OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estofat (art)

L'estofat és una tècnica de la imatgeria en fusta policromada que té els seus orígens en l'art gòtic. Va ser adoptat per l'art barroc espanyol i per aquesta via es va traspassar a l'art colonial americà. L'escultura barroca va ser una gran portadora d'aquesta tècnica. Destaca l'ús que fa d'ella l'Escola Andalusa. És molt comú utilitzar-la per marcar els plecs de les vestidures de les imatges.
A mesura que es desenvolupava la imatgeria espanyola del Segle d'Or, s'anava abandonant d'una manera progressiva el procediment de l'estofat sobre or, ja que s'obtenien valors i tons més naturalistes, en aplicar directament l'oli als colors de les teles.
L'origen del nom es creu que es troba en la paraula italiana "Stoff", el significat és tela rica. El material principal és el pa d'or (també pa de plata o de coure), unes làmines que imprimeixen aquesta tonalitat sobre les superfícies en les quals es desitja aplicar. Després amb diferents pigments es cobreixen aquestes làmines i finalment mitjançant el raspat d'aquestes últimes capes es fan dibuixos, de manera que quedi descobert l'or subjacent.

## Fonts

* Els materials de la policromia: Empirisme i coneixement científic

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.210. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Emberiza

Emberiza és un gènere d'ocells de la família dels emberízids (Emberizidae). Les diferents espècies habiten diferents hàbitats per tot arreu del Vell Món. Als Països Catalans viuen, amb més o menys nombre, el cruixidell (Emberiza calandra), el sit negre (Emberiza cia), el gratapalles (Emberiza cirlus), la verderola (Emberiza citrinella), l'hortolà (Emberiza hortulana) i el repicatalons (Emberiza schoeniclus). Altres espècies es poden presentar de manera més esporàdica.

## Taxonomia

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, 2023) aquest gènere està format per 45 espècies:
* Emberiza affinis - sit dorsibrú.
* Emberiza aureola - sit aureolat.
* Emberiza bruniceps - sit cara-roig.
* Emberiza buchanani - sit capgrís.
* Emberiza cabanisi - sit de Cabanis.
* Emberiza caesia - hortolà cendrós.
* Emberiza calandra - cruixidell.
* Emberiza capensis - sit del Cap.
* Emberiza chrysophrys - sit cellagroc.
* Emberiza cia - sit negre.
* Emberiza cineracea - sit cendrós.
* Emberiza cioides - sit bigotut.
* Emberiza cirlus - gratapalles.
* Emberiza citrinella - verderola.
* Emberiza elegans - sit elegant.
* Emberiza flaviventris - sit pitdaurat.
* Emberiza fucata - sit orellut.
* Emberiza godlewskii - sit de Godlewski.
* Emberiza goslingi - sit gorjagrís.
* Emberiza hortulana - hortolà comú.
* Emberiza impetuani - sit roquer.
* Emberiza jankowskii - sit de Jankowski.
* Emberiza koslowi - sit del Tibet.
* Emberiza lathami - sit crestat.
* Emberiza leucocephalos - sit capblanc.
* Emberiza melanocephala - sit capnegre.
* Emberiza pallasi - sit de Pallas.
* Emberiza personata - sit emmascarat.
* Emberiza poliopleura - sit de Somàlia.
* Emberiza pusilla - repicatalons petit.
* Emberiza rustica - repicatalons rústic.
* Emberiza rutila - sit rogenc.
* Emberiza sahari - sit del Sàhara.
* Emberiza schoeniclus - repicatalons eurasiàtic.
* Emberiza siemsseni - sit blau.
* Emberiza socotrana - sit de Socotra.
* Emberiza spodocephala - sit caranegre.
* Emberiza stewarti - sit de Stewart.
* Emberiza striolata - sit estriat.
* Emberiza sulphurata - sit del Japó.
* Emberiza tahapisi - sit canyella.
* Emberiza tristrami - sit de Tristram.
* Emberiza variabilis - sit gris.
* Emberiza vincenti - sit de Vincent.
* Emberiza yessoensis - repicatalons de carpó bru.
E. lathami era inclòs en el gènere Melophus i E. siemsseni a Latoucheornis. Ambdues espècies s'inclouen a Emberiza
E. sahari que era considerat una subespècie d'E. striolata, se la considera una espècie de ple dret.
E. personata considerat també una subespècie d'E. spodocephala, basant-se en diferències morfològiques i genètiques (Weissensteiner et al. 2014; Päckert et al. 2015; Brazil 2018; HBW/Birdlife), se la considera una espècie de ple dret.

