OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Felicidad Mota Moreno

Felicidad Mota Moreno (Manises, 16 de març de 1946) és una ceramista valenciana especialitzada en la tècnica del socarrat.
Felicidad va nàixer al 1946, filla del ceramista Miguel Mota Tárrega i de la pintora Felicidad Moreno Aliaga. La seua infantesa va transcórrer a la fàbrica dels seus pares envoltada de fang i pinzells. Va estudiar peritatge a l’Escola de Ceràmica de Manises i es va especialitzar en la tècnica del socarrat, malgrat que a la fàbrica familiar mai s'havia treballat este tècnica medieval, recuperant i modernitzant la tradició ceràmica del socarrat. Ha realitzat nombroses exposicions com ara al Centre d’Artesania, a Palma, a Monte Picaio, Dénia, València, Castelló i París, seleccionada pel Ministeri d’Indústria i Energia. Ha realitzat treballs importants, com els 40 socarrats que decoren el carro del Corpus de València, la Roca del Sant Calze, on apareixen tots els personatges i figurants de la processó de Corpus, un mural en Lo Rat Penat, així com la il·lustració de les portades del diari Las Provincias amb motiu del 750 aniversari de Jaume I.
L'any 2021 va rebre el Premi 9 d’Octubre atorgat per l'Ajuntament de Manises per una vida dedicada a mantindre viva la ceràmica del socarrat.

## Referències

* ↑ «Manises reconeix la trajectòria de la ceramista Felicidad Mota Moreno amb el premi ‘9 d'Octubre’». manises.es, 08-10-2021. [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ «2021 10 07 PREMIO 9 OCTUBRE FELICIDAD MOTA». [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ Furió, Manuel. «Manises reconoce la trayectoria de la ceramista Felicidad Mota Moreno con el premio ‘9 de Octubre’» (en castellà), 08-10-2021. [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ «07.10.2021 | El rall diari», 07-10-2021. [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ Bueno, Baltasar. «La Roca del Santo Cáliz, cartel del menguado Corpus 2021» (en castellà), 01-06-2021. [Consulta: 11 octubre 2021].
* ↑ «Socarrats del siglo XXI» (en espanyol europeu), 06-11-2010. [Consulta: 11 octubre 2021].
# Foc de Casserres

El foc de Casserres fou una batalla que tingué lloc el 18 d'agost del 1873 en el context de la Tercera Guerra Carlina. Va succeir entre Casserres i Gironella (el Berguedà), amb una derrota al principi carlista, però que acabà amb un contraatac carlí exitós que expulsà els liberals a l'altra banda del riu Llobregat.
Alguns comandants notables que van participar-hi per part del bàndol carlí foren Rafael Tristany i Parera, F. Tristany, Alfons Carles de Borbó, Francesc Savalls i Martí Miret. D'altra banda, les unitats que varen lluitar en el bàndol liberal foren els Voluntaris de Berga, Brigada Casanova amb Guàrdies Civils i Enginyers, Brigada Casanova Cuba i Catalunya, Brigada de Reis Tarifa i Bailén, una artilleria de muntanya protegida per les cavalleries d'Almansa i Alcàntara.

## Referències

* ↑ Braganza y de Borbón, María de las Nieves de. Mis memorias sobre nuestra campaña en Cataluña en 1872 y 1873 y en el Centro en 1874 (en castellà). (edició del 2002), 1874. ISBN 84-9739-027-X.
# Mercedes

«Mercedes» té aquests significats:
* Onomàstica:
** Mercedes, nom propi de dona en castellà, sovint María de las Mercedes (en català Mercè)
** Addys D'Mercedes, cantant i compositora cubana
* Toponímia:
** (1136) Mercedes, asteroide
** Bisbat de Mercedes
** departament de Mercedes de la província de Corrientes, al nord-est de l'Argentina
** Mercedes (Buenos Aires), municipi de la província de Buenos Aires, a l'Argentina
** Mercedes (Corrientes), municipi de la província de Corrientes, a l'Argentina
** Mercedes (partit), partit de la província argentina de província de Buenos Aires
** Mercedes (Paraná), municipi de l'estat de Paraná, al Brasil
** Mercedes (Uruguai), capital del departament de Soriano, a l'Uruguai
** aeroport Internacional Las Mercedes de Managua, a Nicaragua
** Las Mercedes (estació), L'estació que forma part de la xarxa del Metro de Santiago de Xile
* Miscel·lània:
** Mercedes-Benz, fabricant d'automòbils
** Mercedes AMG Petronas Formula One Team, equip de Fórmula 1, propietat de Mercedes
** Mercedes-Euklid
** Mercedes Cup
** Nuestra Señora de las Mercedes
** Vodafone Mclaren Mercedes
# Quatre regnes d'Andalusia

