OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ebullició

L'ebullició és el passatge de líquid a vapor quan la seva pressió de vapor iguala l'atmosfèrica. Una de les característiques de l'ebullició és la formació de bombolles, perquè es produeix un fenomen d'evaporació a l'interior del líquid. Si no hi ha ebullició, l'evaporació es produeix només a la superfície i es tracta d'un canvi d'estat.

## Punt d'ebullició

El punt d'ebullició a una pressió determinada és una característica de qualsevol substància o barreja, aquesta característica serà determinada pels valors de temperatura i pressió, en què coexisteixen les fases líquides i gasosa de la substància. És la temperatura més elevada que pot suportar un material abans de bullir i començar a evaporar-se a una certa pressió. Aquesta temperatura es calcula a la pressió atmosfèrica, és a dir 101,3 kPa.
| Temperatura d'ebullició a pressió atmosfèrica normal d'algunes substàncies. | T$_{eb}$ (°C) |
| Àcid nítric | 86 |
| Àcid sulfúric | 332 |
| Aigua de mar | 103 |
| Aigua destil·lada | 100 |
| Etanol (100% en volum) | 78,3 |
| Amoníac | -34 |
| Nitrogen | -196 |
| Benzè | 80 |
| Clor | -34 |
| Essència de trementina | 160 |
| Dietilèter | 35 |
| Ferro | 3000 |
| Gal·li | 2237 |
| Glicerol | 290 |
| Lípid | 300 |
| Hidrogen | -253 |
| Mercuri | 357 |
| Metà | -162 |
| Oli de llinosa | 316 |
| Oli d'oliva | 300 |
| Or | 2808 |
| Oxigen | -183 |
| Parafina | 300 |
| Sodi | 900 |
| Sulfur de carboni | 46,5 |
| Tungstè | 5500 |

## Referències

* ↑ «Ebullició». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ebollizióne - Significato ed etimologia - Vocabolario» (en italià). [Consulta: 21 febrer 2025].
* ↑ «Ebullició». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ebullició». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Perry's Chemical Engineers' Handbook 7$^a$ ed. (pàg. 2.25-2.26), la T$_{eb}$ per l'àcid sulfúric a la seva forma comercial habitual és de 340 °C (temperatura a la qual també se'n produeix la descomposició), la T$_{eb}$ de l'àcid sulfúric monohidrat (H₂SO₄·H₂O) és de 290 °C, mentre que la T$_{eb}$ de l'àcid sulfúric dihidrat (H₂SO₄·2H₂O) és de 167 °C (en els dos darrers casos no hi ha descomposició).

## Enllaços externs

* Vieta Corcoy, Pep Anton. «- Alumne: L'aigua bull a 100 °C! – Profe: Suspès!». PepQuímic. [Consulta: 6 març 2014].
# Teldec

Teldec (Telefunken-Decca Schallplatten GmbH) és una discogràfica alemanya històrica, avui dia propietat de Warner Music Group. La companyia fou fundada l'any 1950 per un acord entre Telefunken i Decca Records, tal com reflecteix el nom, format per les lletres inicials d'ambdues companyies; això no obstant, es comercialitzaven per separat els discos fabricats per Teldec. L'any 1987 la marca fou adquirida per Warner, i el 2001 en formar-se la nova empresa AOL & Time Werner, Teldec desaparegué definitivament. Un dels èxits més prestigiosos de Teldec fou el segell Das Alte Werk, dedicat a la música antiga, aparegut el 1958, que entre d'altres, donà a conèixer grups pioners en l'ús d'instruments originals, com Nikolaus Harnoncourt i el seu Concentus Musicus Wien i el Leonhardt-Consort fundat i dirigit per Gustav Leonhardt. Precisament una de les fites de la companyia fou la publicació de la integral de les cantates de Bach, iniciat el 1971.

