OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nuruzbeg

Nuruzbeg o Nurusbeg (Nurus Khan, Nuruz Khan, Nurus Beg, Nuruz Beg, Nawruz Khan, Nawruz Beg i altres variacions) fou un kan de l'Horda d'Or, suposat germà i successor de Kulna Khan, al que hauria assassinat el 1360.
Quan va pujar al tron diversos prínceps russos van anar a l'Horda per rebre la investidura i entre ells Basili Mikhailovitx de Tver amb els seus nebots els prínceps de Riazan i Rostov. Demitri Ivanovitx de Moscou no hi va anar en persona i va enviar al seu escuder amb l'encàrrec d'obtenir un yarligh o diploma, però Nurus va insistir que hi havia d'anar personalment. L'any següent, el 1361 hi van anar Andreu Constantinovitx de Súzdal i el seu germà Demitri que foren ben rebuts; el kan va oferir a Andreu el gran principat de Vladímir però aquest el va refusar i fou llavors concedit al seu germà Demetri Constantimovitx; aquesta posició rivalitzava amb la dels prínceps de Moscou (o de Rússia) i la família d'Ivan Kalita. Demitri va marxar al seu principat amb un delegat mongol i fou ben rebut a Vladímir, on fou consagrat pel metropolità Alexis que no obstant va refusar traslladar la seva seu des de Moscou. El nomenament de Demetri fou ben rebut també a Nóvgorod que no simpatitzava amb el príncep de Moscou. El príncep d'aquest, Demetri Ivanovitx va anar finalment a l'Horda on es va quedar un temps i va entregar molts regals al kan, a la seva esposa, i als notables i fou investit amb el principat de Rússia Blanca amb les ciutats de Vladímir i Pereyeslav.
Nuruzbeg va estar poc temps al tron (vers 1360 a 1361). Un príncep de nom Khidhr (Khidr) o Khirz (o Mahmud Khizr o Mahmud Khirz) que tenia a la seva gent pasturant més enllà del Jaik o Ural, va aconseguir el suport d'alguns notables, va matar a Nuruzbeg, al seu fill Timur i a la vella reina Taidula i va pujar al tron. La crònica de Nikon diu que va matar també a tota la gent d'un tal Mualbura que podria ser el Mogolbeg que apareix com a testimoni al tractat amb Venècia de 1358. En una de les monedes Nuruzbeg rep el títol de Muhammad Nurus. Les seves monedes estan datades el 1360-1361 i foren encunyades a Gulistan, Nova Sarai i Azak. Von Hammer situa a Kildibeg com a successor (1361-1362) i Khuandemir esmenta un kan de nom Txerkesbeg o Txerkes Khan.

## Notes

* ↑ Khuandemir diu que "pretenia falsament ser fill de Janibeg"; Karamzin només diu que era un jòtxida

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Hasan Beg Khan

Hasan Beg Khan fou kan de l'Horda d'Or, probablement germà i successor d'Aziz Xaikh vers 1367. Seria el personatge que els russos anomenen com Hassan Kasanji.
Hasan podria ser l'enviat que l'esposa d'Aziz va enviar a la cort russa el 1364. Nikon diu que va capturar Sarai (Nova Sarai) el 1367. Se li coneix una moneda del 1369/1370 trobada a Tetiuchy.
Als principats russos les lluites successòries no es van aturar tot i els atacs tàtars des de fora i la plaga a l'interior. El principat més afectat fou Tver on al jove príncep Miquel li disputava el tron el seu oncle; el primer va obtenir el suport del seu cunyat Olgerd de Lituània i es va poder imposar; llavors va agafar el títol de gran príncep de Tver desafiant l'autoritat del gran príncep de Moscou (1367) Demetri, que el va convidar al seu principat i el va detenir, però un enviat tàtar de nom Karacha o Karaja va fer costat a Miquel i va obligar a Demetri a alliberar-lo; quan els moscovites van envair Tver, Miquel va cridar en ajut als lituans i Olgerd, el seu germà Kestute i el fill d'Olgerd Vitut, amb el suport del príncep de Smolensk; el seu atac a Rússia fou sobtat i desastrós; després de quaranta anys de pau ara rebien l'atac d'un enemic tant potent com abans els tàtars; les ciutats foren cremades, la gent assassinada, i l'exèrcit rus dispersat; Demetri i els seus es van tancar al Kremlin; durant tres dies van resistir els atacs lituans que al mateix temps saquejaven esglésies i monestirs de la rodalia, però per temor a un setge a l'hivern els lituans es van retirar sense acabar la feina.
Poc després els Cavallers Teutònics atacaven el principat de Pskov en resposta a les queixes del comerciants alemanys que residien allí.
Howorth pensa que Hasan va obtenir autoritat sobre la Bulgària del Volga vers 1370 amb el suport de Demetri de Súzdal, el seu germà Boris i el fill Basili, i que conservava aquesta autoritat vers el 1376 any en què els fills de Demetri de Súzdal, aliats als moscovites, van avançar cap a Kazan on governaven Hasan i Muhammad Sultan. La gent de Kazan, amb camells, va intentar oposar-se als cavallers russos, però aquestos van cremar els seus pobles i els seus quarters d'hivern i els seus bots i van obligar a Hasan i a Muhammad Sultan a pagar un tribut de 2000 rubles. Després no torna a ser esmentat.
El següent kan esmentat (a partir de 1371) fou Tulunbeg (Tülüngbeg) o Tulunbek.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Kaput Lager - Gli ultimi giorni delle SS