Els quatre regnes d'Andalusia (en ortografia antiga castellana, quatro reynos del Andaluzia) és la denominació conjunta que rebien antany els quatre regnes de la Corona de Castella situats al sud de la península Ibèrica, a sud de Sierra Morena.
Per ordre de conquesta, aquests quatre regnes eren: el Regne de Còrdova (1236), el Regne de Jaén (1246), el Regne de Sevilla (1248) i el Regne de Granada (1492). Aquests regnes ocupaven gairebé la mateixa extensió que l'actual comunitat autònoma espanyola d'Andalusia.

## Història

Inicialment els regnes d'Andalusia (o de les Andalusies) eren els tres regnes reconquerits al segle xiii per Ferran III el Sant que passarien a ser anomenats en conjunt com Adelantado mayor de la frontera d'Andalusia, per limitar amb el regne de Granada.
La denominació dels quatre regnes d'Andalusia va començar a utilitzar-se en alguns àmbits almenys des de mitjans de segle xviii. Algunes obres i documents que utilitzen aquesta denominació són els Jutjats militars d'Espanya i les seves Índies de 1792, el Prontuari de les lleis i decrets del Rei nostre Senyor Don José Napoleó I de 1810, i Breus tractats d'esfera i geografia universal de 1833, entre moltes altres.
* Els quatre regnes d'Andalusia
* Els quatre regnes d'Andalusia en el context general de les províncies de la Corona de Castella
Alguns autors, com l'historiador Antonio Domínguez Ortiz, han indicat la conveniència metodològica de plantejar aquests «Quatre Regnes» com a marc adequat per a l'enfocament de la història andalusa.

## Referències

* ↑ Pablo de Olavide va ser "Intendent de l'Exèrcit dels quatre regnes d'Andalusia".
* ↑ En les Respostes generals del Cadastre d'Ensenada de Gelo de Cabildo, lloc del regne de Sevilla, datades en 1751, pot llegir-se el nom de José María de Mendoza i Guzmán, en aquell temps, visitador general de Rendes Provincials dels quatre Regnes d'Andalusia.
* ↑ Colón de Larriátegui, 1792.
* ↑ «Decreto para la creación de una Guardia Cívica en los quatro reynos de Andalucía». A: Prontuario de las leyes y decretos del Rey nuestro Señor Don José Napoleón I (en castellà). Madrid: Imprenta Real, 1810.
* ↑ Losada, 1833.
* ↑ Domínguez Ortiz, 1981.

## Bibliografia

* Colón de Larriátegui, Félix. Juzgados militares de España y sus Indias (en castellà). Madrid: Imprenta de la viuda de D. Joaquín Ibarra, 1792.
* Domínguez Ortiz, Antonio «Andalucía en la Edad Moderna» (en castellà). Revista de Estudios Regionales [Universidad de Málaga], III, Extraordinario, 1981.
* Eslava Galán, Juan «El ámbito territorial del Reino de Jaén: una cuestión de geografía histórica» (en castellà). Boletín del Instituto de Estudios Giennenses, 112, 1982, pàg. 83-96. ISSN: 0561-3590.
* Losada, Juan Cayetano. Breves tratados de esfera y geografía universal (en castellà). Madrid: Ibarra, 1833.
# Grup Mineralògic Català