## Enllaços externs

* Web Oficial

## Referències

* ↑ «Warner to buy Teldec». New York Times, 22-12-1987. [Consulta: 23 juliol 2024].
* ↑ «Das Alte Werk». Discogs. [Consulta: 23 juliol 2024].
# Casa dels Dofins (Delos)

La Casa dels Dofins era un antic edifici de l'illa grega de Delos (Cíclades). Les seues ruïnes formen part del jaciment de Delos, declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, de l'anomenat Barri del Teatre de Delos. El nom de l'edifici emprat en l'anàlisi és modern.
Es va construir en el període hel·lenístic, a l'entorn del 200-100 abans de la nostra era. Es troba a l'est del Teatre de Delos, a prop de l'anomenada Casa de les Màscares. La casa s'anomena així pel mosaic del sòl, en què apareixen dofins. El mosaic es troba en el peristil o impluvium amb 4 × 4 columnes dòriques del centre de la casa. En cada cantó del mosaic hi ha dos dofins muntats per un Cupido. Un d'ells porta l'emblema d'Hermes, el caduceu, l'altre el trident de Posidó i el tercer, Dionís, duu un tirs. El quart no és pas clar. El mosaic porta la signatura de l'autor, Asclepíades d'Arados (Arwad), la qual cosa és poc freqüent.

## Referències

* ↑ ; MacDonald, William L.; McAllister, Marian Holland (ed.); Stillwell «Delos, Grècia» (en anglés). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 26 juliol 2024].
* ↑ ; MacDonald, William L.; McAllister, Marian Holland (ed.); Stillwell «Delos, Greece» (en anglès). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 26 juliol 2024].
* ↑ «House of the Doplhins» (en anglés). Delos Tours. [Consulta: 26 juliol 2024].
# Veronica Herber

Veronica Herber és una artista neozelandesa que viu i treballa a Auckland que és coneguda per treballar amb paper washi.

## Trajectòria

Veronica Herber és llicenciada en arts visuals per la Universitat de Tecnologia d'Auckland. Va practicar inicialment la pintura abans de descobrir el paper washi com a mitjà d'expressió artística.
Ha exposat en diversos projectes d'escultura a gran escala tant a Nova Zelanda com a l'estranger. Des de 2013, participa a l'exposició biennal d'escultura a l'aire lliure Headland: Sculpture on the Gulf a l'illa de Waiheke, així com a l'exposició anual d'escultura a l'aire lliure Sculpture by the Sea a Sydney. El 2014, la instal·lació pública de Herber, Conversando con Puebla, a Puebla de Zaragoza, va cobrir tot un pati amb l'ús característic de l'artista del paper washi, i el 2016 va ser convidada a crear una instal·lació a l'estudi de serigrafia René Portocarrero, a l'Havana.

## Referències

* ↑ «Tape artist Veronica Herber uses masking tape to turn rubble into art». Stuff, 04-10-2015.
* ↑ «Photos: Sculpture on the Gulf». New Zealand Herald, 23-01-2015.
* ↑ «Sculpture by the Sea: Sydney's coastline transformed – in pictures». , 23-10-2015.
* ↑ Rundle, Deborah. Site Unseen. Auckland: Lopdell House Gallery, 2013, p. 2. ISBN 978-0-9922458-1-8.
* ↑ «Veronica Herber: Swathe». Wallace Arts Trust. [Consulta: 19 març 2017].
* ↑ «Artist Award & Subsidies Announced». Sculpture by the Sea. [Consulta: 19 març 2017].
* ↑ «Tape artist Veronica Herber uses masking tape to turn rubble into art». , 04-10-2015.
# Pedro Olea Retolaza

Pedro Olea Retolaza (Bilbao, 30 de juny de 1938) és un director, productor, guionista de cinema basc.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola Oficial de Cinema fins a 1964 i va completar la seva formació pràctica en TVE on va realitzar migmetratges documentals i de ficció. La seva primera pel·lícula, Días de viejo color, va ser premiada pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics. Li seguiran El bosque del lobo, No es bueno que el hombre esté solo, Tormento, entre d'altres. El 1984 va tornar al País Basc per filmar Akelarre i el 1986 va repetir amb Bandera negra.
El 1992 va guanyar el Goya al millor guió adaptat per El maestro de esgrima.