## Referències

* ↑ «Master Lists – IOC World Bird List v13.1» (en anglès americà). [Consulta: 14 març 2023].
* ↑ Byers, Clive; Olsson, Urban; Curson, Jon. Buntings and Sparrows. London, UK: Pica Press, 1995, p. 105–106.
* ↑ Byers, C., Olsson, U., & Curson, J. (1995). Buntings and Sparrows. Pica Press ISBN 1-873403-19-4
* ↑ «Species Updates – IOC World Bird List» (en anglès). IOC Version 12.1, 08-01-2022. [Consulta: 25 març 2023].
# Djindji Khodja Husayn

Husayn Efendi, conegut com a Djindji Khodja o Djindji Khodja Husayn (Safranbolu, final del segle XVI-Mikhalič, 1648), fou favorit del sultà Ibrahim I.
Freqüentava una madrassa d'Istanbul i practicava sortilegis (que el seu pare Sheykh Mehmed li havia ensenyat) i per això fou conegut com a Djindji (Bruixot). La seva mare va fer córrer el rumor que podia curar la malaltia del sultà Ibrahim i la mare del sultà, Kösem, el va agafar sota la seva protecció i finalment va obtenir la confiança del sultà i se li va donar un rang pel que no tenia la preparació adequada, i després fou nomenat khodja, i el 18 de gener del 1645 va rebre el càrrec de cadi de Gàlata (Ghalata) tot i l'oposició del Shaykh al-Islam Yahya Efendi.
Es va posar d'acord amb el rikabdar de la cort, Yusuf Agha, i amb Sultanzade Mehmed Paixà (després gran visir del 1644 al desembre del 1645), i els tres homes aviat van prendre el control del poder dominant els nomenaments i destitucions, i enriquint-se a costa de suborns. Els tres homes (principalment Djindji) van provocar la caiguda del gran visir Kemankesh Kara Mustafa Paşa (o Quemankex Qara Mustafà Paixà) que va acabar executat (31 de gener del 1644); Djindji es va casar llavors amb la filla de Kara Çelebizade Mahmud Efendi amb l'aprovació del sultà.
El 20 de maig de 1644 fou nomenat kadiasker d'Anadolu i va utilitzar el lloc per amassar una fortuna personal venent càrrecs. Encara que fou destituït tres vegades, sempre fou per un temps curt, retornant altre cop al càrrec fins a la quarta destitució el 2 d'agost del 1647 que va esdevenir definitiva. Va ser enviat desterrat a Gal·lípoli encara que només uns mesos. A la pujada al tron de Mehmet IV (8 d'agost del 1648), fou inclòs a la llista d'aquells als quals s'havien d'expropiar els béns per cobrir les despeses de les donacions habituals per la pujada al tron d'un nou sultà; va estar un mes presoner al palau del gran visir i finalment els seus béns foren confiscats i enviat exiliat a Mikhalič on fou executat el setembre del 1648.

## Bibliografia

* P. Rycaut, The history of the Turkish Empire, Londres 1680
* Orhonlu, Cengiz. "Ḥusayn Efendi, known as Ḏj̲ind̲j̲i K̲h̲od̲j̲a". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 4 de juny de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/husayn-efendi-known-as-djindji-khodja-SIM_2985>
# Xavier Tárrega Bernal

Xavier Josep Tárrega Bernal (Benicàssim, 1943) és un enginyer agrònom, professor i polític valencià.
Germà de Domingo Tárrega Bernal, es va llicenciar i doctorar en Enginyeria Agrònoma. Posteriorment ha treballat com a professor de genètica vegetal a la Universitat de València i a la Universitat de Castelló, com agricultor i administrador de finques. Militant del PSPV-PSOE, ha estat escollit regidor a l'ajuntament de Benicàssim a les eleccions municipals espanyoles de 1979 i diputat a la Diputació Provincial de Castelló.
Fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1982, 1986 i 1989. Fou Secretari Primer de la Comissió Mixta per a les Comunitats Europees i vocal de la Comissió d'Agricultura, Ramaderia i Pesca del Congrés dels Diputats. Actualment és secretari d'agricultura de la Unió de Petits Agricultors i Ramaders del País Valencià.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, III Legislatura
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.541. ISBN 9788495484802.
* ↑ La Voz Digital, 11-8-2008
# Casino l'Aliança

El Casino l'Aliança és un edifici del Poblenou de Barcelona catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). És la seu de l'Aliança del Poblenou.