El Grup Mineralògic Català és una entitat sense ànim de lucre fundada l'any 1975, que va néixer intentant aglutinar els petits nuclis dels aficionats a la mineralogia que existien dispersos per tot Catalunya.
El Grup neix a la Secció de Geografia i Ciències Naturals del Centre Excursionista de Catalunya (CEC). El primer president de l'entitat va ser en Joaquim Folch, qui més endavant seria anomenat president d'honor de l'entitat. L'any 1978 seria un altre il·lustre mineralogista i fotògraf català, en Joaquim Mollfulleda, qui presidiria el grup fins al 1993, ostentant el càrrec de president d'honor fins a la seva mort l'any 2006. El tercer president del Grup fou en Joaquim Callén, qui va dirigir l'entitat fins a l'any 2014, sent reemplaçat per en Frederic Varela, encarregat d'enfortir les relacions amb museus i universitats, potenciant-ne l'estudi analític dels minerals. Entre els anys 2020 i 2024 el president va ser en Joan Rosell, tornant Varela de nou a presdir el grup en el mes de gener d'aquell mateix any.
El grup organitza fires de minerals com la Mineralexpo de Barcelona-Sants, la Mineralexpo Sant Celoni o la trobada internacional de micromineralogia de Camprodon. També col·laborava en l'organització de l'Expominer (Barcelona), una de les fires de minerals més importants d'Europa. entre d'altres. L'associació publica la revista Mineralogistes de Catalunya, que també s'edita en llengua espanyola amb el nom de Paragénesis, així com un butlletí de notícies en línia anomenat Infominer. A més, el Grup es dedica a investigar, documentar i preservar el patrimoni miner del país, abordant aspectes com les mines i les seves galeries, les instal·lacions mineres i la seva història, entre d'altres, fruit del qual va néixer el projecte MinerAtlas, un servei que pretén possibilitar la localització de les mineralitzacions descrites per Josep Maria Mata i Perelló en el volum «Els minerals de Catalunya», editat per l'IEC, de manera oberta i col·laborativa.

## Referències

* 1 2 Casas, Jordi «Rics en patrimoni mineral». Punt Avui, 23-05-2022 [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Grup Mineralògic Català». Institució Catalana d'Història Natural. [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ «Grup Mineralògic Català - Història». Arxivat de l'original el 2011-08-20. [Consulta: 8 gener 2011].
* ↑ Editorial «In memoriam». Mineralogistes de Catalunya, 2, 9, 7-1984, pàg. 219 [Consulta: 29 novembre 2023].
* ↑ «Joaquim Mollfulleda: un coleccionista apasionado». Museu Mollfulleda de Mineralogia. [Consulta: 1r desembre 2023].
* ↑ «Grup Mineralògic Català». Quimica.es. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Més de 7.000 persones visiten la fira de minerals i fòssils a l'auditori de les Cotxeres de Sants». el 3 - Portal de Notícies de Sants-Montjuïc [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ «Actividades Expominer» (en castellà). Fira de Barcelona. Arxivat de l'original el 2012-10-10. [Consulta: 24 agost 2012].
* ↑ «Infominer». Arxivat de l'original el 2023-11-20. [Consulta: 20 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Grup Mineralògic Català - Lloc web oficial
# Cogomella vera (grup de bolets)

Les cogomelles veres o cogomelles veritables són cogomelles carnoses de barret llis, esquamós o escatós, d’ornamentació que no es desprèn amb facilitat i que sol mantenir-se sense dilacerar al centre del barret.
Es tracta de fongs descomponedors, molt corrents en marges de camins, en boscos i prats rics en matèria orgànica. Alguns d’ells produeixen bolets comestibles però d’aspecte similar a altres espècies mortals.

## Espècies de cogomelles veres

Les espècies més corrents de cogomelles veres són:

### Cogomelles de cama tigrada

* Macrolepiota procera, cogomella, apagallums, paloma
* Macrolepiota fuliginosa, cogomella fumada
* Macrolepiota permixta, cogomella negrellona
* Macrolepiota olivascens, cogomella olivàcia

### Cogomelles de cama llisa i carn immutable

* Cortinarius caperatus, cogomella arrugada
* Macrolepiota excoriata, cogomella de prat
* Macrolepiota mastoidea, cogomella de mugró
* Macrolepiota konradii, cogomella de Konrad
* Macrolepiota phaeodisca, cogomella de gota de mel
* Phaeolepiota aurea, cogomella calçada

### Cogomelles de cama llisa i carn que vermelleja de manera evident

* Chlorophyllum molybdites, cogomella verdejant
* Chlorophyllum brunneum, cogomella de peu amb vora
* Chlorophyllum rhacodes, cogomella esparracada
* Chlorophyllum venenatum, cogomella esparracada d’anell senzill
* Chlorophyllum olivieri, cogomella terrosa

## Referències

* 1 2 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# Muchas Gracias

Muchas Gracias era una revista d'humor editada a Barcelona entre 1974 i 1975. La particularitat d'aquesta revista és que tan sols apareixia al quiosc quan les autoritats prohibien la difusió de la revista Por Favor. Aleshores, la redacció i els col·laboradors de Por Favor confeccionaven Muchas Gracias. Va aparèixer per primer cop l'estiu de 1974, quan Por Favor fou suspesa durant quatre mesos. Com a director constava Miquel Villagrasa, i els col·laboradors eren pràcticament els mateixos de Por Favor: Perich, Vázquez Montalbán, Maruja Torres, Cesc, Juan Marsé, Martínmorales, Antonio Álvarez-Solís, Antonio Fraguas de Pablo, Josep Martí Gómez... La segona època s'encetà el 19 de març de 1975, i la darrera època fou l'estiu del 76 (on gairebé en tots els números va col·laborar Josep Maria Beà amb el pseudònim NORTON), quan una nova suspensió governativa deixà un altre cop fora de joc Por Favor.

