OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dun (topònim)

Dun és un topònim o un element de topònim habitual a les zones de població o d'antiga població cèltica. Originàriament volia dir ciutadella, fortalesa, zona fortificada i, de forma secundària, turó, pujol. Es troba en gal sota la forma dunon o més aviat dūnon (amb una U llarga) en forma nominativa, essent-ne el radical duno-, o llatínitzat en dunum, dùn o dún en gaèlic i din en gal·lès i en bretó (cf. Dinan). La forma protocelta és *Dūno-, que dona el grec δοῦνον i està relacionat en darrera instància amb l'anglès town, ciutat.
Es tracta d'un dels termes més comuns de la toponímia europea i es retroba igualment en els textos relacionats amb la mitologia celta, especialment per a designar la residència de déus o herois. Actualment, el mot pertany al vocabulari arqueològic com a terme genèric per a designar petits bastions, enclavaments o brochs a Escòcia, com a subgrup dels oppidums. En alguns indrets, semblen haver estat bastits a dalt de crags o monticles favorables, especialment al sud del Fiord de Clyde i del Fiord de Forth.

## Exemples

Dins la toponímia escocesa és especialment abundant: Dùn Èideann (Edimburg), Dumbarton, Dunkeld, Dundee, Dunblane, Dunbar, Dunoon, Dunfermline, Duns. Apareix també profusament a Irlanda (per exemple: Dún na nGall, Donegal), però també arreu d'Europa: a Belgrad (Singidúnum), a Legnica (Lugidunum), a Olten (Ol(l)odūnonm), a Colchester (Camulodunum), possiblement a Londres (Londínium) i especialment a l'antiga Gàl·lia, dins el nom de moltes ciutats: Autun, Audun-le-Roman, Châteaudun, Don, Dun-les-Places, Dun-le-Palestel, Issoudun, Liverdun, Loudun, Verdun, Meudon, etc. A l'antiga Gàl·lia, sovint queda reduït a un simple suffix per evolució fonètica -on, -un, -in o -an: Lyon < Lugdúnum, Nyon < Noviodúnum, Nouan-le-Fuzelier < Noviodúnum, Champéon, Chambezon < Cambodunum, Suin < Segodunum, etc. i dins els mots dialectals de diverses regions : dun, dunet.
També a la península Ibèrica n'hi ha nombrosos exemples: Navardún, Canal de Berdún, Caladunum (Mirandela), Bergidum (Barbitanya), etc., alguns d'ells a Catalunya: Besalú (Bisuldunum), Verdú (Virudunum).

## Vegeu també

* Briga (topònim)
* Caer
* Oppidum
* Sufix -acum

## Referències

* ↑ Xavier Delamarre, Dictionnaire de la langue gauloise : Une approche linguistique du vieux-celtique continental, París, éditions Errance, coll. « Hespérides », 2008, 3a ed. (1a ed. 2001), 440 p. ISBN 2877723690, p. 154-155
* 1 2 Xavier Delamarre, Op. cit.
* ↑ Pierre-Yves Lambert, La langue gauloise, edition errance 1994
* ↑ Xavier Delamarre, Dictionnaire de la langue gauloise, ISBN 2-87772-237-6
* ↑ Oxford Dictionary of English Etymology, ISBN 0-19-861112-9

## Bibliografia

* Stuart Piggott, Scotland Before History, Edinburgh University Press 1982, ISBN 0-7486-6067-4
* Ian Armit, Scotland's Hidden History, Tempus (en associació amb Historic Scotland) 1998, ISBN 0-7486-6067-4
# Cladonia mediterranea

Cladonia mediterranea és un liquen de tal·lus fruticulós de la família Cladoniaceae.

## Morfologia

Aquesta espècie de "liquen dels rens" té un tal·lus blanc amb tons grisos, grocs o blaus. El tal·lus primari ha desaparegut i només queda el secundari. Forma uns eixos cilíndrics erectes, buit i ramificats de forma dicotòmica, de superfície llisa i que formen estructures que recorden a petits arbres, de fins a 6 cm d'alt i 3 de diàmetre.