## Història

L'Aliança del Poblenou és una entitat de caràcter recreatiu, cultural i social fundada el 19 de setembere de 1869 al municipi de Sant Martí de Provençals.
Durant la Dictadura de Primo de Rivera, el casal va ser clausurada un mínim de sis vegades per separatista. El 1928 els socis es van separar entre monàrquics i nacionalistes. I aquests darrers van promoure a partir de 1928 la seu actual sota la direcció de l'arquitecte Amadeu Llopart i Vilalta (1888-1970), tot i que les obres no es van acabar fins al 1944. Es a partir del nou edifici quan l'entitat va passar a denominar-se Casino L'Aliança del Poblenou.
També s'hi projectà l'habitatge del porter, aules destinades a l'ensenyament diurn i nocturn de nens i adults. Actualment, l'edifici acull les dependències de la societat i el teatre.

## Descripció

La façana és de caràcter monumentalista amb elements de l'arquitectura clàssica i seguint un ordre simètric. Al centre de la façana s'ubica la magnífica porta principal d'accés amb una gran obertura d'arc rebaixat i dues columnes de la sustenten en el seu interior. L'ús d'elements formals classicistes, com el frontons triangulars de les finestres del primer pis flanquejades per pilatres estriades amb capitells jònics, el sòcol que abasta tota la planta baixa o la balaustrada de la barana del primer pis, tot seguint una composició perfectament geomètrica i simètrica, li aporta un caràcter solemne com a representant d'una societat cultural.

## Referències

* ↑ «Casino l'Aliança». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 4 «Casino l'Aliança». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Solé, Astrid. «El Casino l’Aliança del Poblenou incorpora un escenari mòbil per guanyar polivalència». Betevé, 02-04-2015.

## Enllaços externs

* «L'Aliança del Poblenou». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* L'Aliança del Poblenou 150 anys fent història de Barcelona. Maria Favà Compta. Editat per l'Ajuntament de Barcelona 2022. ISBN 978-84-9156-439-3
# Tino Sabbadini

Settimio Tino Sabbadini (Monsempron-Libos, 21 de setembre de 1928 - Monsempron-Libos, 7 de novembre de 2002) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1950 i 1963. Durant la seva carrera aconseguí una quarantena de victòries, entre les quals destaquen una etapa al Tour de França de 1958, dues etapes al Critèrium del Dauphiné Libéré i una etapa al Tour de Romandia.

## Palmarès

* 1950
** 1r de la Poly de Lió
** 1r del Critèrium de Riberac
* 1951
** Campió de França dels Independents
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les 6 Províncies
* 1952
** 1r al Premi Clément Joulin a Bordeus
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les 6 Províncies
** Vencedor d'una etapa del Tour del Sud-est
** Vencedor d'una etapa al Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1953
** Vencedor d'una etapa al Circuit de les 6 Províncies
* 1955
** 1r al Circuit de Vienne
* 1956
** 1r al Circuit de l'Indre
** Vencedor d'una etapa al Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1957
** 1r al Circuit de l'Indre
* 1958
** 1r al Gran Premi de Canes
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa al Midi-Libre
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Arieja
* 1959
** Vencedor d'una etapa al Tour de Picardia
** Vencedor d'una etapa al Circuit d'Aquitània
* 1960
** 1r del Critèrium de Riberac
** Vencedor d'una etapa als 4 dies de Dunkerque

### Resultats al Tour de França

* 1952. 70è de la classificació general
* 1953. Abandona (7a etapa)
* 1956. 84è de la classificació general
* 1957. Abandona (17a etapa)
* 1958. 53è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1959. 62è de la classificació general