## Referències

* ↑ Vázquez Montalbán, Manuel. Obra periodística 1974-1986 (Obra periodística II): Del humor al desencanto. Penguin Random House, p. 2015. ISBN 8499925340.
* ↑ Cuenca, Josep Maria. Mientras llega la felicidad. Anagrama, 2014. ISBN 8433935712.

## Bibliografia

* Ivan Tubau. El humor gráfico en la prensa del franquismo. Mitre, Barcelona, 1987
* Roglan, Joaquim. Revistes d'Humor a Catalunya 1972-1992. Col·legi de periodistes de Catalunya, Barcelona, 1996
* Ignacio Fontes i Manuel Ángel Menéndez. El Parlamento de Papel: las revistas espoñolas en la transición democrática. Asociación de la Prensa de Madrid, Madrid, 2004.
# Tommy Robb

Tommy Robb (Belfast, 14 d'octubre de 1934 - 12 de desembre de 2024) va ser un pilot de motociclisme nord-irlandès que competí al Campionat del Món entre 1957 i 1973. Durant la temporada de 1962 esdevingué un dels primers pilots no japonesos fitxats per Honda per al seu equip oficial, amb el qual disputà una reeixida campanya que el portà a assolir el subcampionat mundial de 350cc darrere el seu company d'equip Jim Redman.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Punts | Posició |
| 1957 | 250cc | NSU | 1 | 0 | 1 | 0 | 4 | 12è |
| 1958 | 250cc | NSU | 1 | 0 | 1 | 0 | 6 | 7è |
| 1959 | 250cc | MZ | 3 | 0 | 0 | 0 | 7 | 8è |
| 1962 | 50cc | Honda | 8 | 0 | 2 | 0 | 17 | 6è |
| 1962 | 125cc | Honda | 9 | 0 | 6 | 0 | 30 | 3r |
| 1962 | 250cc | Honda | 3 | 1 | 1 | 0 | 8 | 6è |
| 1962 | 350cc | Honda | 4 | 1 | 4 | 0 | 22 | 2n |
| 1963 | 50cc | Honda | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 1963 | 125cc | Honda | 9 | 0 | 0 | 0 | 11 | 9è |
| 1963 | 250cc | Honda | 8 | 0 | 3 | 0 | 20 | 4t |
| 1963 | 350cc | Honda | 4 | 0 | 1 | 0 | 4 | 11è |
| 1964 | 50cc | Honda | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 1964 | 250cc | Yamaha | 2 | 0 | 1 | 0 | 7 | 9è |
| 1965 | 125cc | Bultaco | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 24è |
| 1966 | 50cc | Bridgestone | 1 | 0 | 0 | 0 | 2 | 9è |
| 1966 | 125cc | Yamaha | 1 | 0 | 0 | 0 | 3 | 11è |
| 1966 | 250cc | Bultaco | 2 | 0 | 0 | 0 | 3 | 22è |
| 1966 | 350cc | Bultaco | 1 | 0 | 1 | 0 | 4 | 15è |
| 1967 | 50cc | Suzuki | 1 | 0 | 1 | 0 | 4 | 7è |
| 1967 | 250cc | Bultaco | 2 | 0 | 0 | 0 | 5 | 10è |
| 1968 | 125cc | Bultaco | 2 | 0 | 0 | 0 | 5 | 11è |
| 1969 | 125cc | Bultaco | 2 | 0 | 0 | 0 | 9 | 20è |
| 1969 | 350cc | Aermacchi | 1 | 0 | 0 | 0 | 5 | 25è |
| 1970 | 125cc | Maico | 1 | 0 | 0 | 0 | 4 | 35è |
| 1970 | 350cc | Yamaha | 4 | 0 | 1 | 0 | 18 | 10è |
| 1970 | 500cc | Seeley | 6 | 0 | 2 | 0 | 36 | 4t |
| 1971 | 125cc | Yamaha | 1 | 0 | 0 | 0 | 1 | 40è |
| 1971 | 350cc | Yamaha | 2 | 0 | 0 | 0 | 8 | 28è |
| 1971 | 500cc | Seeley | 5 | 0 | 2 | 0 | 31 | 7è |
| 1973 | 125cc | Yamaha | 1 | 1 | 1 | 0 | 15 | 13è |
| Total | | | 88 | 3 | 28 | 0 | 368 | |

