, el predecessor del NAACP, del que va ser líder quan fou establert.
Va morir el 1934 i va ser enterrada a al Cementiri Woodland de Cleveland, Ohio.

## Obres
### Llibres

* Race Rhymes, Printed by R. L. Pendleton, Washington, D.C.: 1911.
* The Widening Light, Walter Reid Co., Boston MA: 1922.

### Poesia

* "Brothers." Opportunity. 1925
* "Lines to Garrison." Alexander’s Magazine 1 (1906–1907): 8–9.
* "Love’s Way (A Christmas Story)." Alexander’s Magazine 1 (1906–1907): 55–58.
* "Votes for Children." Crisis 10 (August 1915): 185.

### Assajos

* "Cleveland and its Colored People" (1905)
* (editor) Sowing for Others to Reap, Charles Alexander, Boston MA, 1900

## Referències

* ↑ Diane L. Mohr, Carrie Williams Clifford, Writer, editor, women's and civil rights activist 1862-1934, Black Renaissance in Washington, 1920-1930s (accessed 19 Feb 2014)
* ↑ Danita Harris, "Cleveland's Black History: Carrie Williams Clifford, Orator, poet and activist" Arxivat 24 February 2014$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. ABC- Newsnet 5, Feb 14, 2014 (accessed 19 Feb 2014)
* ↑ «Clifford, Carrie Williams». The Encyclopedia of Cleveland History, 25-11-2008. [Consulta: 14 abril 2017].
* ↑ facsimile of Sowing for Others to Reap a archive.org

## Bibliografia

* Wilson, Rosemary Clifford, Introduction to Clifford, Carrie W., The Widening Light. Walter Reid Co., Boston, 1922.
* Kerlin, Robert, Negro Poets and Their Poems. Associate Publishers, Washington, D.C., 1923.
* Carter, Linda M., Notable Black American Women, Book II. Gale Research Inc., Detroit, 1996.
* Roses, Lorraine Eleana and Randolph, Ruth Elizabeth (eds.), Harlem’s Glory: Black Women Writing, 1900-1950. Harvard University Press, Cambridge MA, 1996.
* Roses, Lorraine, Black Women in America.

## Enllaços externs

* Race Rhymes a archive.org
* The Widening Light a archive.org
* The Black Renaissance biography of Carrie Williams Clifford
* Nahal, Anita, and Lopez D. Matthews Jr.,"African American Women and the Niagara Movement, 1905–1909," Afro-Americans in New York Life and History, Vol. 32, No. 2, July 2008, http://www.thefreelibrary.com/African+American+women+and+the+Niagara+Movement%2c+1905-1909.-a0182027493
# Álvaro Valero de Palma

Álvaro Valero de Palma, marqués de Valero de Palma (París 14 de març de 1870 - ?), fou un polític valencià, diputat a Corts durant la restauració borbònica.
Membre del Partit Conservador, fou elegit diputat pel districte de Dénia a les eleccions generals espanyoles de 1899 i 1903, després de les quals va haver greus incidents provocats pels seguidors del candidat que no fou escollit, Luis Armiñán Pérez, qui comptava amb el suport de José Canalejas y Méndez. Va denunciar el caciquisme a la Marina Alta i va rebre el títol de marquès el 1902 del papa Lleó XIII. A les eleccions generals espanyoles de 1905 fou elegit diputat per Dénia amb el Partit Liberal, i protestà per la detenció arbitrària del seu company de partit Juan Bautista Gavilá Catalá, diputat provincial. Després fou representant de Trinitario Ruiz Valarino a la comarca, cosa que li valgué ser nomenat senador per la província d'Alacant el 1914, 1916, 1918, 1920 i 1923.

## Referències

* ↑ «Valero». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 26 gener 2010].