## Hàbitat

Viu sobre sòls poc profunds, siguin calcaris o silícics, i està associada a ambients costaners. Als països catalans, es troba habitualment a les clarianes de pinedes i brolles, normalment acompanyat de molses. La seva població total és desconeguda, si bé els estudis realitzats a Espanya, Portugal, Anglaterra i Itàlia indiquen que la seva tendència poblacional és decreixent, fet que s'atribueix a la pressió antropogènica derivada dels canvis d'usos del sòl, especialment per la creació d'urbanitzacions costaneres, o a la seva recol·lecció per ús ornamental. El seu estat de conservació global no està determinat, si bé alguns autors la consideren en "perill crític" a Anglaterra i "vulnerable" a Espanya i Itàlia. Des de 2015, la Generalitat de Catalunya, en el seu Catàleg de flora amenaçada, la considera una espècie vulnerable.

## Distribució

Es pot trobar a la península Ibèrica, sud-est de França, Itàlia, Croàcia, Grècia, Turquia, Marroc, Tunísia i Algèria. Si bé té preferència per la zona mediterrània, també es pot trobar per les costes atlàntiques d'Espanya, França i l'extrem sud d'Anglaterra (Lizard peninsula, Cornualla).

## Usos

Té usos ornamentals, essent el liquen preferit per adornar pessebres, on s'usa per simular arbustos, arbres o boscos i pot ser impròpiament anomenat "molsa blanca".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Wirth, Volkmar. Líquenes, musgos y hepáticas (en espanyol). Ediciones Omega, 2004. ISBN 84-282-1266-X.
* 1 2 3 4 «Cladonia mediterranea». IUCN.(anglès)
* 1 2 3 «Cladina mediterranea». ICHN.
* ↑ «Cladonia mediterranea». Catàleg de flora amenaçada de Catalunya. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Cladonia mediterranea». Plantlife. Arxivat de l'original el 2020-02-21. [Consulta: 21 febrer 2020].(anglès)
# Alberto Puig Gabarró

Alberto Puig Gabarró (Barcelona, 1940 - juny 2023), conegut com a Tito Puig, fou un empresari i pilot de motonàutica, automobilisme i motociclisme català. Format al Reial Club Marítim de Barcelona, el 1961 guanyà el Gran Premi Costa del Sol en categoria CU, fou segon a la mateixa prova el 1962 i tercer el 1963 (en aquella ocasió, en DU). Fou també segon en DU al Trofeu Costa Brava de 1963. Guanyà el II Ral·li Motonàutic de Sant Jaume (1964) i un Campionat en la II Gran Prova de Resistència del Marítim (1965). Més tard, s'especialitzà en proves de resistència i participà en campionats europeus. En la seva faceta d'empresari, va fundar l'empresa Lanchas Rápidas y Yates, S.A., Laraya, constructora sota llicència de les llanxes Glastron, ben populars al litoral mediterrani durant anys. En vendre's l'empresa, va obtenir una participació a Tur Marine, l'empresa constructora de les llanxes Faeton.
Al mateix temps, al costat del seu cunyat Jaume Martínez (pare del pilot de Fórmula 1 Pedro Martínez de la Rosa) fou un assidu participant en tota mena de competicions automobilistes catalanes. Tots dos varen ser pioners del kàrting a Catalunya. Practicà també el motociclisme fora d'asfalt, tant el motocròs (participà, per exemple, en les 6 Hores de Cardedeu de 1969) com el trial, modalitat en què fou un dels pioners a la península Ibèrica: el 1964 participà en el I Trial del Tibidabo (prova antecessora del I Campionat de Catalunya) al costat de seu cunyat Jaume Martínez, Àlex Soler Roig, Ramon Torras, Pere Pi i Joan Soler Bultó entre d'altres.
Tito Puig era fill d'Alberto Puig Palau, el conegut «Tío Alberto» de la cançó de Serrat, i pare d'Alberto Puig, l'antic pilot de motociclisme que va destacar al Mundial de 500cc durant la dècada del 1990.