Kaput Lager - Gli ultimi giorni delle SS (estrenada internacionalment com Achtung! The Desert Tigers) és una pel·lícula italiana del 1977 del gènere nazisploitation escrita i dirigida per Luigi Batzella (acreditat com Ivan Kathansky).

## Argument

Al front d'Àfrica durant la Segona Guerra Mundial, un comando estatunidenc a les ordes del major Lexmann intenta atacar un dipòsit de carburant, però fracassen i són capturats. Lexmann és internat en un camp de presoners a Líbia, dirigit pel sàdic capità Steir, que disfruta assotant les dones i torturant els presoners. Steir és ajudat per la doctora Lessing, enamorada de la presonera Clare, alhora enamorada de Max. El comandant organitza una evasió, utilitzant a la doctora Lessing com a ostatge.

## Repartiment

* Richard Harrison: el major Lexman
* Lea Lander: la doctora Erika Lessing, SS Afrika Korps
* Gordon Mitchell: capità Steir
* Isarco Ravaioli: tinent Keller
* Agnese Kalpagos: Clara
* Gino Turini: sergent (com John Brown)
* Zaira Zoccheddu: noia jueva
* Mauro Mannatrizio: un soldat de Lexman
* Italo Gasperini:
* Mike Monti: Max
* Alfredo Rizzo: un general americà (no acreditat)

## Referències

* ↑ Kaput Lager - Gli ultimi giorni delle SS a MYmovies.it
* ↑ Kaput Lager - Gli ultimi giorni delle SS, Rivista del cinematografo
# Ramphocelus

Ramphocelus és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 9 espècies:
* Tàngara de collar carmesí (Ramphocelus sanguinolentus Lesson, RP, 1831)
* Tàngara flamígera (Ramphocelus flammigerus Jardine & Selby, 1833)
* Tàngara de carpó groc (Ramphocelus icteronotus Bonaparte, 1838)
* Tàngara de carpó vermell (Ramphocelus passerinii Bonaparte, 1831)
* Tàngara del Brasil (Ramphocelus bresilia Linnaeus, 1766)
* Tàngara dorsivermella (Ramphocelus dimidiatus Lafresnaye, 1837)
* Tàngara emmascarada (Ramphocelus nigrogularis Spix, 1825)
* Tàngara del Huallaga (Ramphocelus melanogaster Swainson, 1838)
* Tàngara bec d'argent (Ramphocelus carbo Pallas, 1764)

## Referències

* ↑ «Ramphocelus (Ramphocelus sp.) - Avibase». [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Ramphocelus Desmarest, 1805» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 12 febrer 2025].
# Via negra

La via negra, en anglès black open access, en l'accés obert, es aquella via d'accés a la literatura científica que es refereix a la publicació il·legal d'articles amb tots els drets reservats a través de plataformes tipus Sci-Hub, ResearchGate, o Academia.edu, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Ciència oberta: coneixes les diverses vies de publicació dels resultats de la recerca en accés obert?». ConsCiènciaUrl. Butlletí de recerca i divulgació centífica, 22-02-2021. [Consulta: 19 juliol 2021].
* ↑ Monti, Carolina; Miguel, Sandra E. (dir.); Unzurrunzaga, Carolina (codir.) «El lado “oscuro” del Acceso Abierto: la vía negra». Las vías alternativas para el Acceso Abierto Estudio de disponibilidad de las publicaciones de una comunidad especializada en ecología acuática en Argentina. Universidad Nacional de la Plata, 2019, pàgs. 25-27 [Consulta: 19 juliol 2021].
# Vibrant uvular

