OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Brian Humphries (enginyer)

Brian Humphries (12 d'abril de 1945 - Queen Elizabeth Hospital, King's Lynn, 29 de maig de 2024) fou un enginyer de so britànic. Va treballar com a enginyer de so des de l'any 1967, i també com a enginyer de mescles i productor, en grans grups i discs.
Humphries va començar com a ajudant d'enginyer de cinta als Pye Studios de Londres a finals de 1964. Hi va treballar amb moltes persones, des de Lena Horne, Nancy Sinatra i Sammy Davis Jr fins als The Kinks i Pink Floyd; la banda sonora de la pel·lícula More va ser un dels seus últims projectes a Pye, abans de traslladar-se als nous Basing Street Studios d'Island Records el 1969. Aquell mateix any va treballar amb Spooky Tooth, va dissenyar els temes en directe de Ummagumma de Pink Floyd i també va gravar (sense acreditar) les contribucions de la banda a la banda sonora de la pel·lícula Zabriskie Point. A partir de llavors, les tasques d'enregistrament i mescla de Humphries van incloure composicions de Roger Waters a la banda sonora Music From The Body, Traffic, Paul McCartney, els Rolling Stones, Led Zeppelin, Black Sabbath, Barclay James Harvest, Stevie Wonder, Jim Capaldi i Mott The Hoople, fins al 1974, quan Pink Floyd va reservar el camió mòbil de Basing Street per gravar un parell de concerts a l'Empire Pool de Londres (ara Wembley Arena).

## Grups i obres en les que va participar

* The Kinks: The Village Green Preservation Society,
* The Traffic: The Traffic, Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire), John Barleycorn Must Die, The Low Spark of High Heeled Boys, Welcome to the Canteen, On the Road
* Pink Floyd: More, Ummagumma, The Dark Side of the Moon, Wish You Were Here, Animals, Shine On, Oh by the Way, Discovery, The Best of Pink Floyd: A Foot in the Door
* Roger Waters: Music from The Body,
* Black Sabbath: Paranoid, We Sold Our Soul for Rock 'n' Roll
* Steve Winwood: The Finer Things
* Foreigner: Jukebox Heroes: The Foreigner Anthology
* Tom Jones: 24 Hours

## Referències

* ↑ «Brian Humphries». Discogs. [Consulta: 26 abril 2022].
* ↑ «Brian Humphries». ALLMUSIC. [Consulta: 26 abril 2022].
* 1 2 «Pink Floyd 'Shine On You Crazy Diamond'» (en anglès). Sound on Sound. [Consulta: 26 abril 2022].
# Delegación Nacional de Excombatientes

La Delegación Nacional de Excombatientes (DNE) va ser un organisme depenent orgànicament de Falange Española Tradicionalista y de las JONS fundat en 1939 que va constituir la institució més important de la dictadura franquista per a l'administració dels excombatents del bàndol revoltat triomfador en la guerra civil espanyola.

## Història

Sorgida a la calor del canvi de govern franquista per la crisi d'agost de 1939, amb l'ascens a la Secretaria General de la Falange Española Tradicionalista y de las JONS (FET i de les JONS) del militar Agustín Muñoz Grandes, en una modificació dels estatuts del partit únic de la dictadura es va incloure per primera vegada, entre d'altres, un servei d'Organització d'Excombatents amb un delegat nacional al càrrec, posició encomanada al falangista José Antonio Girón de Velasco. La DNE, inspirada en certa manera per la Associazione Nazionale Combattenti de la Itàlia feixista, va tenir com a principal missió la consolidació del règim franquista. En 1954 Tomás García Rebull va substituir Girón de Velasco com a delegat nacional. La DNE va desaparèixer com a tal en 1957, en integrar-se els seus serveis juntament amb els de la Delegació Nacional d'Excaptius dins de la Delegació Nacional d'Associacions.
El seu lema era «en la guerra la teva sang, en la pau el teu treball».

## Referències

* ↑ Alcalde, 2014, p. 15.
* ↑ Alcalde, 2014, p. 139-140.
* ↑ Alcalde, 2016, p. 227.
* ↑ Alcalde, 2016, p. 230.
* ↑ Alcalde, 2016, p. 228.
* 1 2 Rodríguez Jiménez, 1994, p. 102.
* ↑ Alcalde, 2014, p. 207.