## Enllaços externs

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.559. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Cass Timberlane

Cass Timberlane és una pel·lícula estatunidenca dirigida per George Sidney, estrenada el 1947.
L'argument procedeix d'una novel·la escrita a la revista per Sinclair Lewis el 1945 Cass Timberlane: A Novel of Husbands and Wives, (Cass Timberlane, una novel·la d'esposes i esposos). La novel·la és un estudi de Lewis sobre el matrimoni, l'amor, el romanç, el cor i la confiança,

## Argument

La història és passa a un petit poble adormit. Timberlane un jutge envellint queda fascinat per la presència al tribunal d'una bella testimoni anomenada Jinny. Ambdós es casen i semblen bastant feliços, fins que les aspiracions artístiques de Jinny que a més s'enamora d'un amic de jovinesa de Cass, amenacen d'espatllar llur relació. Finalment, desil·lusionada amb el seu amant, Ginny torna a casa i esdevé la bona esposa.

## Repartiment

Spencer Tracy i Lana Turner conformen la parella protagonista, encara que per al paper femení també van sonar actrius com Jennifer Jones, Vivien Leigh i Virgínia Grey.
* Spencer Tracy: Cass Timberlane
* Lana Turner: Virginia Marshland
* Zachary Scott: Bradd Criley
* Tom Drake: Jamie Wargate
* Mary Astor: Queenie Havock
* Albert Dekker: Boone Havock
* Margaret Lindsay: Chris Grau
* Rose Hobart: Diantha Marl
* John Litel: Webb Wargate
* Mona Barrie: Avis Elderman
* Josephine Hutchinson: Lillian Drover
* Selena Royle: Louise Wargate
* Frank Wilcox: Gregg Marl
* Richard Gaines: Dennis Thane
* John Alexander: Dr. Roy Drover
* Cameron Mitchell: Eino Roskinen
* Howard Freeman: Hervey Plint

## Referències

* ↑ «Sinclair Lewis' Cass Timberlane». AFI Catalogue. [Consulta: 9 gener 2020].
* ↑ «Cass Timberlane». The New York Times.
* ↑ «George Sidney | American director» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 9 gener 2020].
# Papusza

Bronisława Wajs, coneguda com a Papusza (Lublin, 17 d'agost de 1908 o 10 de maig de 1910 - Inowrocław, 8 de febrer de 1987) va ser una poeta polonesa i cantant, d'ètnia romaní. Papusza (que significa "nina" en romaní), va néixer en una família de nòmades. Hi ha més de trenta col·leccions al seu nom. Ha deixat una gran part del seu text escrit que descriu la seva vida gitana, i on expressa apassionadament la magnitud dels sofriments del seu poble durant la guerra, no només com a font de fortalesa i esperança pels romanís, sinó també en clau de l'amor que té per la vida i la naturalesa. Per això va ser inclosa el 1962 en la Unió Polonesa d'Escriptors. Les seves obres van ser publicades per Julian Tuwim i Jerzy Ficowski, entre d'altres, i traduïdes a diversos idiomes, com ara l'alemany, l'anglès, el francès, l'espanyol, el suec i l'italià. Algunes de les seves poesies es van incloure el 1998 en el llibre "The Roads of Roma: A PEN Anthology of Gypsy Writers"

## Volums publicats

* Peuśni Papuszy (Wrocław, 1956),
* Peuśni mówione (Łódź, 1973),
* Lesie, ojcze mój (Warszawa, 1990).

## Referències

* ↑ «The Roads of the Roma : A Pen Anthology of Gypsy Writers (Pen American Center's Threatened Literature Series): 紀伊國屋書店BookWeb».
# Rosa Gàmiz i Sànchez