## Referències

* ↑ «SABBADINI Settimio "Tino"», 12-11-2024. [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Tino Sabbadini dans le Tour de France». [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Palmarès de Settimio "Tino" Sabbadini (Fra)», 04-12-2024. [Consulta: 21 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Tino Sabbadini (francès)
# Jordi Colomina i Castanyer

Jordi Colomina i Castanyer (Alcoi, 1952) és un filòleg valencià, catedràtic de Filologia Catalana de la Universitat d'Alacant i president de la Secció de Lexicografia de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua (AVL).
Es va llicenciar en Filologia Romànica (especialitat de Filologia Catalana) en la Universitat de Barcelona el 1976 i es va doctorar en Filologia Hispànica (especialitat de Lingüística Valenciana) en la Universitat d'Alacant el 1983.
La seua investigació abraça diversos camps, com ara la gramàtica històrica, la història de la llengua, la lexicografia i la dialectologia valenciana-catalana-balear, però s'ha especialitzat sobretot en l'estudi del valencià. Ha dirigit l'Atles Lingüístic de la Comunitat Valenciana (Generalitat Valenciana, 1994). És autor de llibres com ara L'alacantí: un estudi sobre la variació lingüística (1985), El valencià de la Marina Baixa (1991), Els valencians i la llengua normativa (1995), Dialectologia Catalana: Introducció i guia bibliogràfica (1999), La llengua de sant Vicent Ferrer (2021) i L'aportació dels escriptors valencians a la llengua normativa (2023). Ha publicat mig centenar d'articles en revistes científiques. Ha col·laborat en obres col·lectives com ara el Diccionari valencià (1995) de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana i el Diccionari de la llengua catalana (1995) de l'Institut d'Estudis Catalans. És autor d'un capítol de la Gramàtica del català contemporani (2002) dirigida per Joan Solà.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'AVL Arxivat 2020-08-14 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «La llengua de sant Vicent Ferrer – AVL». [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «L'aportació dels escriptors valencians a la llengua normativa - Universitat d'Alacant. Servei de Publicacions». [Consulta: 1r febrer 2024].
# Gran Premi de Portugal del 1985

Resultats del Gran Premi de Portugal de Fórmula 1 de la temporada 1985, disputat al circuit d'Estoril el 21 d'abril del 1985.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 12 | Ayrton Senna | Lotus - Renault | 67 | 2h 00' 28. 0 | 1 | 9 |
| 2 | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 67 | + 1' 02.978 min. | 5 | 6 |
| 3 | 15 | Patrick Tambay | Renault | 66 | + 1 Volta | 12 | 4 |
| 4 | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Renault | 66 | + 1 Volta | 4 | 3 |
| 5 | 5 | Nigel Mansell | Williams - Honda | 65 | + 2 Voltes | 9 | 2 |
| 6 | 4 | Stefan Bellof | Tyrrell - Ford | 65 | + 2 Voltes | 21 | 1 |
| 7 | 16 | Derek Warwick | Renault | 65 | + 2 Voltes | 6 | |
| 8 | 28 | Stefan Johansson | Ferrari | 62 | + 5 Voltes | 11 | |
| 9 | 24 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Alfa Romeo | 61 | + 6 Voltes | 26 | |
| NC | 9 | Manfred Winkelhock | RAM - Hart | 50 | No classificat | 15 | |
| Ret | 1 | Niki Lauda | McLaren - TAG | 49 | Motor | 7 | |
| Ret | 23 | Eddie Cheever | Alfa Romeo | 36 | Motor | 14 | |
| Ret | 2 | Alain Prost | McLaren - TAG | 30 | Accident | 2 | |
| Ret | 25 | Andrea de Cesaris | Ligier - Renault | 29 | Neumàtics | 8 | |
| Ret | 7 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 28 | Neumàtics | 16 | |
| Ret | 18 | Thierry Boutsen | Arrows - BMW | 28 | Part elèctrica | 10 | |
| Ret | 3 | Martin Brundle | Tyrrell - Ford | 20 | Transmissió | 22 | |
| Ret | 21 | Mauro Baldi | Spirit - Hart | 19 | Accident | 29 | |
| Ret | 6 | Keke Rosberg | Williams - Honda | 16 | Accident | 3 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Renault | 15 | Neumàtics | 18 | |
| Ret | 17 | Gerhard Berger | Arrows - BMW | 12 | Accident | 17 | |
| Ret | 29 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 12 | Accident | 25 | |
| Ret | 22 | Riccardo Patrese | Alfa Romeo | 4 | Accident | 13 | |
| Ret | 10 | Philippe Alliot | RAM - Hart | 3 | Accident | 20 | |
| Ret | 8 | Francois Hesnault | Brabham - BMW | 3 | Part elèctrica | 19 | |
| Ret | 30 | Jonathan Palmer | Zakspeed | 2 | Suspensions | 23 | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 21. 007
* Volta ràpida: Ayrton Senna 1' 44. 121 (a la volta 15)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-17. [Consulta: 23 abril 2010].
# Pic d'Anie