## Referències

* 1 2 «Alberto Puig Gabarro». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 12 setembre 2020].
* 1 2 «Llegenda de Mas Juny (6 de 9)». geocaching.com, 12-01-2014. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ Puerto, Ana. «El durísimo motivo por el que Alberto Puig se ha ausentado» (en castellà). motosan.es, 21-06-2023. [Consulta: 22 juny 2023].
* ↑ «Vuelve Hispano Suiza» (en castellà). barcelonailamar.com, 02-12-2019. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ «Jaume Martínez Clotet». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
* 1 2 «Alberto Puig (1967)» (en castellà). formulamoto.es. Arxivat de l'original el 25 d’abril 2019. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Trial». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 286. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «Alberto Puig Palau - El Tío Alberto de Joan Manuel Serrat» (en castellà). esferallibres.com, 09-01-2010. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ Colomines, Agustí. «La teranyina invisible del poder». agusticolomines.cat. El passat que no passa, 17-04-2017. [Consulta: 12 setembre 2020].

## Bibliografia

* Fabre, Jaume; Febrés, Xavier. Tío Alberto: vida, secreto y fiesta de Alberto Puig Palau (en castellà). Madrid: La esfera de los Libros, setembre 2007. ISBN 849734605X.
# Mylabris quadripunctata

Mylabris quadripunctata és una espècie de coleòpter de la família dels melòids comuna al sud d'Europa, incloent la península Ibèrica.

## Característiques

Els adults de Mylabris quadripunctata mesuren entre 13 i 16 mil·límetres. Els èlitres són vermells o ataronjats i tenen cadascun quatre taques negres mes una taca negra a l'extrem posterior. El cos es negre i força pelut.

## Història natural

Mylabris quadripunctata és comú a l'àrea mediterrània i prefereixen llocs assolellats i amb moltes flors ja que s'alimenten de pol·len. Volen entre juny i octubre. Com altres espècies de Meloidae tenen un cicle biològic molt complex. S'alimenten durant la fase larvària d'ous i larves de llagostes.

## Referències

* ↑ «Mylabris (Mylabris) quadripunctata (Linnaeus, 1767) | Fauna Europaea». [Consulta: 26 març 2022].
# Ángel Romero

Ángel Romero (Màlaga, 17 d'agost de 1946) és un guitarrista clàssic espanyol, director d'orquestra i membre anterior del quartet de guitarra Los Romeros. És el fill més jove de Celedonio Romero, qui el 1957 va deixar Espanya per anar a viure als Estats Units amb la seva família.
Romero va fer el seu debut professional a l'edat de sis anys. A l'edat de setze, al seu debut dels Estats Units, va aparèixer com el primer solista tocant la guitarra amb la Filharmònica de Los Angeles, interpretant el famós Concierto de Aranjuez de Joaquín Rodrigo a la seva estrena a la Costa Oest dels EUA. Ha estudiat direcció d'orquestra amb Eugene Ormandy, el director de l'Orquestra de Filadèlfia.
Ha actuat com a solista amb orquestres dels EUA, com la Filharmònica de Nova York, l'Orquestra de Cleveland, i a Europa la Royal Philharmonic Orchestra, i l'Orquestra Reial del Concertgebouw. També ha dirigit l'Orquestra Simfònica de Pittsburgh, l'Academy of St Martin in the Fields, el Royal Philharmonic Orchestra, l'Orquestra Simfònica NDR d'Alemanya i l'Orquestra Simfònica de Berlín, la Filharmònica de Pequín, la Filharmònica Euro-Àsia, la Simfònica de Xangai, la Filharmònica de Bogotà, la Chicago Sinfonietta, l'Orquestra de Baja Califòrnia, la Simfònica de Santa Bàrbara, la Simfònica de San Diego i l'Orquestra de Cambra de San Diego, entre d'altres. Alguns dels seus enregistraments han rebut molt bones crítiques, fets per Delos International, RCA Victor RCA Segell Vermell i RCA Victor Worldwide, Telarc i Angel/EMI.
L'11 de febrer de 2000 a l'Escola USC Thornton de Música, ell i els seus germans, Pepe Romero i Celin Romero, van presentar l'Orde d'Isabel la Catolica; la cerimònia va incloure un actuació pels Romero i l'Orquestra de Cambra Thornton.
El 2007 va ser honrat per la Recording Academy, productora dels Premis Grammy, amb el Premi de Mèrit del President.
També ha estat lligat a la indústria del cinema. El 1989 va interpretar la partitura de la pel·lícula The Milagro Beanfield War, que va dirigir Robert Redford. El 1994 va compondre i dirigir la partitura de Bienvenido-Welcome, una pel·lícula de Gabriele Retes, música que li va suposar guanyar l'ARIEL 1995 (el Premi de l'Acadèmia de Mèxic). També va interpertar i gravar la partitura de By the Sword, composta per Bill Conti, i va sortir a Blood In Blood Out, una pel·lícula de Taylor Hackford.