La consonant vibrant uvular sonora és un so de la parla que es transcriu [ʀ] en l'AFI (una erra versaleta). És utilitzada en força llengües. Aquest so és la coneguda erra francesa. A Europa podria haver-se originat i difós a partir del francès, incorporant-se a l'alemany, alguns dialectes del neerlandès, alguns dialectes italians del nord, i alguns dialectes escandinaus del sud.

## En català

Aquest fonema no existeix en català. Això no obstant, algunes persones que no saben fer l'erra sonora en català, la pronuncien d'una manera similar a aquest fonema.
A més, el mallorquí de Sóller (solleric), per qüestions històriques rep influència francesa, per això alguns sollerics pronuncien aquest fonema en lloc de l'erra sonora.

## En altres llengües

Aquest fonema és usat en francès (carré, [ˈkaʀe]), en portuguès (carro, [ˈkaʀu]), occità (garçon, [gaʀ'su]) i hebreu (ירוק, [jaˈʀok]), entre d'altres.

## Notes

* ↑ Trudgill, 1974, p. 221.
* ↑ Moulton, 1952.
* ↑ Ewert, 1963.
* ↑ Martinet, 1969.
* ↑ Mapa basat en Trudgill (1974:221)

## Bibliografia

* Bisiada, Mario «[R] in Germanic Dialects — Tradition or Innovation?». Vernacular, 1, 2009, p. 84–99.
* Canepari, Luciano. Il MªPi – Manuale di pronuncia italiana (en italian). 2. Bologna: Zanichelli, 1999. ISBN 88-08-24624-8.
* Ewert, A. The French Language. Faber, 1963.
* Grevisse, Maurice; Goosse, André. Le Bon Usage. 14th. De Boeck et Larcier, 2008.
* Hall, Tracy Alan «The phonology of German /ʀ/». Phonology, 10, 1, 1993, p. 83–105. DOI: 10.1017/S0952675700001743.
* Martinet, A. Le Français sans fard. Presses Universitaires, 1969.
* Mateus, Maria Helena; d'Andrade, Ernesto. The Phonology of Portuguese. Oxford University Press, 2000. ISBN 0-19-823581-X.
* Moulton, W.G. «Jacob Böhme's uvular r». Journal of English and Germanic philology, 51, 1952, p. 83–89.
* Rood, David S.; Taylor, Allan R. [2012-07-12]. «Sketch of Lakhota, a Siouan Language, Part I». A: Còpia arxivada. 17. Smithsonian Institution, 1996, p. 440–482 [Consulta: 11 febrer 2017].
* Trudgill, Peter «Linguistic change and diffusion: Description and explanation in sociolinguistic dialect». Language in Society, 3, 2, 1974, p. 215-246. DOI: 10.1017/S0047404500004358.
* Wheeler, Max W. The Phonology Of Catalan. Oxford University Press, 2005. ISBN 978-0-19-925814-7.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Vicenç Sasot i Fraucà

Vicenç Sasot i Fraucà (Penyalba, Aragó, 21 de gener del 1918 - Barcelona, 12 d'abril del 1985) va ser un jugador i entrenador de futbol català d'origen aragonès.

