OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moncho Alpuente

Ramón Mas Alpuente (Madrid 23 de maig de 1949 - Illes Canàries 21 de març de 2015) conegut com a Moncho Alpuente va ser un periodista, escriptor, humorista i cantant madrileny.
Va estudiar periodisme a Madrid però des dels 16 anys treballava a la revista Sp on s'especialitzà en el periodisme musical. Va participar com a col·laborador en programes de música a la ràdio i la televisió i va escriure diversos llibres i articles en premsa.
El 1968 va formar el grup satíric musical Las Madres del Cordero i el 1970 va crear l'espectacle teatral Castañuelas 70, que va causar una forta polèmica. El 1971 va fundar l'emissora Popular FM i el 1986 va produir la comèdia La reina del Nilo.
També va participar en el programa Que noche la de aquel año i va dirigir diverses seccions d'El País Semanal. El 1987 va dirigir el programa Buenos días, Babiloina a la desapareguda Radiocadena Española. Com a lletrista va col·laborar en diversos discos amb Joaquín Sabina, Jaume Sisa i Luis Eduardo Aute, entre d'altres.
Durant els seus últims dies va seguir col·laborant amb el programa La Ventana a la Cadena SER i amb el diari Público. Va morir el 21 de març de 2015 a causa d'un infart.

## Obra

* El Libro de los santos imaginarios y de Los hechos apócrifos (1985)
* Sólo para fumadores (1988)
* Cómo escapar del 92 (1990)
* Hablando francamente (1990)
* Versos Sabáticos (1991)
* La órbita de Ulises (1994)
* Bienvenido Farewell (1995)
* Operación centollo (1996)
* Operación Gran Dragón (1997)
* Versos Perversos (2000)
* Grandezas de España: la historia más grande jamás contada con menos escrúpulos (2000)
* Gatomaquias (2005)

## Referències

* 1 2 3 4 5 EFE Madrid. «Mor el periodista, escriptor i cantant Moncho Alpuente». Diari Ara. [Consulta: 21 març 2015].
# Graham Arnold

Graham Arnold (Sydney, Austràlia, 3 d'agost de 1963) és un exfutbolista australià.
Va disputar 54 partits amb la selecció d'Austràlia.
Trajectòria com a entrenador:
* 1989–1990 Sydney United
* 1998–2000 Northern Spirit
* 2000–2006 Austràlia (assistent)
* 2006–2007 Austràlia
* 2007–2008 Austràlia sub-23
* 2008–2010 Austràlia (assistent)
* 2010–2013 Central Coast Mariners
* 2014 Vegalta Sendai
* 2014–2018 Sydney FC
* 2018–present Austràlia
* 2018–present Austràlia sub-23

## Referències

* ↑ National Football Teams
* ↑ «Graham Arnold». ALeague Stats. Arxivat de l'original el 13 de gener 2017. [Consulta: 6 març 2017].
# Raquel Camarinha

Raquel Camarinha (Braga, 1986) és una soprano portuguesa. El 2011 va rebre el primer premi del Concurs Nacional de Cant Luísa Todi. El seu repertori abasta la música barroca, el classicisme, la música contemporània i també el fado portuguès.

## Biografia
### Formació i carrera musical

El 2009 es va graduar a la Universitat d'Aveiro, a Portugal. El 2011 es va graduar amb un màster en cant al Conservatori Nacional de Música i Dansa de París amb honors. El 2013 es va graduar com a artista, cançó i repertori contemporani i creació.
El repertori de Raquel Camarinha oscil·la entre el barroc i el contemporani. En el seu debut en papers habituals de Mozart va destacar amb Pamina a La flauta màgica de Mozart, al Conservatori Nacional de Música de París el març de 2010, i amb Zerlina al Don Giovanni a Madeira el gener de 2006. És particularment coneguda a França per la seva interpretació d'Eurilla a l'Orlando Paladino de Haydn al Théâtre du Châtelet el març de 2012. També ha interpretat Morgana a l'Alcina de Haendel a Brig (Suïssa), l'agost de 2013.
En música contemporània, ha encarnat el fascinant personatge de Justine-Juliette en l'obra musical La passió segons Sade del compositor Sylvano Bussotti (creació al Théâtre de Nîmes al febrer de 2017).

