OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Macra de Reims

Macra de Reims o de Fismes, segons la tradició cristiana, va ser una màrtir i verge cristiana, morta poc abans o durant la persecució de Dioclecià. És considerada santa per l'Església Catòlica i la seva festivitat se celebra el 6 de gener.
Hauria viscut durant els anys de la persecució de Dioclecià, tot i que altres situen la seva mort abans, cap a l'any 287. La seva hagiografia, d'acord amb el Flos Sanctorum, explica que Macra residia a Augsburg, on va ser perseguida pel seu governador, Reciovar, per la seva fe cristiana. Va ser empresonada i turmentada al poltre i llençant-la al foc, però n'hauria sortit il·lesa. Reciovar, llavors, va manar fer-li tallar els pits i la va tancar en una presó fosca sense alimentar-la. El relat diu que, estant afligida, se li va aparèixer un ancià venerable enmig de la nit per confortar-la, sanar-li les ferides i restituir-li els pits. Arran d'això, el governador va ser més cruel i va manar llençar-la sobre rebles i trossos de teules i brases ardents, i seria llavors quan va morir Macra mentre es dedicava a l'oració a Déu.
La mort de Macra se situa a Fismes, una localitat a prop de Reims, ciutat on es diu que va ser enterrada el 6 de gener, data de la seva festivitat. Altres autors situen la seva mort el 2 o 3 de març. Per la localització, algun autor atribueix la seva mort a Maximià, que llavors es trobava a la província de Bèlgica, en un moment en què es documenten morts de sants com Fermí d'Amiens, entre d'altres. Hom afirma que el seu cos va ser trobat per Leudulf, un vaquer, i que amb d'altres fidels van depositar les seves restes en un sepulcre sumptuós a l'església de Fismes, anomenada de Santa Macra, durant el regnat de Carlemany.
L'església de Fère-en-Tardenois, a la diòcesi de Soissons, porta el nom d'aquesta santa, que la commemora i en celebra culte l'11 de juny.

## Referències

* ↑ Díez Canseco, Vicente. Diccionario biográfico universal de mujeres célebres... (en castellà). Madrid: Imprenta de D. José Félix Palacios, 1845, p. 7.
* 1 2 3 4 Butler, Alban. Vies des pères des martyrs et des autres principaux saints (en francès). Lovaina: Chez Vanlinthout et Vandenzande, 1830, p. 281.
* 1 2 3 Sanctoro, Ioan Basilio. Flos Sanctorum y vidas de los Sanctos (en castellà). vol. 1, 1576.
* 1 2 Rohrbarcher, R. F.. Historia Universal de la Iglesia Católica (en castellà). vol. 4. Madrid: Casa Editorial de San Francisco de Sales, 1902, p. 318.
* ↑ «Santa Macra, verge i màrtir». Santoral. llaurado.info. [Consulta: 2 març 2023].
# Magda Gregori Borrell

Magda Gregori Borrell (Vilamajor, Àger, la Noguera, 27 de juliol de 1993) és una periodista, politòloga i escriptora catalana.

## Trajectòria

Va cursar els graus de Periodisme i Ciències Polítiques i de l'Administració a la Universitat Pompeu Fabra. S'inicià en el periodisme local, presentant el programa "Qui t'ho ha dit" de Ràdio Balaguer. Més endavant, ha exercit de cap de redacció del magazín digital La Mira, ha col·laborat com a analista al setmanari polític El Temps, al programa Més 324 -del canal informatiu 3/24 de TVC-, al setmanari La República i a El Punt Avui TV, entre d'altres. També ha col·laborat amb la Xarxa de Televisions Locals, on ha presentat el programa "Vull una resposta". Ha coordinat la redacció del portal d'informació dels Països Catalans Racó Català.

## Reconeixements

L'any 2018 fou l'encarregada de fer el Pregó de Festa Major a la ciutat de Balaguer.