## Bibliografia

* Alcalde, Ángel «Los excombatientes en el mundo rural de la posguerra: del mito del campesino soldado a la realidad social de la España franquista». El Franquismo desde los márgenes. Editorial Universidad de Almería, Edicions de la Universitat de Lleida, 2013, pàg. 113-130.
* Alcalde, Ángel. Los excombatientes franquistas (1936-1965). Zaragoza: Prensas de la Universidad de Zaragoza, 2014. ISBN 978-84-16028-63-4.
* Alcalde, Ángel «Francoist Veterans and the “New State”: Social Benefits and the Consolidation of the Franco Regime (Spain, 1938–1945)». New Political Ideas in the Aftermath of the Great War. Palgrave Macmillan, 2016, pàg. 219-239.
* Rodríguez Jiménez, José Luis. Reaccionarios y golpistas: la extrema derecha en España: del tardofranquismo a la consolidación de la democracia, 1967-1982. Madrid: CSIC, 1994. ISBN 84-00-07442-4.
# Demetri de Magnèsia

Demetri de Magnèsia, en llatí Demetrius, en grec antic Δημητριος, fou un gramàtic grec contemporani de Ciceró i de Tit Pomponi Àtic.
A la correspondència entre Ciceró i Àtic, Ciceró parla d'un llibre, περί ῾ομονοιας (Sobre la concòrdia), que Demetri havia deixat a Àtic i que volia llegir.
Es coneix una segona obra seva, a la que es fa referència sovint per part de diversos autors, Περί ῾ομωνύμων τοιητῶν καί συγγραφέων. Era una obra de caràcter històric i filològic que parlava de poetes i altres escriptors que portaven el mateix nom, obra molt important, que contenia la vida dels personatges que tractava i un comentari crític dels seus mèrits. En parlen o l'utilitzen entre d'altres, Diògenes Laerci, Ateneu de Nàucratis, Plutarc i Valeri Harpocratió.

## Referències

* ↑ 25.Demetrius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 969
# Diario de invierno

Diario de invierno és una pel·lícula dramàtica espanyola estrenada en 1988. Va comptar amb la direcció de Francisco Regueiro, que signa el guió al costat de Ángel Fernández-Santos, i l'actuació, entre d'altres, de Fernando Rey, Eusebio Poncela i Terele Pávez.

## Argument

Es tracta de la història de Caïm contada novament des del món infernal d'una comissaria de policia, des del caos d'una ruïna familiar, en un viatge mític al món de la infància. Déu i Caïm. Caïm i Abel. El paradís perdut, la infància i el seu record idealitzat, tots els tabús i traumes i la versió que dona la saviesa popular dels mateixos fets.

## Premis i candidatures

Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià
| Categoria | Persona | Resultat |
| Conquilla de Plata al millor actor | Fernando Rey | Guanyador |
3a edició dels Premis Goya
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Candidata |
| Millor director | Francisco Regueiro | Candidat |
| Millor actor protagonista | Fernando Rey | Guanyador |
| Millor actriu de repartiment | Terele Pávez | Candidata |
Fotogramas de Plata 1988
| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actriu de cinema | Terele Pávez | Candidata |
| Millor actor de cinema | Fernando Rey | Candidat |

## Referències

* ↑ Francisco Regueiro: 'Diario de invierno' es una comedia bárbara", El País, 19 de setembre de 1988
* ↑ Diario de invierno al web dels Premis Goya

## Enllaços externs

* Las mil historias de Diario de invierno, El País (19/09/88)]
* Comentarios del director
# Sven Fischer

Sven Fischer (Smalkalda, 16 d'abril de 1971) és un biatleta alemany, ja retirat, que destacà entre les dècades del 1990 i 2000. Es retirà en finalitzar la temporada 2006-07.