## Carrera

El 1935 es va iniciar com a futbolista a Sant Cugat del Vallès. Durant la guerra civil fou jugador del FC Barcelona, amb qui disputà nou partits del campionat de Catalunya. Després d'acabada la Guerra Civil Espanyola el 1939, va continuar la seva carrera al Reial Valladolid.
La temporada 1943/44 va jugar al CE Sabadell de la primera divisió. El seu primer partit a primera divisió, es va posar fi a una derrota davant el Sevilla FC per 2-5. Aquesta temporada, va jugar dos partits de Lliga més, sent l'última vegada que jugaria a primera divisió. La seva carrera com a futbolista la va finalitzar com a jugador de la UE Sants.
Després de la seva carrera com a jugador va començar les seves activitats d'entrenador. Entre altres equips, va entrenar la UE Sants, la UE Lleida, el Reus CF i la selecció catalana de futbol.
A continuació va passar 13 anys al FC Barcelona com a entrenador. Allí va entrenar diversos equips juvenils del club, fins que va esdevenir entrenador del primer equip la temporada 1964-1965. Després que el Barcelona perdés l'octubre del 1964 davant el Llevant UE per un contundent 1-5 i l'equip ocupés el lloc desè en la taula classificatòria de la Lliga, César Rodríguez va ser destituït i Vicenç Sasot va ser nomenat nou entrenador. Sasot va acabar situant l'equip al sisè lloc. En la Copa de Fires, el Barcelona va ser eliminat pel Racing d'Estrasburg. Després de tres empats, el guanyador es va decidir llançant una moneda a l'aire i el conjunt català va quedar fora de la competició. Sasot no va continuar la següent temporada. El seu lloc el va ocupar l'argentí Roque Olsen.
La temporada 1968-69 va entrenar fins al mes de febrer del 1969 el RCD Mallorca, que acabaria ascendint a la primera divisió. Més endavant, va ser entrenador de l'Atlètic Balears i del Girona FC, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Falleció, a los 66 años, Vicente Sasot». Mundo Deportivo, 13-04-1985.
* ↑ «Vicente Sasot: otro hombre de la casa (1964-1965) | Cuadernos de Fútbol». www.cihefe.es. [Consulta: 21 desembre 2016].
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.

## Enllaços externs

* Història del FC Barcelona: Entrenadors, Vicenç Sasot (1964-65) Arxivat 2012-01-19 a Wayback Machine.
* Imatges de Vicenç Sasot a Facebook
* Vicenç Sasot i Fraucà a BDFutbol
* Vicenç Sasot i Fraucà Fitxa com a entrenador a BDFutbol
# Volker Glab

Volker Glab (Jügesheim, 1953) és catedràtic d'institut (alemany, castellà i francès) i professor universitari de traducció castellà-alemany i de català i traductor. A més de moltes traduccions, tant de ficció com de no-ficció, del català i del castellà a l'alemany ha publicat nombrosos treballs de recerca filològica i articles d'enciclopèdia literària sobre autors catalans. Porta més de 20 anys traduint i donant a conèixer al públic de parla alemanya autors com Montserrat Roig, Maria Antònia Oliver i Baltasar Porcel, entre d'altres. Les seves primeres passes al món de la traducció literària les va fer de la mà del catedràtic universitari de filologia catalana Tilbert Dídac Stegmann, el qual el va convidar a traduir un fragment de L'illa de les tres taronges de Jaume Fuster, obra que es va llegir públicament a l'acte de fundació de l'Associació germano-catalana. També va contribuir a la presència catalana a la Fira del Llibre de Frankfurt, tant l'any 1991, quan Espanya va ser país convidat, com l'any 2007, que ho va ser Catalunya. En diverses ocasions ha divulgat les seves experiències com a traductor en conferències, a congressos i en un debat sobre traducció literària a la primera edició del Kosmópolis del CCCB, conjuntament amb Maria Antònia Oliver. Des de fa uns anys també els estudiants de Filologia hispànica de la Universitat d'Erlangen també poden participar d'aquesta experiència en les seves classes de traducció. Viu a cavall entre Alemanya i Catalunya.

## Referències

* ↑ «Volker Glab». Tralicat. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Volker Glab». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Germano de Figueiredo

Germano Luís de Figueiredo (23 de desembre de 1932 – 14 de juliol de 2004), conegut simplement com a Germano (ʒɨɾˈmɐnu), fou un futbolista portuguès que jugava com a defensa central.
Va jugar gran part de la seva carrera professional amb el SL Benfica, amb el qual va jugar 131 partits oficials, i hi va guanyar títols importants, incloses dues Copes d'Europa.
Germano va representar Portugal al Mundial 1966. Està classificat el 53è al rànquing dels 50 Millors Futbolistes dels darrers 50 Anys de la UEFA.