## Publicacions

* L'any 2013 va publicar el llibre Tan lluny, tan a prop. 1973-1983. Els anys de la transició a Balaguer.
* El 2017 publicà «Josep Fontana: “Durant la transició, el franquisme va pactar la seva pròpia supervivència”. Una conversa amb Joan Tardà», recollit a la revista Eines per a l'esquerra nacional.
* El febrer del 2020 va publicar Pere Aragonès, l'independentisme pragmàtic, una obra que analitza el perfil biogràfic del llavors vicepresident del govern català, Pere Aragonès.
* El gener de 2021 va publicar Salut! La vida amb elles amb Editorial Fonoll, on fa 13 entrevistes a professionals de l’àmbit de la salut.
* Al setembre de 2022 sota el segell Enciclopèdia va publicar Aquell octubre: els protagonistes anònims de l’1-O

## Referències

* 1 2 «La periodista i polítòloga Magda Gregori Borrell serà l'encarregada de fer el pregó de la festa major a Balaguer». Ràdio Balaguer, 18-10-2018 [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ «La periodista Magda Gregori reivindica la figura de la dona en el pregó de la Festa Major de Balaguer». Balaguer Televisió, 09-11-2018 [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ «Culturaː Presentació del llibre 'Tan lluny, tan a prop'». Paeria de Balaguer. [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ Magda, Gregori «Josep Fontana: “Durant la transició, el franquisme va pactar la seva pròpia supervivència”. Una conversa amb Joan Tardà». Eines per a l'esquerra nacional, Núm. 28, 2017, pàg. 58-66. ISSN: 2013-5502 [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ Requena, Anna «Magda Gregori publica ‘Pere Aragonès, l'independentisme pragmàtic’». Balaguer TV, 18-02-2020 [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ Barnils, Andreu; Salamé, Albert «Pere Aragonès, l'independentisme d'ordre i cotxe oficial. Crònica de la presentació del llibre biogràfic del possible candidat d'ERC a les eleccions catalanes». VilaWeb, 20-01-2020 [Consulta: 23 febrer 2020].
* ↑ «La periodista Magda Gregori ens presenta "Salut! La vida amb elles"». Més 324 (TV3), 17-03-2021. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ «Els protagonistes “anònims” de l’1-O parlen en un llibre». La Manyana, 07-11-2022.
# The Computers

The Computers és un grup de rock britànic d'Exeter, Anglaterra, formada a mitjans dels anys 2000 pel cantant i guitarrista Alex Kershaw, el baixista Nic Heron, el guitarrista Sonny Crawford i el bateria Will Wright. El seu so inicialment va fusionar el hardcore punk i el garage rock i va progressar cap a un so menys pesat incorporant el blues i el soul.

## Trajectòria

Van fer el seu primer concert l'agost de 2006 al The Cavern d'Exeter juntament amb la banda nord-americana de hardcore punk Paint It Black. El bateria Will Wright va ser substituït el 2009 per Aidan Sinclair. El guitarrista i pianista Fred Ansell es va incorporar el 2011. El febrer de 2014 Nic Heron i Sonny Crawford van anunciar la seva sortida del grup. El guitarrista James Mattock (menbre dels Sharks) i el baixista Thomas McMahon s'hi van afegir el 2014.
El presentador de la BBC Radio 1, Mike Davies, els va convidar a tocar una sessió en directe al programa i poc després The Computers, llavors una banda de punk hardcore influenciada per Black Flag, van signar un contracte amb Fierce Panda Records per publicar el miniàlbum debut You Can't Hide From the Computers el 2008, descrits per la revista Kerrang! com "hardcore elegant del Regne Unit" i "punk'n'roll que vol ballar tan bé com trenca coses".
El 2010 el quartet va gravar el seu àlbum de debut This Is the Computers (d'11 cançons) amb el productor John Reis de Rocket from the Crypt, en només quatre dies a casa seva a San Diego (directament a la cinta, sense cap ordinador implicat). Precedit al febrer pel senzill "Group Identity", l'àlbum va ser publicat el 21 de juny de 2011 per One Little Independent Records. La banda va acabar l'any fent una gira per Gran Bretanya juntament amb Gay for Johnny Depp.
El seu segon àlbum, Love Triangles Hate Squares, que va publicar-se el 16 de maig de 2013 on van adoptar un enfocament més eclèctic que el seu treball anterior i va rebre una resposta principalment positiva.