## Referències

* ↑ «Tommy Robb: IOM TT and Ulster Grand Prix winner passes away aged 90» (en anglès britànic), 13-12-2024. [Consulta: 16 desembre 2024].
* 1 2 «Tommy Robb» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 16 de febrer 2015. [Consulta: 20 maig 2014].
# Harry Halbreich

Harry Halbreich (Berlín, 9 de febrer de 1931 - Uccle, 27 de juny de 2016) va ser un musicòleg belga d'origen alemany, que va escriure, entre d'altres, obres (biografies, estudis) sobre Messiaen, Arthur Honegger i Bohuslav Martinů. Sobre aquests dos últims, ha estat el primer a crear un catàleg d'obres, que porten els seus inicials (HH) seguides d'un nombre (Ex. HH o H 276).
Halbreich va ser un dels coneixedors més sagaços de la música clàssica del segle XX. Va ser alumne de Messiaen al Conservatori de París i Director artístic del Festival de música de Royan, fins a la seva jubilació va ser professor d'anàlisi musical en el Conservatori Real de Música de Mons.

## Bibliografia

* Albéric Magnard, en col·laboració amb Simon-Pierre Perret, Fayard, 2001. (ISBN 2-213-60846-6).
* Arthur Honegger, un musicien dans la cité des hommes, Fayard, 1992. (ISBN 2-213-02837-0).
* L'Oeuvre d'Arthur Honegger: Chronologie, catalogue raisonné, analyses, discographie, Fayard, 1994. (ISBN 2-85203-282-1).
* Bohuslav Martinů, Fayard, 1968. (ISBN 3-7957-0565-7).
* Debussy, sa vie et sa pensée, en col·laboració amb Edward Lockspeiser, Fayard, 1989. (ISBN 2-213-02418-9).
* Olivier Messaien, Fayard, 1980. (ISBN 2-213-03015-4).
* Johann Sebastian Bach.
* Tintin et la gran cymbale, Casterman, 1994.

## Referències

* ↑ Mort d'Harry Halbreich, musicologue belge
# Hato de Foces

Hato de Foces és un grup musical aragonès del gènere folk que va ser fundat a Osca, Espanya.

## Història

El grup va néixer en 1977 quan un grup d'amics amants de la música tradicional van començar a ajuntar-se per cantar i interpretar cançons de grups com Nuestro Pequeño Mundo, Nuevo Mester de Juglaría, Oskorri, Jarcha o Lana Bullonera, entre d'altres, grups que van ser referents per Hato de Foces. No va ser fins a 1981, després d'un reeixit concert, que el seu treball es feu regular. A partir de llavors el grup es va dedicar a difondre la música tradicional aragonesa, tant vocal com la instrumental, buscant en els cancioneiros o recollint cançons per tradició oral. D'aquesta manera, van recuperar cançons populars en risc d'oblit, recuperant també instruments com la gaita de boto aragonesa.
Hato de Foces va prendre el seu nom d'un lloc de Semontano en el qual els pastors, en fer-se de nit, s'aixoplugaven amb les seves ovelles. El disc Hato de Foces (1999) l'hi van dedicar a Rafael Andolz. El grup va deixar els escenaris el 8 d'agost de 2011, després de més de 35 anys de treball i 550 concerts.

## Components

* Marise Aguilar (veu).
* Alfredo Callén García (baix i veu).
* Salvador Cored (gaita de boto, flauta entremaliada, mandolina, bandurria, llaüt i guitarra).
* Jorge Marsó (bateria i percussió).
* Carlos Montull (guitarra i llaüt).
* José Luis Ochoa Hortolà (veu, llaüt, guitarra i flautes dolces, entre altres).
* Olga Orús (veu).
* Josu Ubierna (acordió).