## Carrera esportiva

Entrenat per Frank Ullrich, Fritz Fischer i Klaus Siebert, va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega, on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de relleus 4x7,5 km i la medalla de bronze en la prova de 20 km, a més de ser setè en la prova dels 10 quilòmetres esprint. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano (Japó) aconseguí revalidar la medalla d'or aconseguida en els anteriors jocs juntament amb l'equip d'Alemanya, finalitzant així mateix setzè en els 20 km. individuals i vint-i-novè en els 10 quilòmetres esprint. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units) aconseguí guanyar dues medalles de plata en les proves de 10 km. esprint i relleus 4x7,5 km, finalitzant dotzè en els 12,5 km. persecució i vint-i-novè en els 20 km. individuals. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia) fou el guanyador de tres medalles: la medalla d'or en els 10 km. individuals i relleus 4x7,5 km, i la medalla de bronze en els 12,5 km. persecució. En aquests Jocs, així mateix, participà en les proves de 15 km. amb sortida massiva i 20 km. individuals, en les quals finalitzà en dissetena posició.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 20 medalles en el Campionat del Món de biatló, destacant els seus set ors en: relleus 4x7,5 km. (1995, 1997, 2003 i 2004); equips (1993); 15 km. amb sortida massiva (1995) i 20 km. individuals (1995).

## Referències

* ↑ Schwarzbach, Stefan «The end of an exceptional career: Sven Fischer retires». International Biathlon Union, 07-05-2007.
* 1 2 «Olympedia – Sven Fischer». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Sven Fischer». IBU Datacenter. International Biathlon Union. [Consulta: 18 maig 2015].

## Enllaços externs

* (anglès) IBU - Sven Fischer Arxivat 2008-02-10 a Wayback Machine.
* (anglès) Pàgina dedicada a Sven Fischer
# Dolors Sendra Bordes

Dolors Sendra Bordes (Pego, 17 d'abril de 1927 - Pego, 15 de gener de 2019) va ser una compositora i musicòloga valenciana. Va destacar-se en la recerca sobre la música tradicional valenciana en la dècada del 50 i 60 juntament amb Manuel Palau i Boix o María Teresa Oller Benlloch.

## Formació

Va estudiar fins a 1947 al Conservatori de València, aleshores anomenat Conservatori de Música i Declamació de València, on cursà la carrera de piano i composició, en la qual obtingué el primer premi fi de carrera en la seua modalitat.

## Carrera musical

El 1949 va compondre per a cor i banda l'Himne del municipi, que estrenà la Banda Municipal de Pego dirigida per ella mateixa, convertint-se d'aquesta manera en una de les primeres dones a dirigir una banda de música.
El 1950 va estrenar la seua primera composició, Balada de Utiel, per a cor, orquestra i solistes. També va compondre En la abadía i el lied La garza malherida, per a soprano i orquestra. El 1951, amb la Tocata per a piano, obtingué el primer Premi en el Concurs de Composicions Musicals Inèdites. El mateix any es va estrenar com a pianista en el Concert Dramàtic, de Manuel Palau, junt amb l'Orquestra Municipal de València.
El 1955 va decidir marxar a Nova York, però passà prèviament per Caracas (Veneçuela), on es quedà a viure i treballar com a docent i compositora fins al 1972, durant uns anys en què va compondre gran part de la seua obra.
En la dècada dels vuitanta, de nou a Pego, fou professora de solfeig i piano, i la primera directora del Conservatori Municipal de Xàbia –aleshores l’Institut de Música. Alhora es dedicà a la divulgació radiofònica, presentant el programa “Policromies Sonores”.

## Recerca

Investigà en la música popular valenciana i els seus treballs sobre les cançons i danses de la comarca de Pego s'han publicat en els Cuadernos de Música Folklórica Valenciana de la Institució Alfons el Magnànim. El 2016 el Centre d'Estudis de Repoblació Mallorquina (CERM) li va retre un homenatge per la seua contribució a l'estudi i la recopilació del folklore tarbener i el 2017 va ser distingida com a Insigne de l'Acadèmia de la Música Valenciana.