## Membres
### Actuals

* Alex Kershaw - cantant, guitarra
* Fred Ansell - guitarra, i piano.
* Sonny Crawford - guitarra
* Thomas McMahon - baix elèctric
* Aidan Sinclair - bateria

### Antics

* Nic Heron
* Will Wright
* James Mattock

## Discografia
### Àlbums

* 2008. You Can't Hide From the Computers (miniàlbum)
* 2011. This Is the Computers
* 2013. Love Triangles Hate Squares
* 2014. Live & Inconsolable (directe)
* 2016. Birth/Death

## Referències

* 1 2 3 «The Computers Biography by Heather Phares» (en anglès). AllMusic. [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Marsh, Graeme «ALBUM REVIEWS The Computers – Love Triangles Hate Squares» (en anglès). music OMH, 30-04-2013 [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Lawrence, Alistair (en anglès) Kerrang!, 1237, 22-11-2008, p.499 [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «The Computers This Is The Computers Review» (en anglès). BBC Music. [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «This Is the Computers» (en anglès). AllMusic. [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ «The Computers – Birth/Death» (en anglès). Discogs. [Consulta: 16 maig 2024].
# Elàstic (indumentària)

Els elàstics (retranques a Mallorca) són dues tires de teixit elàstic que, fixades als pantalons amb botons o pinces, es passen per damunt les espatlles i serveixen per a sostenir-los; a l'esquena s'uneixen en forma de X o de Y. El català elàstic equival a l'anglès brace (suspender als EUA), esp. tirante, fr. bretelle, it. bretella, port. suspensório, etc.
Hi ha hagut peces similars als elàstics des del segle xviii, a la manera de vetes, tirants o cingles. Emperò, els elàstics pròpiament dits, de tipus actual, foren inventats el 1822 per Albert Thurston, i de llavors fins a mitjan segle XX foren el sistema més habitual de sostenir els pantalons, atès que els de l'època eren de cintura alta, més elevada que la natural, i això feia impràctic de dur-hi cinturó. Al principi eren considerats peça de roba interior; en el cas del vestit formal restaven ocults per l'armilla. En entreguerres aquesta convenció acabà d'ésser erosionada i desaparegué.
Durant tot aquest període els elàstics s'usaren també, és clar, en l'uniforme militar, el de campanya inclòs; encara en plena Segona Guerra Mundial, per exemple, un uniforme tan innovador com el battledress britànic duia de sèrie un sistema propi d'elàstics. De cinturó, els exèrcits n'usaven sobre la peça superior (guerrera, capot, etc.), i en campanya formava part de l'equipament, en connexió amb les cingles i les cartutxeres (en el segle xix força oficials havien optat per dur cinturó sobre els pantalons, però a títol d'ornament).
Cap a mitjan segle xx, el canvi de la moda cap a una cintura de pantaló propera a la natural determinà un nou període de predomini del cinturó, que ha estat el sistema de subjecció estàndard de llavors ençà. Els elàstics han restat com a opció merament individual, sigui per motius estètics o, en algun cas, pràctics (entre obesos, per exemple), per bé que es posen de moda de tant en tant.
Certs vestits luxosos es duen habitualment amb elàstics. L'ús d'elàstics és bastant habitual entre algunes tribus urbanes juvenils, com els punks i els skins.
El gest d'estirar-se endavant els elàstics indica fatxenderia o, segons el matís del gest, satisfacció.
Com a complement dels pantalons, els elàstics han estat històricament peça masculina; avui dia també són una opció entre d'altres per a les dones.

## Vegeu també

* Cinturó
* Pantaló
* Tirant (indumentària)
* Vestit (home)
# Platges de Xiglú, Sorraos i Barro

Les platges de Barro, Xiglu i Sorraos, formen un conjunt de tres platges contínues que es fonen en pleamar. La platja de Barro té forma de petxina i una part d'ella és la platja de Xiglu. Es troba en la localitat de Barro, municipi de Llanes. S'emmarca a les platges de la Costa Verda Asturiana i és considerada Paisatge Protegit, des del punt de vista mediambiental (per la seva vegetació), per aquest motiu està integrada al Paisatge Protegit de la Costa Oriental d'Astúries.