## Discografia

* Amadruga (1983)
* En plena cuaje(1985)
* Tradición y fiesta (1986)
* Cuarto creciente (1989)
* Cantar de camino (1992)
* Hato de Foces (1999)
* Errekeerre (2002)
* Estrella de Paz (2002)
* Chino Chano (2006)

## Premis

* Premi Nacional d'Actualització de Música Folk, Guadalajara (1987).
* Grup Folk més votat pels oïdors de Ràdio Nacional d'Espanya (1989).
* Medalla d'Antena 3 (1985).
* Folklorista altoaragonés (1983, 1984 i 1986).
* Grup més votat pels oïdors del programa Trébede de RNE - Radio 3.
* Premio Graella d'Or, Huesca, 2009.

## Referències

* ↑ Hato de Foces. 17 de novembre del 2011 Gran Enciclopedia Aragonesa. Arxivat 2011-11-11 a Wayback Machine. Consulta 3 de febrer de 2017

## Enllaços externs

* Pàgina sobre Hato de Furguis en la Arxivat 2011-11-11 a Wayback Machine. Gran Enciclopèdia Aragonesa Arxivat 2011-11-11 a Wayback Machine.
# Montpaó

«Montpaó» té aquests significats:
* Montpaó (Calafell), despoblat de Calafell (Baix Penedès)
* Montpaó (Santa Coloma de Queralt), barri de la vila de Santa Coloma de Queralt (Conca de Barberà)
* Montpaó (Sant Antolí i Vilanova), castell al municipi de Sant Antolí i Vilanova (Segarra)
* Castell de Montpaó, castell al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra)
* Cim de Montpaó, cim a cavall dels municipis de Copons i Jorba (Anoia)
* Serrat de Montpaó, cim al municipi de Ribera d'Ondara (Segarra)
* Agnès de Montpaó (1389-1415), abadessa del Monestir de Santa Maria d'Alguaire
# Borealis Planitia

Borealis Planitia és una gran plana sobre Mercuri amb un sòl llis, i hom pensa que és semblant a un mare lunar. Està centrat en 73,4°N, 79,5°O. El nom és llatí i significa plana nord.

## Referències

* ↑ «Borealis Planitia». Gazetteer of Planetary Nomenclature. IAU/NASA/USGS. [Consulta: 7 març 2023].
* ↑ Topographic Features and Surface History, Atlas of Mercury (NASA SP-423), 1976
# A Romance of the Western Hills

A Romance of the Western Hills és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D. W. Griffith i interpretada per Blanche Sweet i Mary Pickford entre d'altres. Filmada a Sierra Madre i Pasadena, la pel·lícula es va estrenar l'11 d'abril de 1910.

## Argument

Una bonica noia índia (Pickford) és venuda a uns turistes angloamericans pel seu pare a canvi d'uns quants dòlars i un rellotge de butxaca. Aquests se l'enduen a la civilització on viu feliç fins que s'enamora del nebot dels seus pares adoptius. El nebot però ja està promès i ha mantingut un comportament molt ambigu amb ella. Els pares adoptius se senten sorpresos que ella pensés que realment es casaria amb un home blanc. Amb el cor trencat, la noia retorna amb el seu poble i amb l'antic promès indi i aquest decideix venjar-se. Es presenta a casa del nebot i es produeix una baralla que està a punt d'acabar molt malament si no és per la intervenció de la noia que ha seguit el seu antic promès. Aleshores apareix la promesa del nebot que en assabentar-se del comportament poc honorable d'aquest decideix trencar el compromís.

## Repartiment

* Mary Pickford (índia)
* Alfred Paget (indi)
* Arthur V. Johnson (indi)
* Kate Bruce (turista)
* Dell Henderson (turista)
* Blanche Sweet (la promesa del nebot)
* Charles West (el nebot)
* Dorothy West (turista)
* Kathlyn Williams (segona dona)

## Referències

* ↑ Usai, Paolo Cherchi. The Griffith Project, Volume 4: Films Produced in 1910 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25. ISBN 978-1-83902-009-4.
* ↑ Gallen, Ira H. D.W. Griffith: Master of Cinema (en anglès). FriesenPress, 2015-12-15. ISBN 978-1-4602-6099-9.
* ↑ Schmidt, Christel. Mary Pickford: Queen of the Movies (en anglès). University Press of Kentucky, 2012-11-01, p. 242. ISBN 978-0-8131-3667-7.
* ↑ Bernardi, Daniel; Green, Michael. Race in American Film: Voices and Visions that Shaped a Nation [3 volumes] (en anglès). ABC-CLIO, 2017-07-07. ISBN 978-0-313-39840-7.
* ↑ «A Romance of the Western Hills». The Moving Picture World 6, 15, 11-04-1910, pàg. 611.