## Referències

* 1 2 3 4 Lacruz, Raquel. «Dolores Sendra Bordes. Una pegolina a Nova York». A: Les nostres compositores. Les oblidades creadores musicals valencianes.. València: Generalitat Valenciana, 2019, p. 30.
* 1 2 3 4 «Mor Dolors Sendra, una pionera en la direcció de bandes de música» (en catalan). [Consulta: 15 gener 2019].
* 1 2 3 Aracil, Manoli. «Pioneres 7: Dolores Sendra Bordes (Pego, 1927), la primera dona que va dirigir una banda de música» (en castellà). CESM. Confederación Española de Sociedades Musicales, 21-02-2022. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Fallece a los 91 años la compositora de Pego Dolores Sendra, pionera en la recuperación de la música popular». Levante-EMV, 16-01-2019. [Consulta: 18 gener 2019].
* ↑ Sendra, Dolores «Canciones y danzas de la comarca de Pego». Cuadernos de musica folklorica valenciana, núm 3. Institució Alfons el Magnànim-Centre Valencià d'Estudis i d'Investigació, 1951.
# Cogomina

La cogomina (Lepiota cristata), també coneguda com a paloma petita o paloma pudent, és un bolet del gènere Lepiota dins de l'ordre Agaricals i és l'espècie més distintiva del grup de les cogomines.
Pot trobar-se en zones d'arbusts, herba o boscos d'Europa i Amèrica del Nord. És una espècie freqüent, i el seu cos fructífer aflora en grups, durant l'estiu i la tardor. L'epítet específic, en llatí, cristata significa "que té cresta o plomall". És tòxic, no comestible.
Quan es desenvolupa, el basidiocarp d'aquest fong presenta un píleu petit, d'entre 2 i 5 centímetres, inicialment de forma cònica, aplanant més tard, quedant un mamelló central molt prominent. Les làmines són lliures, molt juntes, fines i ventrudes, de color blanc o groc. L'estípit és buit, amb una longitud d'entre 4 i 6 centímetres i un diàmetre d'uns 0,8 centímetres, de forma cilíndrica. És blanc, i presenta un color rosat a la base. En exemplars joves es pot apreciar l'anell, membranós i gairebé sempre absent quan el bolet madura. L'espora és blanca, i la seva carn és d'aquest mateix color, amb olor molt forta i repulsiva.
Es diferencia de Lepiota clypeolaria en què el peu de la Lepiota cristata no presenta un peu d'estructura fibrosa. És possible confondre-la amb la poc freqüent, i també verinosa, Lepiota helveola, que és més fosca i està coberta d'escates gairebé íntegrament i la seva carn es tenyeix d'un color vermellós.

## Referències

* ↑ «Lepiota cristata (Bolton) P. Kumm. :137, 1871». MycoBank. International Mycological Association. [Consulta: 10 gener 2013].
* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* 1 2 3 Grünert, H.; Grünert, R.; VV.AA.. Guías de Naturaleza Blume: Setas (t. original:"Pilze"). Blume, p. 32. ISBN 84-87535-11-9.
# Evdokia

Evdokia (grec: Ευδοκία) és una pel·lícula dramàtica grega del 1971 de caràcter neorealista dirigida per Alexis Damianós. És considerada una de les primeres pel·lícules del “Nou Cinema Grec”.

## Argument

És un drama de passió els personatges principals del qual són un sergent i una prostituta (Evdokia) que es casen després d'una breu relació apassionada. Molt aviat, però, la influència del seu entorn tensa la seva relació, i l'home intenta separar-se, però sense èxit. La parella està envoltada de llum dura, roca, paisatges nus i exercicis militars, d'una banda, i sensualitat i constriccions, de l'altra. A causa de la seva ocupació, Evdokia atrau i repel·leix el sergent. L'entorn petit burgès, els elements de lumpen, els marges socials i els petits interessos sufoquen la jove parella: aparentment volen rebel·lar-se, però mai ho aconsegueixen.

## Repartiment

* Maria Vassiliou com a Evdokia
* Giorgos Koutouzis com a Giorgos Paschos
* Koula Agagiotou com a Maria Koutroubi
* Christos Zorbas com a Giorgos
* Nasos Katakouzinos com a Nontas

## Sobre la pel·lícula

Amb tot movent-se entre la sensualitat violenta, la crueltat, la rudesa i l'austeritat total, aquesta història "prosaica" assumeix les dimensions d'una antiga tragèdia. La lluita interior dels protagonistes, el conflicte de desitjos i valors, la narració directa, el ritme vigorós, la immediatesa i la construcció sonora constitueixen una de les obres més importants del cinema grec. A Grècia, la pel·lícula és coneguda principalment per la popular peça instrumental de Zeibekiko "Zeibekiko d'Evdokia", escrit per Manos Loizos.