## Descripció

La platja de Barro, presenta forma de petxina, i, en ser la de més fàcil accés i la de major grandària, és la més concorreguda de les tres. Una part d'ella és coneguda com a platja de Xiglu i en ella a més de fina sorra blanca es presenten afloraments rocosos. Per la seva banda la de Sorraos, té accés en baixamar des de la de Barro, i un altre per un sender que passa per la zona d'aparcament. Respecte als serveis que presenten, els més complets, ja que compten fins i tot amb lavabos, estan a la platja de Barro, mentre que totes elles tenen dutxes, papereres i servei de neteja, entre d'altres.

## Bibliografia

* del Río, Alejandro. Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana. Nobel, 2013, p. 244 y 245. ISBN 978-84-8459-669-1 [Consulta: 7 desembre 2014]. del Río, Alejandro. Guía total de las playas de Asturias. 244 rincones para disfrutar de la costa asturiana. Nobel, 2013, p. 244 y 245. ISBN 978-84-8459-669-1 [Consulta: 7 desembre 2014].

## Referències

* ↑ «Catálogo de playas. Playa de Barro». Web del Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente. Arxivat de l'original el 2014-12-23. [Consulta: 7 desembre 2014].
* ↑ «Catálogo de playas. Playa de Xiglu». Web del Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente. Arxivat de l'original el 2014-12-25. [Consulta: 7 desembre 2014].
* ↑ «Catálogo de playas. Playa de Sorraos». Web del Ministerio de Agricultura, Alimentación y Medio Ambiente. Arxivat de l'original el 2014-12-23. [Consulta: 7 desembre 2014].
* ↑ «Playa de Barro». Portal oficial de turismo del Ayuntamiento de Llanes. [Consulta: 7 desembre 2014].
# Matilde Sabaté Grisó

Matilde Sabaté Grisó (Reus, Baix Camp, 1904 - Girona, 28 de juny de 1940) Va ser una anarcosindicalista, miliciana i mestra catalana. Segona dona sotmesa a Consell de Guerra Sumaríssim i afusellada a Girona i una de les 17 dones executades a Catalunya, víctimes de la Repressió Franquista.
Nascuda a Reus el 1904, era filla de Marc i Madrona. A la dècada dels anys 20 el seu germà Pere, ferroviari com el pare, va ser traslladat a Sils (La Selva) i ella va decidir companyar-lo. Modista de professió, un cop establerta va iniciar una relació amb José Soto Cortés, un obrer de la brigada del ferrocarril afiliat a la UGT que a l'esclat de la Guerra Civil va esdevenir President del Comitè Revolucionari de Sils.
Matilde Sabaté es va afiliar a la CNT i es va fer miliciana. Més tard el Consell de L'Escola Nova Unificada (CENU) la va nomenar mestra de pàrvuls.
La derrota del Bàndol Republicà va comportar una dura repressió dels vençuts. Desoint els consells del seu company, es va negar a marxar a l'exili. El 27 de febrer de 1939 va ser detinguda i conduïda a la presó de Girona. Sotmessa a Consell de Guerra Sumaríssim el 21 de febrer de 1940, va ser acusada de Adhesión a la Rebelión, de ser secretaria del Comitè Revolucionari de Sils, d'anar armada i vestida de miliciana, d'haver acompanyat un piquet en la destrucció de llocs de culte i d'haver presenciat assassinats. Va ser condemnada a la pena de mort juntament amb nou persones més. Afusellada a la tàpia del Cementiri de Girona la matinada del 28 de juny de 1940, va ser enterrada a la fossa comuna. Tenia 36 anys.