### Premis

El 2011 va rebre el primer premi al Concurs Nacional de Cant Luisa Todi a Portugal, el premi al millor intèrpret femení al Concurs d'Òpera d'Armel a Hongria. Va guanyar també el premi de duets de cant i piano al V Concurs Internacional de Cant i Piano Nadia i Lili Boulanger. El 2013 va rebre el primer premi i el premi del públic al Concurs Internacional de Cant Barroc de Froville. El 2014 va participar en el concert Generation Jeunes Interprètes a France Musique. El gener del 2017, fou nomenada a la categoria «Revelació lírica» en els premis Victoires de la Musique Classique.

### Obres pròpies

El 2008, Raquel Camarinha va compondre una òpera, Evil Machines, i el 2010, una altra, anomenada Paint Me. També ha creat la versió de cambra de La passion de Simone, de la compositora finesa Kaija Saariaho.

## Referències

* 1 2 3 «Biographie» (en francès). Arxivat de l'original el 2019-06-16. [Consulta: 18 juny 2019].
* 1 2 «Raquel Camarinha, soprano lyrique». Centre français de promotion lyrique, 2013. Arxivat de l'original el 2018-10-27. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «Nominations aux Victoires de la Musique Classique 2017 : Raquel Camarinha à l'expressivité enjouée». Olyrix, 2017. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ «Antoine Gindt».
* ↑ «Raquel Camarinha». Association jeunes talents, 2012. Arxivat de l'original el 18 de juny 2019. [Consulta: 30 gener 2017].
* 1 2 «Raquel Camarinha, Soprano». France musique, 2014. [Consulta: 30 gener 2017].
* ↑ Charles Arden (en francès) Olyrix, 27-01-2017.
* ↑ «Raquel Camarinha». Concert Hosteldieu, 2012. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2016. [Consulta: 30 gener 2017].
# Lliga capverdiana de futbol

La Lliga capverdiana de futbol, oficialment Campeonato Cabo-Verdiano de Futebol, és la màxima competició futbolística de Cap Verd. Data de l'any 1953, quan Cap Verd formava part de Portugal. Com a estat independent data de 1976.

## Format

El campionat és disputat pels campions de les lligues de les diverses illes.

## Clubs participants temporada 2016-17
### Grup A

* Onze Unidos (Cidade do Maio)
* FC Ultramarina Tarrafal (Ribeira Brava)
* Vulcânicos (São Filipe)
* AJAC da Calheta

### Grup B

* Académico do Aeroporto (Espargos)
* Académica Porto Novo (Porto Novo)
* CS Mindelense (Mindelo)
* Paulense DC (Pombas)

### Grup C

* FC Derby (Mindelo)
* Sport Sal Rei (Sal Rei)
* Sporting da Brava (Nova Sintra)
* Sporting Clube da Praia (Praia)

## Historial

Font:

### Abans de la independència

* 1953: Académica Mindelo (1)
* 1954: CS Mindelense (1)
* 1955: no es disputà
* 1956: CS Mindelense (2)
* 1957-59: no es disputà
* 1960: CS Mindelense (3)
* 1961: Sporting Clube da Praia (1)
* 1962: CS Mindelense (4)
* 1963: FC Boavista (1)
* 1964: Académica Mindelo (2)
* 1965: Académica da Praia (1)
* 1966: CS Mindelense (5)
* 1967: Académica Mindelo (3)
* 1968: CS Mindelense (6)
* 1969: Sporting Clube da Praia (2)
* 1970: no es disputà
* 1971: CS Mindelense (7)
* 1972: CD Travadores (1)
* 1973: GS Castilho Mindelo (1)
* 1974: CD Travadores (2)