## Recepció

Evdokia és la segona pel·lícula d'Alexis Damianós. També és el que ha aconseguit més èxits. Va atreure 70.852 espectadors en el seu primer any d'exhibició a Grècia. Maria Vasileiou va rebre el premi a la millor actriu al Festival de cinema grec de 1971 (Tessalònica). L'abril de 1985, la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema, PEKK com a millor pel·lícula de la història del cinema grega. Les retrospectives dedicades al cinema grec pel MOMA (Nova York) el 1993 i el Centre Georges Pompidou (París) el va incloure als seus programes..

## Referències

* ↑ Papargyris 2006, p. 100
* ↑ «Zeibekiko: Unwritten Laws for a Man's Honor! Part II (Videos): Keep Talking Greece». Arxivat de l'original el 2017-07-20. [Consulta: 21 març 2016].
* ↑ «Ευδοκία (1971) ⋆ Filmy.gr» (en grec). Filmy.gr. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Τα top 10 της ΠΕΚΚ». Πανελλήνια Ένωση Κριτικών Κινηματογράφου. Arxivat de l'original el 21 March 2016. [Consulta: 18 agost 2022].
* ↑ Soldatos, 2002, p. 257.

## Bibliografia

* (francès) Démopoulos, Michel. Le Cinéma grec. Paris: Centre Georges Pompidou, 1995, p. 263 (cinéma/pluriel). ISBN 2-85850-813-5.
* Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York et Londres: Continuum, p. 318. ISBN 978-1-4411-9447-3.
* Papargyris, John. {{{títol}}}. Londres i Nova York: Wallflower Press, 2006. ISBN 1-904764-80-0.
* Soldatos, Yannis. Ιστορία του ελληνικού κινηματογράφου (Histoire du cinéma grec). B : 1967-1990. Athènes: Aigokeros, 2002, p. 379. tom 2. ISBN 960-322-124-4.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# New York Times Building

El New York Times Building és un gratacel de 52 pisos, acabat el 2007, situat a l'oest del Midtown de Manhattan, a New York, a la vuitena avinguda, entre el carrer 40 i el 41 llança, es troba una mica a l'oest de Times Square. És propietat de la New York Times Company, editora dels diaris The New York Times, The Boston Globe i l'International Herald Tribune, així com d'altres diaris locals, i propietari d'estacions de ràdio i de televisió. Ha estat dissenyat per l'arquitecte italià Renzo Piano.

## Històric

El projecte va ser anunciat el 13 de desembre de 2001, i preveia la construcció d'una torre de 52 pisos, a l'est de la vuitena avinguda i entre el carrer 40 i el 41, sobre el Port Authority Bus Terminal. La construcció en aquest lloc representa una expansió del barri del Midtown cap a l'oest i constitueix la construcció més significativa de tota la vuitena avinguda des de la construcció del One Worldwide Plaza el 1989.
La construcció de l'edifici va ser realitzada per una coempresa composta del Times i de les empreses especialitzades en immobiliària Forest City Ratner Companies i ING Real Estate. L'arquitecte de la torre és l'italià Renzo Piano, que havia realitzat, entre d'altres, el centre Pompidou a París (França) o el centre Paul Klee a Berna (Suïssa). La teulada de l'edifici està situada 228 metres sobre el sòl, però un mur de vidre al cim de l'immoble (característica de les construccions de Piano), així com un pal col·locat també al cim de l'immoble li permeten d'atènyer 319 metres, és a dir tant com el mític Chrysler Building, acabat el 1929. El New York Times Building és així un dels edificis més alts de la ciutat, en igualtat amb el Chrysler Building, darrere l'Empire State Building (381 metres) i la Bank of America Tower.

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial Arxivat 2007-07-09 a Wayback Machine.
* (anglès) El New York Times Buiding a Skyscraperpage
* (anglès) El New York Times Building a Emporis
# Eccard de Mâcon

Eccard (nascut vers 810/815, mort vers 876/877), fou un comte procedent de la família carolíngia dels Nibelúngides. Senyor de Perrecy, fou comte de Chalon de 863 a 877 i comte de Mâcon (i segons algunes fonts com Settipani, també comte d'Autun) de 873 a 877. Era fill de Khildebrand III, comte d'Autun, i de Dunna.