## Filmografia com a director

* Días de viejo color (1968)
* El bosque del lobo (1971)
* La casa sin fronteras (1972)
* No es bueno que el hombre esté solo (1973)
* Tormento (1974)
* Pim, pam, pum... ¡fuego! (1975)
* La Corea (1976)
* Un hombre llamado Flor de Otoño (1978)
* Akelarre (1984)
* La huella del crimen: Las envenenadas de Valencia (1985, televisió)
* Bandera negra (1986)
* La leyenda del cura de Bargota (1990)
* El día que nací yo (1991)
* El maestro de esgrima (1992)
* Morirás en Chafarinas (1995)
* Más allá del jardín (1997)
* Tiempo de tormenta (2003)
* ¡Hay motivo! (2004)

## Filmografia como productor

* El bosque del lobo (1971)
* El maestro de esgrima (1992)
* Los novios búlgaros (2002, dirigida per Eloy de la Iglesia)
* Los mánagers (2006, dirigida per Fernando Guillén Cuervo)

## Premis i nominacions
### Premis

* 1992: Goya al millor guió adaptat per El maestro de esgrima

### Nominacions

* 1972: Os d'Or per La casa sin fronteras
* 1984: Os d'Or per Akelarre
* 1992: Goya al millor director per El maestro de esgrima
* 2005: Goya al millor documental per ¡Hay motivo!

## Referències

Part del contingut d'aquest article ha estat pres de la Enciclopedia Emblemática ETOR Arxivat 2015-02-19 a Wayback Machine. disponible a Portal Open Data Euskadi Arxivat 2015-09-28 a Wayback Machine. sota llicència Creative Commons Reconocimiento 3.0.
* 1 2 3 ETOR Enciclopedia Emblemática. 14. Lasarte-Oria: OSTOA, p. X. ISBN 84-88960-80-8 [Consulta: 1r octubre 2015]. Arxivat 2015-02-19 a Wayback Machine.
# Textoria

Textoria va ser una publicació catalana publicada a Badalona promoguda i dirigida per Pau Rodon i Amigó el 1917 i desapareguda el 1919.
Va ser promoguda principalment, entre d'altres, pel tècnic tèxtil Pau Rodon i Amigó, tècnic tèxtil i home relacionat amb totes les publicacions de temàtica tèxtil aparegudes a nivell local. Va aparèixer per primera vegada el febrer de 1917 i va néixer com a butlletí i portaveu de l'associació d'alumnes i exalumnes de l'Escola de Teixits de Badalona, com a tal es dedicava a glossar i descriure la feina de l'associació i, com afirmava la publicació: «servirà, també, de poderós estímul a tots aquells de nosaltres, que's sentin ab vocació per a fer-ho, per a exercitar el seu intelecte repassant novament i estudiant amb més amplitud tots aquells punts de les lliços apreses en l'Escola que pugan ésser obgecte de predilecció per a la seva publicació en aquestes planes...».
El seu contingut va ser escrit tant en català com en castellà, i tenia entre 12 i 28 pàgines, segons l'exemplar. Impresa a la badalonina impremta Marcó, va ser de caràcter bimestral, en total van aparèixer dotze números d'aquesta publicació, però va desaparèixer pràcticament el novembre de 1918, però el darrer va aparèixer, de fet, el setembre de 1919.

## Referències

* 1 2 García Pons, 1979, p. 133.

## Bibliografia

* García Pons, Enrique. Historia de la prensa badalonesa (1868-1939). Badalona: Oficina Municipal de Premsa, Departament de Cultura, Ajuntament de Badalona, 1979.
# Castell de Sant Vicenç dels Horts

El Castell de Sant Vicenç dels Horts era un edifici de Sant Vicenç dels Horts (Baix Llobregat), declarat bé cultural d'interès nacional i actualment desaparegut.