Rosa Gàmiz i Sànchez (Badalona, 1965) és una actriu i pedagoga catalana.
Els seus inicis en la interpretació van ser a la Dramàtica del Círcol Catòlic de Badalona. Va cursar estudis i és graduada en interpretació a l'Institut del Teatre de Barcelona, en acabar els estudis el 1991 va ser cofundadora la companyia T de Teatre, amb les actrius Mamen Duch, Míriam Iscla, Carme Pla i Àgata Roca. L'actriu va deixar el grup després de la gira de tres mesos de l'espectacle Homes! a Buenos Aires.
Al llarg de la seva trajectòria teatral, ha participat en tota mena d'obres amb la companyia T de Teatre, així com espectacles per a infants, que organitza amb la La Perla Petita. En el primer àmbit, ha participat en produccions com Petits contes misògins de Patricia Highsmith, dirigida per Pere Sagristà, Homes!, o La filla del mar d'Àngel Guimerà, sota la direcció de Sergi Belbel. La corona d'espines de Josep M. de Segarra amb Ariel Garcia Valdés, Pigmalió de la companyia Dagoll Dagom sota la direcció de Joan Lluís Bozzo, Histories de teatre d'Oriol Broggi, El Misàntrop de Molière, també sota la direcció Oriol Broggi, Els estiuejants de M. Gorki i direcció de Carlota Subirós, 15 amb T de Teatre i direcció de Sergi Belbel o Història d'una florista amb Oriol Broggi, entre d'altres.
D'altra banda, també ha participat activament a sèries de televisió de Televisió de Catalunya com Oh! Europa (1994) i Oh! Espanya (1997) de Dagoll Dagom, Temps de silenci (2001-2002), Ventdelplà (2005-2010) o Nit i dia (2016), o ha fet aparicions en altres sèries de forma episòdica com a Estació d'enllaç (1995), La memòria dels Cargols (1999), Jet Lag (2001, 2003) o Kubala, Moreno i Manchón (2012). A més, ha participat en les següents produccions cinematogràfiques: No et tallis ni un pèl (1992) de Francesc Casanova, Susanna (1996) d'Antonio Chavarrías i '’Fènix 11-23 (2012) de Joel Joan i Sergi Lara.

## Referències

* 1 2 «Rosa Gàmiz». IMDb.
* ↑ Redacció «Un gesto arregla un conflicto». El País, 03-12-2017.
* ↑ Membrives, Marta «El Círcol Catòlic busca fons per a la renovació de la caixa escènica». El Punt Avui, 23-02-2010.
* ↑ Torras, Esther «Mujeres, emociones y neurociencia en el 25º aniversario de T de Teatre». El Periódico, 30-06-2017.
* ↑ Teatralnet. «Rosa Gàmiz - Fitxa d' artista - Teatralnet». Arxivat de l'original el 2017-02-08. [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ «Entrevista a Rosa Gàmiz». Betevé, 12-07-2018. [Consulta: 15 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Fitxa d'actor a IMDb (anglès)
# Maria Moscardó Fernández

Maria Moscardó Fernández (segle XX) és una actriu de doblatge catalana. Va començar treballant amb uns 15 anys a l'estudi La Voz de España amb papers minoritaris. Al llarg de la seva carrera ha treballat en sèries i pel·lícules tant en català com en castellà i ha posat veu habitualment a actrius com Renée Zellweger (per exemple, a Cold Mountain, a Chicago i fent de Judy Garland a Judy), Hilary Swank (a Million Dollar Baby), Halle Berry, Emmanuelle Béart, Angelina Jolie i Jada Pinkett Smith, entre d'altres. També va doblar el personatge de Lisbeth Salander de la trilogia Millennium, interpretat per Noomi Rapace, tant en català com en castellà.
Ha doblat diversos personatges d'anime com el primer Goku petit (als primers 25 episodis) i en a Bola de Drac en català. També ha participat en el doblatge de Dr. Slump, Evangelion i a Conan, el nen del futur. A banda, ha participat en les pel·lícules d'animació estatunidenques Com gats i gossos: La venjança de la Kitty Galore, L'Espantataurons i Stuart Little 2.

## Referències

* ↑ «La Vermella - La interpretació en doblatge, amb Carles di Blasi i Maria Moscardó». CCMA. [Consulta: 3 juny 2024].
* 1 2 3 «No es un día cualquiera: María Moscardó, voz de actrices | RTVE Play» (en castellà), 01-02-2011. [Consulta: 2 juny 2024].
* ↑ «Patio de voces - María Moscardó es Renée Zellweger - 16/02/20» (en castellà), 12-02-2020. [Consulta: 2 juny 2024].
* ↑ «Maria Moscardó». La Nit Friki. [Consulta: 2 juny 2024].