### Després de la independència

* 1975: no es disputà
* 1976: CS Mindelense (8)
* 1977: CS Mindelense (9)
* 1978-79: no es disputà
* 1980: Botafogo São Filipe (1)
* 1981: CS Mindelense (10)
* 1982: no es disputà
* 1983: Académica Sal Rei (1)
* 1984: Derby FC (1)
* 1985: Sporting Clube da Praia (3)
* 1986: no es disputà
* 1987: FC Boavista (2)
* 1988: CS Mindelense (11)
* 1989: Académica Mindelo (4)
* 1990: CS Mindelense (12)
* 1991: Sporting Clube da Praia (4)
* 1992: CS Mindelense (13)
* 1993: Académica Espargos (1)
* 1994: CD Travadores (3)
* 1995: FC Boavista (3)
* 1996: CD Travadores (4)
* 1997: Sporting Clube da Praia (5)
* 1998: CS Mindelense (14)
* 1999: GD Amarante (1)
* 2000: Derby FC (2)
* 2001: Onze Unidos (1)
* 2002: Sporting Clube da Praia (6)
* 2003: Académico do Aeroporto (1)
* 2004: Sal-Rei FC (1)
* 2005: Derby FC (3)
* 2006: Sporting Clube da Praia (7)
* 2007: Sporting Clube da Praia (8)
* 2008: Sporting Clube da Praia (9)
* 2009: Sporting Clube da Praia (10)
* 2010: FC Boavista (4)
* 2011: CS Mindelense (15)
* 2012: Sporting Clube da Praia (11)
* 2013: CS Mindelense (16)
* 2014: CS Mindelense (17)
* 2015: CS Mindelense (18)
* 2016: CS Mindelense (19)
* 2017: Sporting Clube da Praia (12)
* 2018: Académica da Praia (2)
* 2019: CS Mindelense (20)
* 2020: cancel·lat per la COVID-19
* 2021: cancel·lat per la COVID-19
* 2022: Académica Mindelo (5)
* 2023: GD Palmeira (1)
* 2024: FC Boavista (5)

## Referències

* ↑ «Cape Verde Islands - List of Champions». RSSSF.
# Mone

Mone (26 de setembre de 1959), nom amb què es coneix Montserrat Teruel Mir, és una cantant i actriu catalana.
Ha actuat com a actriu en diverses sèries com El cor de la ciutat i Porca misèria. A finals del 2006 va sortir al mercat el seu primer disc "Regal", en què hi ha onze cançons de les quals vuit han estat compostes i escrites per la mateixa Mone. A Catalunya se la coneix molt sobretot per interpretar el paper de l'Empar a la sèrie El cor de la ciutat. Ha participat en molts musicals i cada dimecres actua a la sala Luz de Gas, juntament Susana Ribalta, Inma Ortiz i Marian Barahona, formant el grup "Mujeres".
L'any 1981 va acompanyar a José María Bachelli a Dublín, al Festival d'Eurovisió. Ha estat cantant de grups com Gatos Negros, ha fet cors i col·laboracions amb Gato Pérez, La Trinca, Albert Pla, Quimi Portet, Sopa de Cabra i Joan Isaac, entre d'altres.
Ha posat la seva veu a diversos anuncis i també a pel·lícules d'animació com "La bella i la bèstia" i "Mulan" -en les versions catalana i castellana- i a "El Príncep d'Egipte"-també en els dos idiomes-. Fora d'això s'ha prodigat d'una manera especial cantant en diferents programes televisius ("Jazz and Co", "Bojos pel ball", "100 anys de cançons", "Temps era temps", "La Marató", "La cosa nostra"...-TV3-, "Dones del rock" -La 2-, "Canciones de nuestra vida" -Antena 3-, "Un siglo de canciones" -Canal 9 i Telemadrid-…).
El 1992 va participar en cinquanta edicions del programa d'Àngel Casas "Loto Show", on diàriament interpretava una cançó en directe. Va ser llavors quan Josep Maria Flotats es va fixar en ella i li va oferir un paper a l'obra "Cal dir-ho?", un any més tard s'estrenava com a actriu amb la seva companyia al Teatre Poliorama. Després van venir moltes més obres de teatre musical ("Guys and Dolls", "Company", "T'estimo ets perfecte, ja et canviaré", "The Full Monty", "Gaudí", "Remena nena"..) sent la protagonista de "Mals d'amor d'una gata francesa" al Teatre Nacional de Catalunya.
El dia 22 de novembre estrenà l'obra de teatre Boscos endins, de la companyia Dagoll Dagom.
A partir del dia 10 de setembre, s'incorpora a la companyia "El Elenco" al musical Mamma Mia!, alternant-se amb Nina en el paper de Donna. Actua els dijous a les 20:30, i divendres, a la sessió de la nit, al Teatre BTM (Barcelona Teatre Musical).

## Referències

* ↑ «ISNI 0000000060418039 MONTSE TERUEL (1959-)» (en anglès). [Consulta: 30 desembre 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web de la cantant
# Pau Sintes Juanico

Pau Sintes Juanico (Alaior, 2000) és un cuiner menorquí.
En 2022, es va graduar en ciències culinàries i gastronòmiques al CETT, el centre universitari de turisme, hoteleria i gastronomia adscrit a la Universitat de Barcelona. Poc després, va guanyar el premi European Young Chef, que es va celebrar en la ciutat noruega de Trøndheim, amb una versió de les albergínies plenes, un plat tradicional menorquí.