## Història

El castell era la casa que els barons de Cervelló i de Sant Vicenç posseïen a la vila de Sant Vicenç dels Horts. El 1344 s'hi va refugiar el rei Jaume III de Mallorca, perseguit per Pere el Cerimoniós.

## Descripció

Tradicionalment, s'ha situat al gran casal conegut com a Cal Perals, que va ser enderrocat l'any 1976. Tenia diverses arcades interiors i, als baixos, uns magnífics finestrals de pedra amb escultures del segle xvi (un dels quals es conserva al Museu Municipal de Molins de Rei, restaurat i adaptat a una de les seves dependències), mentre que al pis alt hi havia una galeria plateresca amb ornamentació de guix. Al portal d'entrada hi havia gravat a la llinda uns signes religiosos, el nom de Joan Triter i l'any 1533.

## Vegeu també

* Palau Solterra-Barberà

## Referències

* 1 2 3 «Sant Vicenç dels Horts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 «Castell de Sant Vicenç dels Horts». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Donald Barthelme

Donald Barthelme (Filadèlfia, 7 d'abril de 1931 - Houston, 23 de juliol de 1989) fou un escriptor estatunidenc conegut per l'estil original i postmodern dels seus relats. Barthelme també treballà com a reporter per al Houston Post, fou cap de redacció de la revista Location, director del Contemporary Arts Museum Houston (1961-1962), cofundador de la revista sobre literatura experimental Fiction (juntament amb Mark Mirsky i l'ajuda de Max i Marianne Frisch), i professor en diverses universitats. També fou un dels impulsors del Programa d'Escriptura Creativa de la Universitat de Houston.
Malgrat ser conegut sobretot pels seus més de cent relats, aplaudits per la crítica per llur caràcter innovador, Barthelme escrigué quatre novel·les. El seu estil sol ser comparat amb altres escriptors postmoderns com John Barth, Thomas Pynchon o William H. Gass.

## Obra
### Conte, relat

* Come Back, Dr. Caligari, 1964.
* Unspeakable Practices, Unnatural Acts, 1968.
* City Life, 1970.
* Sadness, 1972.
* Amateurs, 1976.
* Great Days, 1979.
* Sixty Stories, 1981 (traduir al català per Ferran Ràfols a Extinció edicions)
* Overnight to Many Distant Cities, 1983.
* Sam's Bar, 1987.
* Forty Stories, 1987.
* Flying to America: 45 More Stories, 2007.

### Novel·la

* Snow White, 1967.
* The Dead Father, 1975 (traduït al català per Ferran Ràfols a Extinció edicions)
* Paradise, 1986.
* The King, 1990.

## Premis

* Guggenheim fellowship, 1966,
* Time magazine, 1971, per City life.
* National Book Award de literatura infantil, 1972, per The Slightly Irregular Fire Engine or the Hithering Thithering Djinn.
* Morton Dauwen Zabel Award del National Institute of Arts and Letters, 1972.
* Jesse H Jones Award del Texas Institute of Letters, 1976, perThe Dead Father.
* Nominatat per National Book Critics Circle Award, PEN/Faulkner Award for Fiction, Los Angeles Times Book Prize, tots per Sixty Stories, all in 1982.
* Rea Award for the Short Story, 1988.

## Referències

* 1 2 «Obra, estil... (anglès)». [Consulta: 3 desembre 2014].
# Segell de les Mariannes Septentrionals

El segell de les Illes Mariannes Septentrionals va ser adoptat en 1976. Conté els mateixos elements que formen la bandera: una estrella de cinc puntes de color blanc sobre un fons de color blau de forma circular. Darrere de l'estrella hi apareix representada una taga que és un símbol polinesi de fortalesa. L'estrella i la taga estan envoltades per una garlanda floral, símbol de la història i costums de la població de les illes.
A la part exterior del Segell de les Illes Mariannes del Nord hi apareixen escrites les llegendes: "Commonwealth of the Northern Mariana Islands" ("Commonwealth de les Illes Mariannes del Nord") i "Official Seal" ("Segell Oficial").
En alguns casos també hi figura el nom del país al qual pertanyen: "United States" (Estats Units) i l'any en què es va aprovar aquest segell, 1976.