## Discografia

* Concierto de Aranjuez i Fantasia para un Gentilhombre
* A Touch of Class: Clàssics populars arranjats per a guitarra
* A Touch of Romance: temes espanyols i llatins arranjats per a guitarra
* Angel Romero Plays Bach: la música de Bach arranjada per a guitarra
* Granados: dotze danses espanyoles
* Concerts de Vivaldi amb l'Academy of St Martin in the Fields
* Remembering the Future
* Romero/Rodrigo – treballs per a guitarra
* Bella: The Incomparable Artistry of Angel Romero

## Referències

* ↑ «Faculty Profiles: Pepe Romero». USC Thornton School of Music. [Consulta: 14 maig 2011].
# Aribert Reimann

Aribert Reimann (Berlín, 4 de març de 1936 - Berlín, 13 de març de 2024) va ser un compositor i pianista alemany, especialment conegut per les seves òperes. La seva versió d'El Rei Lear va ser escrita per suggeriment de Dietrich Fischer-Dieskau que va cantar el paper principal.

## Biografia

Després d'estudiar composició, contrapunt i piano (amb, entre d'altres, Boris Blacher) a la Hochschule für Musik de Berlín, Reimann va aconseguir un treball com a repetidor a la Deutsche Oper Berlin. Les seves primeres aparicions com a pianista i acompanyant van ser cap al final de la dècada del 1960. A principis de la dècada del 1970, es va convertir en membre de l'Acadèmia de les Arts de Berlín, i va ocupar una càtedra de cant contemporani en la Universität der Künste Berlin entre 1983 i 1998.
La reputació de Reimann com a compositor es va incrementat enormement amb diverses grans òperes literàries, entre elles Lear i Das Schloss («El castell»). A més d'òperes, va escriure música de cambra, orquestral i cançons.
Cantus per a clarinet i orquestra, dedicada al clarinetista i compositor Jörg Widmann, va ser estrenada el 13 de gener de 2006, a la sala gran de la Westdeutscher Rundfunk a Colònia, en presència del compositor, que va declarar que l'obra s'inspirava en les composicions de clarinet de Claude Debussy.

## Referències

* ↑ Fernández Guerra, Jorge. «Muere el compositor alemán Aribert Reimann, autor de ‘Lear’, a los 88 años» (en castellà), 15-03-2024. [Consulta: 15 març 2024].