El pic d'Anie (en basc: Auñamendi) és una muntanya pràcticament piramidal del vessant nord del Pirineu, situat prop de la frontera francoespanyola a la regió de Bearn (França).
Aquesta muntanya es troba envoltada per la zona càrstica navarresa de Larra.
La primera ascensió registrada és al 28 de juliol del 1771, feta per l'enginyer i geògraf François Flamichon.
Segons la mitologia basca, en aquesta muntanya d'Auñamendi, hi vivia Jona Gorri, també anomenat Jaunagorri ('senyor vermell').

## Punts de partida per l'ascensió

* San Martingo Harria (Pierre-Saint Martin): 7 hores d'anada i tornada, 900 metres de desnivell.
* Pourtet: 7 hores d'anada i tornada i 900 metres de desnivell.
* Belagoa (Belagua) 11 hores d'anada i tornada, 1.400 metres de desnivell.

## Enllaços externs

* Auñamendi mendia Web d'Euskal Mendia.org web (basc)
* Auñamendi Web "Mendikat" Arxivat 2013-07-18 a Wayback Machine. (castellà)
# Josep Borràs i Anglada

Josep Borràs i Anglada (Maó, 1931-2024) va ser un cuiner menorquí. Es va formar amb la seva mare Àgueda, que treballava com a cuinera a l'Hotel Sevilla de Maó, i amb la qual va treballar fins al 1955, any que esdevingué cap de cuina del Restaurant Rocamar, al port de Maó, fins al 1995, any que es va jubilar. Des d'aleshores va participar en diverses activitats de popularització i difusió de la cuina menorquina, i va publicar diversos llibres de les receptes més emblemàtiques i tradicionals de l'illa.
Ha estat considerat un dels pares de la cuina menorquina i el novembre del 2016 l’Associació Fra Roger, que va presidir durant anys, va premiar la trajectòria del cuiner. El dia 12 de març de 2024 va ser el representant de la família Borràs en l'acte de reconeixement i homenatge de part d'amics i col·legues de professió a la família del Rocamar.
A banda de la gastronomia va estar vinculat estretament amb la música. Va formar part durant molts anys de la junta de l'associació Amics de s'Òpera de Maó així com també va estar vinculat a la Coral Sant Antoni de Maó i a l'Orfeó Maonès.
Publicacions:
La millor cuina de l’illa de Menorca
La cuina dels menorquins
La cocina de Menorca: las mejores recetas de la tierra y del mar
Televisió:
Bona Cuina (TV3). Josep Borràs ens ensenya a preparar unes albergínies farcides amb beixamel i peix. Restaurant Rocamar de Maó, a Menorca: albergínies farcides de mero.

## Referències

* ↑ «Josep Borràs, sempre amb nosaltres» (en català). Pressreader, 18-12-2024. [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ «Mor l’emblemàtic cuiner menorquí Josep Borràs» (en català). Balears va de vi, 13-12-2024. [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ Antoni Juaneda «José Borrás, mucho más que el cocinero de Rocamar». Mallorcadiario.com, 15-03-2024.
* ↑ «Actividades Horeca Baleares Menorca 2024 – Horeca Baleares». [Consulta: 20 desembre 2024].
* ↑ Josep Borràs Anglada; Damià Borràs Barber. La millor cuina de Menorca (en català). Abril 2021. Viena (Milfulls). ISBN 9788417998486.
* ↑ Josep Borràs Anglada; Damià Borràs Barber. La cuina dels menorquins (en català). Columna Edicions, 01/06/2004 (Cuina). ISBN 9788466404792.
* ↑ Josep Borràs Anglada; Damià Borràs Barber. La cocina de Menorca: las mejores recetas de la tierra y el mar (en castellano). Viena, 16-07-2004 (Milhojas). ISBN 9788483302736.
* ↑ CCMA. «Bona cuina - T2xC71 - Restaurant Rocamar de Maó, a Menorca: albergínies farcies de mero - 3Cat». [Consulta: 20 desembre 2024].
# Eyebeam Art and Technology Center