## Referències

* ↑ (Anglès) Ecologia i Natura de les illes Marianes Septentrionals

## Vegeu també

* Bandera de les Marianes Septentrionals
# WTA Singapore Open

El Torneig de Singapur, conegut oficialment com a Singapore Tennis Open, és un torneig de tennis professional que es disputa anualment sobre pista dura al Kallang Tennis Centre de Singapur. Pertany a les sèries 250 del circuit WTA femení.

## Palmarès
### Individual femení

| Any | Campiona | Finalista | Resultat |
| 2025 | Elise Mertens | Ann Li | 6−1, 6−4 |

### Dobles femenins

| Any | Campiones | Finalistes | Resultat |
| 2025 | Desirae Krawczyk Giuliana Olmos | Wang Xinyu Zheng Saisai | 7−5, 6−0 |

## Enllaços externs

* Perfil del torneig a la WTA (anglès)
# Tomàs Viladot i Rovira

Tomàs Viladot i Rovira (Sabadell, 17 o 23 de novembre de 1831 - 17 de febrer de 1903) fou un advocat i tinent d'alcalde de Sabadell. Es va casar amb Rosa Anton, filla de Joan Salas i Anton.

## Biografia

Advocat republicà federal, progressista i –en la terminologia de l'època– lliurepensador, era tota una institució en el Sabadell de finals del segle xix. Va fundar la lògia maçònica Ossiris, el 1880; la societat La Emancipación. Sociedad de Actos Civiles, el 1882, que promovia les cerimònies civils per a casaments i enterraments, i en gestionava els dificultosos tràmits prop del Registre civil; i el 1881, l'Ateneo Cosmófilo Enciclopédico, en què eren acceptades les dones, com a reacció contra l'Ateneu Sabadellenc, que era força classista. Portà a Sabadell la Institución Libre de Enseñanza –l'única fora de la central de Madrid– i les escoles laiques, entre d'altres, l'Escola Laica de la Dona. Va ser primer tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Sabadell que presidia Joan Vivé i com a jutge municipal intervingué en els primers casaments civils que es van dur a terme a la ciutat.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de l'Advocat Viladot». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 14 maig 2016].
# Pere Gras i Bellvé

Pere Gras i Bellvé (Reus, 2 de gener de 1822 - Falset, 1882) va ser un notari i dramaturg català,casat amb Francesca Elies i Folch varen ser pares de l'escriptor i periodista Francesc Gras i Elies.
Va estudiar llatí a les Aules de Reus i després passà a Barcelona per acomplir els dos anys de teoria que per primera vegada s'exigia als que aspiraven al notariat. Tornà a Reus, on va treballar a la notaria del seu pare, Josep Maria Gras Navarro. Va ser notari de Falset on anà a residir quan tenia 39 anys. Formà part el 1840, en la seva joventut, d'un grup de teatre que feia representacions en un magatzem del carrer de Sant Llorenç on interpretava obres de Larra entre d'altres. Fins i tot van actuar al Teatre de les Comèdies. També en aquells anys, era membre de la redacció del periòdic literari de Reus El Liceo i del setmanari també reusenc El Pasatiempo. Junt amb Andreu de Bofarull i Marià Fonts editaren El Juglar: periódico de teatros (1843). Era redactor del periòdic liberal El Deseo del pueblo el 1856. Va escriure la comèdia Lo mismo es ella que todas (representada a Reus el 1842), l'última escena de la qual la va fer en col·laboració amb Marià Fonts, i el drama Isabel Besora la Pastoreta o ja sía La Peste de Reus el 1592, sobre l'aparició de la Mare de Déu a una pastora, publicada a Reus el 1857 i estrenada tres anys després al Teatre Principal de Reus. Era un dels redactors del setmanari La Verdad, el 1868, just abans de la Revolució de Setembre. Va publicar diverses obres històriques sobre Reus des del segle ix fins al regnat d'Isabel II i la regència de Maria Cristina, a la revista El Eco del Centro de Lectura entre 1877 i 1882, on segueix els Anales históricos de Reus... d'Andreu de Bofarull, però en el període Isabelí és original i parla amb coneixement de causa, per haver viscut els episodis que descriu. També va escriure poesia, recollida a l'obra Los trobadors Nous i de temàtica històrica. Joaquim Santasusagna, en l'obra sobre cultura reusenca publicada el 1982 diu que les poesies catalanes de Gras són narracions versificades quan relaten un argument, o "proses desfetes en rimes" quan és un tema més subjectiu. Va morir a Falset el 1882.