## Referències

* ↑ Martínez, Trinitat Gilbert. «Pau Sintes, el millor cuiner jove d'Europa, és de Menorca». ARA, 11-11-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Pau Sintes: "Menorca fa gust de sal marina i de terra"». Vilaweb, 15-11-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «El menorquí Pau Sintes es proclama millor xef jove d'Europa». DBalears, 14-11-2022. [Consulta: 17 novembre 2022].
# Pilar (arquitectura)

En enginyeria i arquitectura, un pilar és un element vertical (o lleugerament inclinat) sustentant exempt d'una estructura, destinat a rebre càrregues verticals per transmetre a la fonamentació i que, a diferència de la columna, té secció poligonal. De vegades, i a imitació de la columna, pot presentar també tres parts: basa, fust i capitell. Si en lloc d'exempt, és adossat al mur s'anomena pilastra. El més freqüent és que sigui quadrat o rectangular, però pot ser també octogonal, tot i que per prioritzar la seva capacitat portant, es projecta amb llibertat de formes. En l'arquitectura de l'antic Egipte hom parla de pilars Hathor, perquè s'hi esculpia la dea Hathor, o de pilars osiríacs perquè s'hi representava el déu Osiris. En l'arquitectura medieval, eren comuns suports circulars massius, anomenats pilars de tambor, pilars cruciformes o pilars compostos. En l'arquitectura gòtica s'utilitzava el pilar fasciculat, que estava format per un feix de baquetons, generalment adossats a un nucli central. A la basílica de Sant Pere a Roma, Bramante hi va fer servir pilars ricament articulats, com es pot veure a la planta de la figura.
En la construcció contemporània, els pilars són l'element predominant per a transmetre càrregues verticals, i poden estar realitzats en diversos materials: blocs de fàbrica, formigó armat, acer, fusta, etc. Els pilars reben les bigues que componen els forjats, transmetent mitjançant aquestes les càrregues que afecten tota l'àrea d'influència del pilar. En sostres sense bigues, la transmissió es produeix per un àbac. L'àrea de la seva secció ve donada principalment per la càrrega de vinclament i el moment flector que el pilar hagi de suportar.
* Alineament de pilars
* Planta original de Bramante per a la basílica de Sant Pere
* Pilars en un viaducte

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.168. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
Viccionari
# Sobre la marxa

Sobre la marxa és un film documental estrenat el 7 d'abril de 2014, dirigit per Jordi Morató. El 2014 rebé el premi al millor llargmetratge documental al Festival Alcances (Cadis).

## Argument

Amb una durada de 77 minuts, el documental explica les aventures de Josep Pujiula i Vila, més conegut com a "Garrell", que va construir una espècie de ciutat feta amb estructures de fustes d'avellaner en mig d'un bosc d'Argelaguer. Algunes d'aquestes estructures superaven els 30 metres d'alçada, i incloïen laberints, cabanes, preses artificials, entre d'altres. Degut a diversos capítols de vandalisme, problemes amb l'ajuntament i un projecte de construcció d'una carretera, "Garrell" va haver de desmuntar i reconstruir el seu projecte fins a tres vegades.
El documental es va enregistrar com un projecte de final d'estudis de Jordi Morató, fent servir unes pel·lícules amateurs que el seu veí havia rodat quan tenia 14 anys, dues dècades abans. La pel·lícula va tenir molt bona acollida de la crítica i va ser presentada en diversos festivals, entre els quals destaquen el de Màlaga, Rotterdam, Lisboa, Trento, Sèrbia o Taiwan, on va guanyar diversos premis. La historiadora d'art estatunidenca Jo Farb Hernández considera "Garrell" el creador d'art brut més indomable del món.
| « | De tan èpics que són els fets, la història de "Garrell" té més de conte que de relat contemporani. | » |
| — Jordi Morató |||

## Repartiment

* Josep Pijiula Alias Garrell: Tarzán
* Jordi Morató (veu)