## Referències

* ↑ «Germano Luís de Figueiredo» (en portuguès). Vedeta ou Marreta?, 07-03-2007. [Consulta: 14 octubre 2013].
* ↑ «60–51: Dois portugueses em destaque» (en portuguès). UEFA.com, 16-01-2004. Arxivat de l'original el 15 d’octubre 2013. [Consulta: 14 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Germano de Figueiredo, fitxa a ForaDeJogo
* Estadístiques amb Portugal a Eu-Football
# Xavi Font

Xavi Font (Bellpuig, 1972) és un compositor català, resident a Galícia.
Rep formació elemental de piano i guitarra forma part de diverses formacions pop i electrònica des de 1987 fins a 2002 (Loopside, Dar Ful Ful i Piano, entre altres). El 2004 rep formació de José Nieto, moment en el qual passa a orientar les seves composicions cap al món audiovisual. Posteriorment continua formant-se en orquestració al Berklee College of Music i en composició amb Antón García Abril entre d'altres.
Des de 2005 compon per a nombrosos curtmetratges, publicitat, telefilmes i llargmetratges entre els quals destaquen Hierro (2019) de Jorge Coira, La sombra de la ley (2018) de Dani de la Torre, Agallas’' (2009) de Samuel Martín i Andrés Luque, ‘El diario de Carlota’ (2010) de Jose Manuel Carrasco i O Apóstolo (2012) de Fernando Cortizo, aquesta última al costat del compositor nord-americà Philip Glass.

## Premis

* Millor maqueta segons els oïdors del programa Disco Grande (2000)
* Grup revelació de l'any segons el programa Viaje a los sueños Polares de 40 Principales.
* Millor directe nacional segons la revista Go! Mag (2001)
* Nominació XXIV Premis Goya en la categoria de Millor cançó original (2010)
* Nominació a Premis Mestre Mateo 2010 en la categoria de Mellor música original per 'Gales'
* Premis Mestre Mateo 2013 Millor música original per O Apóstolo
* Nominació a Premi Mestre Mateo 2014 en la categoria de Millor música original per 'Salgadura'
* Nominació a Premi Mestre Mateo 2018 en la categoria de Millor música original per 'Os Fillos do Sol'
* Nominació XXXIII Premis Goya en la categoria de Millor música original (2019)

## Filmografia
### Llargmetratges

* Abrígate R.Costafreda 2007
* Agallas S.Martín y A. Luque 2009 -vegeu Agallas (pel·lícula)-
* Relatos Mario Iglesias 2009
* El diario de Carlota Jose M. Carrasco 2010
* O Apóstolo Fernando Cortizo 2011
* Tiempo sin aire S.Martín y A. Luque 2015
* La sombra de la ley Dani de la Torre 2018
* O que arde Oliver Laxe 2019
* Ons Alfonso Zarauza 2019 (amb Elba Fernández)

### TV

* El espejo A.Sampayo 2007
* O bosque de levas A.Dobao 2007
* Mà morta de R. Costafreda 2008
* Cartas italianas Mario Iglesias 2008
* Salaó Jesús Font 2013
* The Avatars Luís Santamaría / Toño López 2014
* Vidago Palace Henrique Oliveira 2017
* Os Fillos do Sol Ramon Costafreda / Kiko Ruiz 2017
* Comtes Carles Porta 2017
* Hierro Jorge Coira 2019 (amb Elba Fernández)
* Auga seca Toño López 2020 (amb Elba Fernández)

### Curtmetratges

* Clases Particulares Alauda Ruiz 2005
* Te quiero Mal Mireia Giró 2005
* Lo importante Alauda Ruiz 2006
* Padam... José Manuel Carrasco 2006
* Señales de indiferencia Javi Fernandez 2007
* Atención al cliente M.Valin y D.Alonso 2007
* Consulta 16 Jose M. Carrasco 2008
* Aún no estoy muerto Alain Lefebvre 2015

## Referències

* ↑ Xavi Font: "La nominació al Goya va ser un premi", segre.com, 6 de febrer de 2019
* ↑ «SOY FAN DE LAS PELÍCULAS QUE NO UTILIZAN MÚSICAS», Acadèmia Gallega Audiovisual
* ↑ Xavier Font a mundobso.com
* ↑ Elba Fernández y Xavi Font lanzan la banda sonora de la serie 'Hierro', Europa Press, 6 de juny de 2019
# Yosi Domínguez

José Manuel Domínguez, més conegut com a Yosi, nascut a Ourense el 23 de gener de l'any 1948, és un músic, cantant i compositor gallec del grup de rock Los Suaves. És un dels compositors vocalistes més veterans de la península. Abans de ser membre de Los Suaves va exercir de Policia Nacional.