## Referències

* ↑ «"Perilloses i roges": la història de disset dones afusellades», 18-11-2016. [Consulta: 8 novembre 2019].
* ↑ Clara, Josep «[Centre d'estudis Selvatans, La Repressió Franquista i la dona, el cas de Matilde Sabaté]». Quaderns de la Selva, 2003, pàg. 175-188.
* ↑ Lorenzo Rosa, Aïda, (Capítol dedicat a Matilde Sabaté Grisó). Dones Republicanes. Girona: Cubert, Comunicació Gràfica, 2007, p. 328. ISBN 978-84-96-444-89-8.
* ↑ Bella, Emili. «Suposicions letals - 10 des 2016». [Consulta: 17 novembre 2019].
* ↑ «Matilde Sabaté Grisó - Consell de Guerra Sumaríssim (1939-1940) Causa 000790 Ref. 36958». Gentcat, 20-07-2017. [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ «Document 51608, SABATÉ GRISO, Matilde | IHR». [Consulta: 8 novembre 2019].
# Sylvia (pel·lícula de 2003)

Sylvia és una pel·lícula britànica dirigida per Christine Jeffs estrenada l'any 2003. És la història real de Sylvia Plath, una escriptora estatunidenca i el seu marit Ted Hughes, un poeta anglès. Ha estat doblada al català.

## Argument

L El film comença per la seva trobada a Cambridge l'any 1956 i s'acaba amb el suïcidi de Sylvia Plath l'any 1963. La poetessa estatunidenca Sylvia Plath (Paltrow) era una apassionada i intel·ligent dona que es va casar amb el premiat poeta anglès Edward Hughes. Tant ell com ella van ser destacats escriptors del segle xx. El 1956, Sylvia, que estudia a Anglaterra amb una beca, coneix a Ted. La mútua atracció és tant física com a intel·lectual. Quan Sylvia acaba els seus estudis i li ofereixen una plaça com a professora als Estats Units, la parella es trasllada a viure allà.

## Repartiment

* Gwyneth Paltrow: Sylvia Plath
* Daniel Craig: Ted Hughes
* Michael Gambon: Professor Thomas
* Jared Harris: Al Alvarez
* Blythe Danner: Aurelia Plath
* Amira Casar: Assia Wevill
* Lucy Davenport: Doreen

## Al voltant de la pel·lícula

* Frieda Hughes, la filla de Sylvia i Ted, ha acusat els directors del film de treure'n profit de la mort de la seva mare.
* Crítica: "Retrat respectuós i ben documentat. (...) pretén mantenir distàncies, ser imparcial (...) acurada posada en escena (...) Però es queda en la superfície respecte de les grans respostes que envolten a tota vida truncada com la de Plath."

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Sylvia». [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ Scott, A. O. «FILM REVIEW; A Poet's Death, A Death's Poetry» (en anglès). The New York Times.
* ↑ Torreiro, M. «Sylvia». El País.
# Depressió atípica

La depressió atípica és un tipus de depressió clínica que correspon al codi F32.8 en el CIM-10. És una malaltia que es manifesta ja en l'adolescència o fins i tot abans i que és molt més freqüent en dones que en homes. Es diferència d'altres tipus de depressions pel fet que sí que hi ha reacció positiva a esdeveniments plaents. Malgrat el seu nom, és el subtipus de depressió més freqüent (fins al 40% del total dels afectats), tot i que no sempre està correctament diagnosticada.

## Símptomes

La malaltia es manifesta per episodis persistents de profunda tristesa i abatiment (que poden durar mesos) i com a mínim dos dels següents símptomes:
* guany de pes o ganes de menjar
* ganes excessives de dormir, cansament general
* paràlisi puntual dels membres o pesantor en els músculs
* sensibilitat extrema al rebuig social, que pot afectar negativament a la interacció amb els altres
S'ha de descartar si el pacient té una depressió melancòlica o pateix algun tipus de trastorn bipolar. Poden aparèixer símptomes de somatització com dolors aguts i puntuals al ventre o mal de cap o episodis d'autolesió.