## Biografia

Apareix en diplomes del 836 i 839 on l'emperador Lluís I el Pietós i el seu fill el rei Pipí I d'Aquitània, el qualifiquen de fidel. Hereta el Perrecy cap a 838, dels quals va fer confirmar la possessió per Pipí i després per Lluís el Pietós, però que li serà discutit cap al 875 per Wulfhard, abat de Fleury. Fou també encarregat del bosc de Marnay, al Morvois.
El 858 participa en la revolta dels grans del regne contra Carles II el Calb, però sembla que va tornar a entrar en gràcia reial, ja que aquest darrer el va investir el 863 amb el comtat de Chalon. El 873, el fill del rei Lluís II de França, com a rei d'Aquitània, que li va confiar els comtats d'Autun i de Mâcon. Sembla no obstant que Bernat Plantapilosa tenia el comtat d'Autun el 873 i era conseller del rei. En la reorganització de comtats feta el 876 per Carles el Calb el comtat d'Autun va passar a Bernat de Gòtia perquè Bernat Plantapilosa havia estat fet presoner per Lluís III el Jove de Germània (876-882) a la batalla d'Andernach el 8 d'octubre del 876 i restava encara engarjolat.
El seu testament s'ha conservat fins als nostres dies i ens informa entre d'altres, del contingut de la seva biblioteca, així com dels animals que posseïa per a la caça (gossos, esparvers, falcons). A la seva mort, el 877, Bosó de Provença, probablement nebot de la seva esposa, el va succeir com a comte de Mâcon i de Chalon. La situació a Autun és discutida.

## Matrimonis

Es va casar en primeres noces amb Albegundi, de la qual no se sap gaire cosa.
Es casa de nou vers el 863 amb Riquilda, filla probable de Ricard II, comte d'Amiens i, per tant, probable germana de Bivi de Gorze i tia probable de Bosó de Provença, futur rei de Provença, de Ricard el Justicier, duc de Borgonya, i de Riquilda de Provença, segona dona de Carles el Calb.
No va tenir posteritat de cap d'aquests matrimonis.

## Notes i referències

* 1 2 Settipani, 1993, pàg. 349.
* ↑ Le Jan, 2001, pàg. 154.
* 1 2 Le Jan, 2001, pàg. 125.
* ↑ Riché, 1983, pàg. 191.
* ↑ Riché, 1983, pàg. 322.
* 1 2 3 Settipani, 1993, pàg. 350.

## Bibliografia

* Pierre Riché, Les Carolingiens, une famille qui fit l'Europe, París, Hachette, col. «Pluriel», 1983 (reimpr. 1997), 490 p. (ISBN 2-01-278851-3)
* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), ed. Patrick van Kerrebrouck, 1993 (ISBN 2-9501509-3-4)
* Régine Le Jan, Femmes, pouvoir et société dans le haut Moyen Âge, Picard, 2001 (ISBN 2-7084-0620-5)
# Gran Canaria Arena

El Gran Canaria Arena és un pavelló poliesportiu, situat a Las Palmas de Gran Canaria, a les Illes Canàries. És el pavelló local del Club Baloncesto Gran Canaria i una de les sis seus de la Copa del Món de bàsquet 2014. i de la fase final de la Copa del Rei de Bàsquet de 2015 i de 2025.

## Partit inaugural

Data: 1 de maig de 2014 Hora: 12:30
| | Herbalife Gran Canaria 74 | FC Barcelona 82 |
| Màxim anotador | Eulis Báez, 15 | Marcelinho Huertas, 21 |
| Màxim rebotador | Nacho Martín, 7 | Ante Tomic, 7 |
| Màxim assistent | Tomás Bellas, 4 | Marcelinho Huertas, 4 |
| MVP | Eulis Báez, 16 | Marcelinho Huertas, 29 |
MVP: Marcelinho Huertas, 21 punts, 3 rebots, 4 assistències, 2 recuperacions, 29 de valoració

## Referències

* ↑ «Conveni perquè Barcelona sigui seu del Mundial de bàsquet del 2014». 324.cat, 25-05-2010. [Consulta: 18 juliol 2014].
* ↑ «El Cabildo grancanario y la ACB organizarán la Copa del Rey del 2015» (en castellà), 27-11-2013. Arxivat de l'original el 2014-11-29. [Consulta: 18 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Vídeo de presentació del projecte