## Trajectòria

Nascut a Ourense en l'any 1948, és membre del grup de rock Los Suaves, germà del baixista del mateix grup, Charli Domínguez, i del primer bateria, Javier Domínguez.
Les seves composicions abasten temes com l'amor, la pèrdua, el dia a dia, la mort, la nit o les dones, entre d'altres. Amb el pas dels anys es nota una evolució en els temes de les seves cançons, si bé en els últims discos la influència dels guitarristes Alberto Cereijo o Fernando Calvo és més notable i es fa present en cançons com "Noche" o "Mi casa". Així i tot, el disc del grup "El jardín de las delicias" està compost, tant la música, com la lletra per Yosi.
Yosi, és un dels cantants més veterans d′Espanya, amb més de 60 anys, tot i que encara es manté en els escenaris i en un constant procés de creació.

## Referències

* ↑ «Dura elección para el rock gallego». El Correo Gallego, 06-08-2009.
# Àcid taxoleic

L'àcid taxoleic, el qual nom sistemàtic és àcid (5Z,9Z)-octadeca-5,9-dienoic, és un àcid carboxílic poliinsaturat de cadena lineal amb devuit àtoms de carboni, la qual fórmula molecular és ${\ce {C18H32O2}}$. En bioquímica és considerat un àcid gras rar, de cadena llarga, i se simbolitza per C18:2 n-9. Presenta dos enllaços dobles, no conjugats, als carbonis 5 i 9, ambdós amb conformació cis.
És present en els olis de les llavors de coníferes, com ara la pinassa o Pinus nigra (47 %), Taxus cuspidata (16,2 %), el teix o Taxus baccata (12,2 %), el cedre del Líban o Cedrus libani (9,4 %), el pinsap o Abies pinsapo (8,2 %), el pinastre o Pinus pinaster (7,1 %), l'avet blanc o Abies alba (6,2 %), entre d'altres.
A les coníferes se'l troba juntament amb d'altres àcids grassos que presenten també un doble enllaç al carboni 5, o Δ⁵, aïllat de la resta d'enllaços dobles i que n'és característic d'aquest grup d'àcids, format també per l'àcid juniperònic, l'àcid pinolènic, l'àcid coniferònic i l'àcid sciadònic.

## Referències

* ↑ «PlantFAdb: 18:2-delta-5c,9c; Taxoleic acid; 5,9-Octadecadienoic acid, (5Z,9Z)-; 5,9-Octadecadienoic acid, (Z,Z)-; (Z,Z)-5,9-Octadecadienoic acid; 5Z,9Z-Octadecadienoic acid; Taxoleic acid; cis,cis-5,9-Octadecadienoic acid; cis-5,cis-9-Octadecadienoic acid». [Consulta: 24 abril 2018].
* ↑ Alasalvar, Cesarettin; Shahidi, Fereidoon. Tree Nuts: Composition, Phytochemicals, and Health Effects (en anglès). CRC Press, 2008-12-17. ISBN 9781420019391.
# Àmbit Galeria d'Art

Àmbit és una galeria d'art de Barcelona fundada el 1985 per Carmina Otero i Josep Maria Benach.
Entre els artistes que han exposat a Àmbit hi ha Agustí Puig, Ricard Vaccaro, Arranz Bravo, Guinovart i Ràfols-Casamada, entre d'altres. Àmbit i Xano Armenter, artista que ha exposat en diverses ocasions a la galeria, reben el 2016 el primer premi del certamen d'art de Vermuts Miró amb l'obra Thinking about Gaudí. També el 2016, la galeria acull A quattro mani, la primera exposició pòstuma de Benet Rossell, amb intervencions seves sobre peces ceràmiques de Paola Masi.

## Referències

* ↑ F. Barcelona, N. «La galeria Àmbit A&D resumeix dos segles de pintura catalana». El Periódico, 22-01-2010. [Consulta: 19 juliol 2019].
* ↑ «Xano Armenter exposa a Àmbit Galeria d'Art». CCMA, 17-11-2008. [Consulta: 11 gener 2018].
* ↑ «Barcelona: Xano Armenter a Àmbit Galeria d´Art». Bonart, 15-09-2011.
* ↑ «#ILike_Art». Núvol, 05-10-2016.
* ↑ «Àmbit obrirà temporada amb Benet Rossell». El Punt Avui, 24-08-2016.
* ↑ Bufill, Juan «Àmbit expone la última obra de Benet Rossell, en colaboración con Paola Masi». La Vanguardia, 26-09-2016.