## Característiques

Aquest tipus de depressió té més tendència a cronificar-se que altres alteracions de l'ànim si no es tracta bé. Incrementa el risc de patir alguna mena de trastorn d'ansietat o trastorn de la personalitat a mitjà termini. També augmenta el risc de recurrència, amb símptomes puntuals entre episodis. Està associada a un alt risc de suïcidi en episodis de crisi.
Farmacològicament, s'aconsella l'ús de medicaments que actuïn com a inhibidor selectiu de la recaptació de serotonina, de vegades combinat amb Modafinil. No hi ha resposta efectiva, per contra, als tricíclics, medicaments usuals en la depressió convencional. Aquest tractament s'ha de combinar amb teràpia psicològica, usualment de tipus cognitivo-conductual, especialment útil per prevenir recaigudes. Es calcula que entre els afectats per la depressió, un 80% tornarà a patir-la en el futur, amb fins a quatre crisis, amb major prevalència si no s'ha rebut un tractament adequat, que fa que després d'un any del primer episodi persisteixi algun dels símptomes o hi hagi una recuperació incompleta.
La recerca apunta alteracions a la tiroides com a possible causa de la depressió atípica, combinada amb una mala gestió de les emocions durant el desenvolupament de la personalitat. Patir maltractaments, aïllament social, tenir una mare amb depressió o una baixa autoestima general són factors que augmenten el risc de patir la depressió atípica.

## Referències

* ↑ Tanvir Singh, MD and Kristi Williams, MD. "Atypical Depression". . Psychiatry (Edgmont). 2006 Apr; 3(4): 33–39.
* ↑ Almeida AM, Lotufo Neto F (2003). "Cognitive-behavioral therapy in prevention of depression relapses and recurrences: a review". Revista brasileira de psiquiatria (Sao Paulo, Brazil : 1999) 25 (4): 239–44. PMID: 15328551.
* ↑ Raphael B (2000). "Unmet Need for Prevention". In Andrews G, Henderson S (eds). Unmet Need in Psychiatry:Problems, Resources, Responses. Cambridge University Press. pp. 138–39. ISBN 0-521-66229-X.
# Pia Tassinari

Pia Tassinari (15 de setembre de 1903, Modigliana, Forlì - 15 de maig de 1995, Faenza) va ser una soprano italiana, més tard mezzosoprano, especialment associada amb els repertoris italià i francès, una de les cantants operístiques més populars d'Itàlia en els anys trenta i quaranta del segle xx.

## Vida i carrera

Nascuda com a Domenica Tassinari, va estudiar a Bolonya amb Cesare Vezzani i a Milà amb Marcantoni.
El seu debut als escenaris va ser al 1927 en el paper de Mimi, de La Bohème, a Casale Monferrato. Després va cantar àmpliament en molts teatres d'Itàlia abans de debutar a La Scala de Milà el 1932 amb l'estrena de Il favorito del re, de Veretti. També va cantar a Rússia i Amèrica del Sud, i va debutar al Metropolitan Opera de Nova York el 1947, com a Tosca. Va actuar a Nàpols, en un notable revival d'Il giuramento, de Saverio Mercadante, el 1955.
Va interpretar un ampli ventall de papers operístics, entre els quals el de Marguerite, de Mefistofele; Manon, de Manon Lescaut; Elisabeth, deTannhäuser; Elsa, a Lohengrin; Fedora; Suzel, de L'amico Fritz, etc. També va ser molt admirada en obres contemporànies de Zandonai, Wolf-Ferrari i Respighi, un tipus de repertori per al qual era constantment sol·licitada.
A la dècada de 1950, a mesura que la seva veu s'enfosquia, va abordar amb èxit papers de mezzosoprano, en particular Carmen, Charlotte, Amneris i Ulrica.
Estava casada amb el tenor Ferruccio Tagliavini amb qui apareixia sovint a l'escenari i també en enregistraments discogràfics: Un ballo in maschera, Martha, Werther, L'arlesiana, i sobretot L'amico Fritz, dirigida pel mateix Pietro Mascagni. Però també és possible escoltar Tassinari en enregistraments en solitari de les seves òperes habituals, i en cançons populars.
Pia Tassinari tenia una bella veu de gran abast, i aportava una calidesa, sensibilitat i refinament considerables a tot el que cantava.

## Referències

* 1 2 Wagner-Semrau, Laura. «Pia Tassinari - Sopranos» (en anglès). Opera Vivrà, 03-06-2015. [Consulta: 22 juliol 2023].
* 1 2 3 Le guide de l'opéra, les indispensables de la musique, R. Mancini & J-J. Rouvereux, (Fayard, 1986), ISBN 2-213-01563-5
* ↑ «Pia Tassinari» (en castellà). Discogs. [Consulta: 22 juliol 2023].