## Referències

* ↑ «Sobre la marxa». NouCinemart.com. [Consulta: 28 setembre 2022].
* 1 2 3 4 Serra, Xavi «Sobre la Marxa, la increïble història del Tarzan gironí». Diari Ara, 08-09-2014 [Consulta: 8 setembre 2014].
* ↑ «Sobre la marxa (El inventor de la selva)». Documenta Madrid [Consulta: 8 setembre 2014]. Arxivat 8 de setembre 2014 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-09-08. [Consulta: 8 setembre 2014].
* ↑ Els documentals 'Sobre la marxa' i 'Ciutat morta', guardonats al Festival Alcances de Cadis, Ara, 12/09/2014

## Enllaços externs

* Sobre la marxa a Catalan Films Database
* http://www.latermitafilms.com (castellà)
# Pedro Américo

Pedro Américo de Figueiredo e Melo (Areia - Paraíba, Brasil, 29 d'abril de 1843 — Florència, Itàlia, 7 d'octubre de 1905) va ser un novel·lista, poeta, científic, teòric de l'art, assagista, filòsof, polític i professor, però és més recordat com un dels pintors acadèmics més importants del Brasil, deixant obres d'impacte nacional.

## Biografia

El 1854 es va traslladar a Rio de Janeiro, on se li va concedir una beca per estudiar a l'Academia Imperial de Belas Artes. Posteriorment va ampliar els seus estudis a Europa, a l'École des Beaux-Arts de París, sent un alumne de Jean-Auguste-Dominique Ingres, Hippolyte Flandrin i Horace Vernet, guanyant molts elogis per les seves pintures, i assolint el Doctorat en Ciències a la Universitat de Brussel·les, en 1868.
Tornant al Brasil, va produir una de les obres més conegudes de l'art al Brasil: Independência ou Morte!, que representa el moment en què el príncep Pere va declarar el país independent de Portugal, una obra que ha il·lustrat llibres d'història per a les escoles primàries al Brasil des de fa dècades. Vivint sobretot a Florència, Itàlia, però viatjant sovint a Rio de Janeiro, Pedro Américo va treballar també com a conferenciant i com a historiador d'art.
Es va casar amb Carlota d'Araújo Porto-alegre (1844-1918), filla del pintor i diplomàtic Manuel de Araújo Porto-alegre. Nomenat Cavaller per la corona alemanya va ser també Gran Cavaller de l'Orde del Sant Sepulcre de Jerusalem. Amb la proclamació de la República al Brasil el 1889, va ser elegit diputat de l'Assemblea Nacional.

## Galeria

* Obres de Pedro Américo
* Leão
* Judite e Holofernes
* A visão de Hamlet
* Joana d'Arc
* David em seus últimos dias é aquecido pela jovem Abisag
* Independência ou Morte!!

## Referències

* ↑ «Pedro Américo (1843-1905)» (en espanyol). MCN Biografías. [Consulta: 23 maig 2015].
* ↑ «Pedro Américo» (en portuguès). Pitoresco. Arxivat de l'original el 19 de febrer 2015. [Consulta: 23 maig 2015].
# Cougnat

Conyac, Conhac (occità), Cougnat (en peitoví-saintongès) o Cognac (francès) és una ciutat de França situada al departament de la Charanta i a la regió de Nova Aquitània. Els seus habitants són coneguts en francès com a cognaçais. Cognac està travessada pel riu Charente entre les localitats d'Angulema i Saintes. La majoria del poble ha sigut construït a la vora esquerra del riu, amb una xicoteta part a l'altre costat del riu coneguda com el districte Saint Jacques. La ciutat és en una de les rutes de peregrinació a Santiago de Compostel·la.
# Pedro Mexía

Pedro Mejía (en grafies antigues Pero Mexia), (Sevilla, 1497 - ibídem, 1551) fou un escriptor, humanista i historiador espanyol del Renaixement.