## Referències

* ↑ «[https://arxiuenlinia.ahat.cat/Document/0000011751#imatge-187 Llibre XXI de baptismes. (01.01.1821 - 31.12.1825). Fol.91 (imatge 187)]». A.H.A.T. Reus. Parròquia de Sant Pere, apòstol., 02-01-1822. [Consulta: 9 juny 2020].
* ↑ Santasusagna, Joaquim. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1982, p. 194-199.

## Bibliografia

* GRAS i ELÍAS, Francesc. Hijos ilustres de Reus. Barcelona: Librería de Francisco Puig y Alfonso, 1899.
* OLESTI TRILLES, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991. Pàg. 339-340

## Enllaços externs

* Digitalització de Isabet Besora la Pastoreta
# Tzanata

Tzanata (grec: Τζανάτα) és una petita població de l'illa de Cefalònia (Grècia). Administrativament pertany a la comunitat local de Poros del municipi de Cefalònia, a la perifèria de les Illes Jòniques. L'any 2011 tenia 159 habitants.

## Arqueologia

El 1991 es trobà al turó de Borzi, a prop de Tzanata, el tolos més gran del període micènic fins al moment a les Illes Jòniques. L'excavà entre 1992 i 1994 un equip dirigit per Lázaros Kolonas.
La tomba s'havia construït sobre una tomba anterior més petita que restà destruïda cap al 1350 aC i s'utilitzà gres de la tomba anterior per construir-ne la posterior. El dromos de la tomba és curt i la cambra fa 6,80 m de diàmetre i 3,95 m d'alçada. La part superior de la cúpula s'esfondrà en el període venecià, època en què la construcció s'emprà com a refugi.
La tomba, que probablement contenia les restes d'un governant de l'illa, fou saquejada a l'antiguitat. La feren servir del segle xiv aC ençà. La troballa d'estrígils metàl·lics del segle xi aC indiquen que en aquesta època es retria ací culte als avantpassats o a un heroi.
Prop de la tomba es trobà una estructura rectangular que contenia restes de 72 persones, per la qual cosa sembla que tenia funció d'ossera.
Les troballes de l'aixovar funerari de la tomba i de l'ossera, que inclouen, entre d'altres, ceràmica, figuretes, collarets d'or, grans, un ríton amb forma de banyes de bou, segells de pedra i una destral d'or, es conserven al Museu Arqueològic d'Argostoli.

## Referències

* ↑ Detall del cens de 2011 (en grec).
* ↑ Recorregut pels períodes històrics més importants de Cefalònia Arxivat 2018-12-09 a Wayback Machine., en una pàgina oficial de l'illa Cefalònia (en anglès i grec).
# Cantó d'Azay-le-Rideau

Azay-le-Rideau és un cantó francès al districte de Chinon del departament de l'Indre i Loira. Compta amb dotze municipis i el cap és Azay-le-Rideau.

## Municipis

* Azay-le-Rideau
* Bréhémont
* Cheillé
* La Chapelle-aux-Naux
* Lignières-de-Touraine
* Rigny-Ussé
* Rivarennes
* Saché
* Saint-Benoît-la-Forêt
* Thilouze
* Vallères
* Villaines-les-Rochers

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1961 | Edmond Jollit | radical |
| 1961-1997 | Marc Jacquet | Divers droite |
| 1997-2011 | Marc Pommereau | Divers droite |
| 2011- | Éric Loizon | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||