## Enllaços externs

* Maria Moscardó a Eldoblatge.com
# Clupeïformes

Els clupeïformes (Clupeiformes) són un ordre de peixos osteïctis, el més primitiu i menys evolucionat d'aquest grup. És l'únic ordre del superordre dels clupeomorfs (Clupeomorpha).

## Morfologia

* Absència de radis espinosos a les aletes.
* Presència de les aletes ventrals per darrere de les pectorals.
* Gran desenvolupament de les dorsals, de vegades amb la presència d'una aleta adiposa.
* La caudal és homocerca i sovint forcada.
* Les vèrtebres són amficèliques i totes iguals (isospòndils).
* Les escames són relativament grosses i solen ésser cicloides, molt semblants a les dels ganoides en algunes formes fòssils.
* La bufeta natatòria, quan hi és, comunica amb l'esòfag (fisòstoms).
* Algunes espècies tenen vàlvula espiral.

## Taxonomia

Inclouen més de 397 espècies agrupades en 68 gèneres i 6 famílies:
* Família Denticipitidae
* Família Engraulidae
* Família Pristigasteridae
* Família Chirocentridae
* Família Clupeidae
* Família Sundasalangidae

## Referències

* ↑ «Clupeiform | Definition, Characteristics, Examples, Classification, & Facts | Britannica» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2025].
* ↑ «Clupeïformes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Mas Ferrà, Xavier i Canyelles Ferrà, Xavier: Peixos de les Illes Balears. Editorial Moll, Palma, maig del 2000. Manuals d'Introducció a la Naturalesa, 13. ISBN 84-273-6013-4. Plana 80
* ↑ Animal Diversity Web (anglès)
* ↑ BioLib (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ NCBI (anglès)

## Bibliografia

* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, Alwyne. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Londres: Macdonald, 1985.
# Juan José Jusid

Juan José Jusid (Buenos Aires, 28 de setembre de 1941) és un guionista i director de cinema argentí.

## Vida personal

Va estar casat amb l'actriu Luisina Brando, mare del seu fill, Federico Jusid.

## Carrera

Va començar la seva carrera professional com a actor, manejador de marionetas i fotògraf en la dècada del 1960 en l'Associació de Directors de Curts. Es va convertir en director i guionista en 1968, sent aclamat per diversos films com Los gauchos judíos (1975), Asesinato en el Senado de la Nación (1984), Made in Argentina (1987), ¿Dónde estás amor de mi vida que no te puedo encontrar? (1992), Bajo bandera (1997) i Un argentino en New York (1998). Les seves pel·lícules protagonitzades per Miguel Ángel Solá ovan obtenir el segon premi dels Premis de Crítica de Cinema de l'Argentina, per Asesinato en el Senado de la Nación (1984) i la ja esmentada Bajo bandera. Posteriorment va dirigr alguns èxits com Esa maldita costilla (1999), una pel·lícula d'humor protagonitzada, entre d'altres, per Susana Giménez; y Papá es un Ídolo (2000), protagonitzada pel comediant Guillermo Francella i Sebastián Francini. La seva segona pel·lícula La fidelidad (1970) d'antuvi va ser un fracàs però amb el pas del temps va ser recuperat pels crítics i el públic, convertint-se en una pel·lícula de culte.

## Filmografia
### Director

* Tute Cabrero (1968)
* La fidelidad (1970)
* Los gauchos judíos (1975)
* No toquen a la nena (1976)
* Espérame mucho (1983)
* Asesinato en el Senado de la Nación (1984)
* Made in Argentina (1987)
* ¿Dónde estás amor de mi vida que no te puedo encontrar? (1992)
* Muerte dudosa (1994)
* Bajo bandera (1997)
* Un argentino en New York (1998)
* Esa maldita costilla (1999)
* Papá es un ídolo (2000)
* Apasionados (2002)
* Ensayo (2003)
* Santa Calls (Minisèrie de TV, 2005)
* Intolerancia (Curtmetratge, 2010)
* Mis días con Gloria (2010)
* Historias de diván (Minisèrie de TV, 2013)
* Viaje inesperado (2018)
* Mayores palabras (2020)

### Intèrpret

* ...(Puntos suspensivos) (1970)