## Biografia

Estudià humanitats i lleis a Sevilla i Salamanca. Fou veinticuatro de Sevilla i ocupà altres càrrecs diversos a la seva ciutat natal. Mantingué correspondència epistolar amb Erasme de Rotterdam, Lluís Vives i Juan Ginés de Sepúlveda. A la mort de Fra Antonio de Guevara, el 1548, fou nomenat cronista oficial de l'emperador Carles V.
Amb Silva de varia lección (1540), la seva obra més llegida i popular, obtingué un èxit editorial a tot Europa, de manera que l'obra fou ampliada en una segona edició a finals del mateix any: s'hi sumaven deu capítols a la tercera part i una quarta, apareguda en l'edició de Valladolid (1551), l'última afegida i corregida per Pedro Mejía. Es reimprimí disset vegades al mateix segle xvi i fou traduïda a l'italià (1542), al francès (1552) i a l'anglès (1571). En conjunt, la Silva assolí trenta-una edicions en castellà i setanta-cinc en llengües estrangeres, en el termini d'un segle. Es tracta d'una enciclopèdica miscel·lània, o barreja de matèries del més diversos interessos, que suposa un repertori del saber humanístic més amè de l'època. Pren materials de les Nits àtiques, d'Aule Gel·li; del Banquet dels sofistes d'Ateneu; de les Saturnals de Macrobi; dels Fets i dites memorables, de Valeri Màxim; dels Inventors de totes les coses de Polydore Vergil; de les Moralia i les Vides paral·leles, ambdues de Plutarc; i, sobretot, de la Història natural, de Plini el Vell; així com d'Erasme de Rotterdam. Hi ha petjades d'aquesta obra miscel·lània en Mateo Alemán, Miguel de Cervantes, Shakespeare i Montaigne, per esmentar només uns quants autors.
Va redactar una Historia Ymperial i Cesárea (Sevilla, 1545), que repassava la vida de diversos emperadors, des de Juli Cèsar fins a Maximilià I. El 1547, a Sevilla publicà els seus sis Col·loquis i diàlegs, obra escrita en forma de diàleg en la qual ofereix un interessant panorama sobre les qüestions més diverses: des de l'astronomia als costums i les creences de l'època. Com a cronista oficial de l'emperador, començà a escriure, el 1548, una Història de Carles V, que deixà incompleta en morir l'any 1551. El que romangué escrit arriba fins a la coronació imperial, a Alemanya, el 1520.

## Referències

* ↑ «Pedro Mejía The Power of the Word website» (en castellà), 2011.
* ↑ «Pedro Mexía». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pedro Mexía. Silva de varia leccion. a costa de Iuan Berrillo, 1602.
* ↑ Pedro Mexia. Historia imperial y cesarea, en la qual en summa se contienen las vidas y hechos de todos los Cesares Emperadores de Roma, desde Iulio Cesar hasta el Emperador Carlos Quinto.... Martin Nucius, 1561 [Consulta: 29 desembre 2012].
* ↑ Pedro Mexia. Dialogos del ilustre cavallero Pero Mexia. Octava edicion nuevamente corregida. en la imprenta de Francisco Xavier Garcia, 1767, p. 15–.

## Vegeu també

* Oronce Finé
* Joan Calvet d'Estrella
* Jeroni Girava
# Dryocampa rubicunda

Dryocampa rubicunda és una espècie de lepidòpter ditrisi de la família dels satúrnids (Saturniidae). És una arna pròpia de Nord Amèrica, la larva de la qual s'alimenta de fulles d'auró.

## Característiques

Els mascles tenen una envergadura de 32-44 mm, les femelles de 40-50 mm. Tenen antenes i potes que van de vermell a rosat, el cos groc així com la part posterior de les ales i mentre que la part anterior de les ales és rosat amb una banda triangular central. Els mascles tenen antenes més denses que les femelles.

## Cicle vital

Aquesta espècie s'alimenta de l'auró', sobre tot Acer binzayedii, Acer saccharinum i Acer saccharum.
Les femelles dipositen ous de color groc clar en grups de 20 a 30 en la part inferior de les fulles. Després de dues setmanes neixen les erugues que duen una vida gregària. Conserven aquesta conducta fins a la tercera muda. Després, al llarg de les dues últimes es tornen solitàries. Les larves madures són de color verd clar amb línies laterals negres, cap vermell i dos filaments darrere del cap. Assoleixen una longitud de 55 mm.
Quan es troben llestes, van a la part baixa de l'arbre i es converteixen en pupes en càmeres sota la terra. Les pupes són fosques, llargues i tenen petites espines amb la punta bifurcada.
Quan l'imago es desclou, té ales petites que han de ser expandides perquè l'insecte pugui volar. En l'estat adult són generalment nocturnes. Prefereixen volar durant el primer terç de la nit. Les femelles emeten feromones per la nit que atreuen als mascles que tenen antenes més denses per poder captar l'aroma de les femelles.

## Referències

* ↑ «BioLib - Dryocampa rubicunda» (en anglès). [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ Fullard, J.H. & Napoleone, N. (2001): Diel flight periodicity and the evolution of auditory defences in the Macrolepidoptera. Animal Behaviour 62(2): 349–368. doi:10.1006/anbe.2001.1753 PDF fulltext