Eyebeam Art + Technology Center (Eyebeam) és un centre d'art i tecnologia sense finalitats de lucre a la ciutat de Nova York. El propòsit manifest és el promoure l'ús creatiu de noves tecnologies en proveir un ambient de col·laboració per a la investigació i experimentació en la intersecció d'art, tecnologia i cultura. Eyebeam va ser fundat per John S. Jonson Ill amb els seus co-fundadors David S Johnson i Roderic R. Richardon.
Originalment es va concebre com un taller d'efectes digitals i codi i centre per a l'educació juvenil. Eyebeam s'ha tornat un centre d'investigació, desenvolupament i curadora de nous mitjans obres d'art i open source technology. Eyebeam és l'amfritrió de 20 artistes residents i fellows d'investigació, co-produeix programes d'educació juvenil i presenta exposicions, performances, simposis, tallers, hackathons i altres esdeveniments. Els projectes desenvolupats per Eyebeam han rebut premis i reconeixements, els quals inclouen, entre d'altres, Webby Awards, Beques Guggenheim, i el Prix Ars Electronica.

## Història

Eyebeam originalment es deia Eyebeam Atelier, o Taller Eyebeam, va ser concebut com una col·laboració entre David S. Johnson, un artista digital i John S. Johnson, un cineasta i filantrop que també va concebre i va fundar la fundació de cinema Filmmakers Collaborative, el Screenwriters Colony i May68. Es van conèixer per Roderic R. Richardson, un amic en comú, qui va reconèixer els seus interessos en comú i els va ajudar a establir la seva nova empresa en els seus inicis. La inspiració per cridar al projecte Eyebeam Atelier es va originar, parcialment, del taller d'escultura del pare de JohnJonson's John Seward Johnson II i el col·lectiu Experiments in Art and Technology. Després d'observar que new mitjana era un gènere en creixement, els co-fundadors van ser motivats a crear un estudi similar. Van reconèixer la necessitat de proveir a artistes i a artistes de cinema digital l'accés a nova tecnologia i un lloc de treball compartit. L'home "Eyebeam" va ser manllevat de l'estudi de models 3D de David Johnson, Eyebeam Simulations. Com els suports d'I-beam (joc de paraules entre travesser i raig d'ull, que sonen pràcticament igual en anglès), el nom serveix com a metàfora per al suport les visions artístiques ofertes per l'organització.

## Fonts

* ↑ Atkins, Robert «State of the Art: New York's Getting a Digital Art Museum». New York Magazine. New York Mitjana, LLC, 1998 [Consulta: 24 maig 2012].
* ↑ Eyebeam Art + Technology Center. «About». [Consulta: 24 maig 2012].
* ↑ Jana, Reena «Johnson and Johnson Heir Founds Digital Art Museum». Carrindex Gabrius, 2002 [Consulta: 24 maig 2012].
# Domènec Bendixo

Domènec Bendixo fou un constructor d'instruments de corda resident de Barcelona. El 24 de Juny de 1440 obtingué per part del notari barceloní Antoni Vilanova una escriptura d'arrendament per 5 anys d'una casa situada al carrer Rec Comtal, a favor de Narcís Mathei, "magistro cordarum instrumentorum", també ciutadà barceloní.

## Referències

* ↑ GREGORI I CIFRÉ. Josep Maria. «Bendixo, Domènec [Dominicus]», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 2, p. 358.

## Bibliografia

* J.M. Madurell i Marimon: "Documentos para la historia de músicos, maestros de danza, instrumentos y libros de música (siglos XIV-XVIII)", AnM, V, 1950.