## Referències

* ↑ Juan José Jusid a mcnbiografias.com
* ↑ Juan José Jusid: del intimismo al cine comercial de Torres, Juan Ignacio
# Segon Congrés Jurídic Català

El Segon Congrés Jurídic Català fou convocat el 1971 per l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya i el Col·legi d'Advocats de Barcelona amb la col·laboració d'altres entitats jurídiques catalanes amb la intenció de revisar l'aplicació de la Compilació del Dret Civil Especial de Catalunya, l'estatut de la dona catalana, la filiació, la paternitat i l'empresa agrícola catalana.
Se celebrà del 19 d'octubre al 18 de novembre de 1971, presidit per Francesc Condomines i Ignasi de Gispert i Jordà i com a secretari Lluís Puig i Ferriol, amb assistència d'uns 500 congressistes. Les sessions de treball tingueren lloc a Barcelona, Girona, Lleida, Cervera, Tarragona, Tortosa, Manresa, Vic i Andorra la Vella. Les conclusions i propostes foren publicades el 1972 a la Revista Jurídica de Catalunya, entre elles l'ús oficial del català en la vida jurídica, la creació d'un organisme legislatiu català i d'un Tribunal de Cassació. Hom hi acordà també la creació de la Fundació del Segon Congrés Jurídic Català per a promoure la publicació dels clàssics jurídics catalans.
# Ashton Gate Stadium

Ashton Gate Stadium és un estadi a Ashton Gate, Bristol, Anglaterra, i és la llar del Bristol City F.C. i del Bristol Rugbi. Situat al sud-oest de la ciutat, just al sud del riu Avon, actualment té una capacitat total de 27 000 espectadors.
Ashton Gate va ser la llar del Bedminster F.C. Fins a la seva fusió de 1900 amb el Bristol South End que va jugar a St John's Lane, i el club fusionat va jugar a St John's Lane fins al final de la temporada 1903-04, quan es van traslladar a Ashton Gate.
L'estadi també ha tingut un paper en la història del rugbi a la ciutat. El Bristol Rugbi hi va jugar en diverses ocasions des de la dècada de 1920, una ocasió va ser el 27 de desembre de 2006, quan va derrotar els rivals locals, Bath Rugbi 16-6, amb una multitud rècord veient el partit. S'hi han disputat diversos partits internacionals de rugbi, començant amb Anglaterra contra País de Gal·les el 1899. 100 anys més endavant, els All Blacks hi van jugar contra Tonga un partit de la copa del món de Rugbi de 1999. A partir de la temporada 2014-2015, el Bristol Rugbi es va traslladar permanentment a Ashton Gate.
L'estadi ha estat amfitrió de dos amistosos internacionals sub-21 d'Anglaterra. El primer va ser contra els sub-21 de Romania el 21 d'agost de 2007. Va acabar amb un empat a 1-1 amb Matt Derbyshire donant als amfitrions l'avantatge en el vuitè minut, però un gol de Joe Hart en pròpia porta als 25 minuts donà als visitants un empat, en un partit amb 18.640 espectadors L'altre va ser contra els sub-21 de l'Uzbekistan el 10 d'agost de 2010. Els amfitrions van vèncer els visitants per 2-0 amb Danny Rose marcant en el minut 64 i Martin Kelly anotant en el minut 78. Va haver-hi 9.821 espectadors.
# Mario Gandelsonas

Mario Gandelsonas (Buenos Aires, 1938).És un arquitecte i teòric especialitzat en urbanisme i semiòtica, establert a Nova York. Director del Center for Architecture, Urbanism and Infrastructure, també ha impartit classes a les universitats de Yale, Harvard i Princeton, entre d'altres.L'any 1980. Juntament amb la seva dona, la també arquitecta Diana Agrest, va fundar l'estudi Agrest and Gandelsonas Architects. Entre les seves publicacions, destaquen The Urban Text (MIT Press, 1992), X-Urbanism, Architecture and the American City, (Princeton Architectural Press, 1999) i Garden [City] State, Slow Infrastructure for New Jersey (CAUI Publications, Island Press 2013), entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Mario Gandelsonas». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].