## Bibliografia

* Siglind Bruhn: Aribert Reimanns Vokalmusik. Waldkirch: Edition Gorz 2016. ISBN 978-3-938095-21-8
# Probainògnats

Els probainògnats (Probainognathia) són un dels dos clades principals dels cinodonts, juntament amb els cinògnats. Els seus representants més primitius eren carnívors i insectívors, però algunes formes posteriors també desenvoluparen caràcters herbívors. El probainògnat més basal és Lumkuia, del Triàsic mitjà de Sud-àfrica. Tres grups de probainògnats sobrevisqueren a l'extinció que es produí a finals del Triàsic: els triteledòntids i els tritilodòntids, que perduraren fins al Juràssic (i, en el cas d'aquest últim grup, possiblement fins al Cretaci amb Xenocretosuchus), i els mamaliaformes, d'entre els quals sorgiren els mamífers.
Malgrat que no hi ha proves directes que ho demostrin, hi ha estudis que suggereixen que el pèl i les glàndules mamàries aparegueren fa entre 230 i 246 milions d'anys. Aquestes estimacions es basen en la presència d'un forat intraorbitari dilatat i una fontanel·la frontoparietal ossificada en els probainògnats més antics. Com que aquestes innovacions evolutives estan relacionades amb el gen MSX2, que també regula el manteniment dels fol·licles pilosos i el desenvolupament de les glàndules mamàries, alguns científics han plantejat la possibilitat que una mutació d'aquest gen fos l'origen comú de tots aquests caràcters i, indirectament, d'altres que són típics dels mamífers.

## Taxonomia

* Subordre Cynodontia
** Infraordre Eucynodontia
*** (sense categoria) Probainognathia
**** Gènere Therioherpeton
**** Gènere Tessellatia
**** Família Ecteniniidae
**** Família Lumkuiidae
**** Superfamília Chiniquodontoidea
***** Família Chiniquodontidae
***** Família Tritheledontidae
***** Família Probainognathidae
***** (sense categoria) Prozostrodontia
****** Prozostrodon
****** Família Brasilodontidae
****** Família Dromatheriidae
****** Família Therioherpetidae
****** Família Tritylodontidae
****** (sense categoria) Mammaliaformes
******* Classe Mammalia

## Referències

* ↑ Bueno, D. «Taxonomia, sistemàtica i filogènia». Història natural dels Països Catalans. [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ The slow and fast steps to becoming a mammal (anglès)
* ↑ Lovegrove, 2019, p. 546 i 547.
* ↑ Benoit, Manger i Rubidge, 2016, p. 7.

## Bibliografia

* Benoit, J.; Manger, P. R.; Rubidge, B. S. «Palaeoneurological clues to the evolution of defining mammalian soft tissue traits» (en anglès). Scientific Reports, 6, 25604, 2016. DOI: 10.1038/srep25604.
* Lovegrove, B. G. «Obligatory Nocturnalism in Triassic Archaic Mammals: Preservation of Sperm Quality?» (en anglès). Physiological and Biochemical Zoology, 92, 6, 2019, pàg. 544-553. DOI: 10.1086/705440.
# Jan Duursema

Jan Duursema (Estats Units d'Amèrica, 27 d'octubre de 1954) és una dibuixant de còmics estatunidenca coneguda per ser autora de gran part dels còmics de la saga Star Wars publicats per l'editorial Dark Horse.
Va formar-se a l'escola d'art Kubert i va publicar la seva primera obra l'any 1979 a la revista Heavy Metal. Durant la dècada dels 80 va treballar en algunes obres de l'editorial DC, com ara Sgt. Rock, Dungeons and Dragons, Arion, Lord of Atlantis i The Warlord. En la dècada dels 90 va treballar per First Comics i Marvel, sobretot en la saga X-Men.
Tanmateix, la saga en què ha publicat més obres és la de Star Wars per encàrrec de l'editorial Dark Horse des de l'any 1985 fins a l'actualitat. Algunes de les obres les ha realitzat conjuntament amb el dibuixant John Ostrander i d'altres amb Tom Mandrake, el seu marit. És la co-creadora d'alguns dels personatges més populars, com ara Denin, Vila, Aayla Secura, Quinlan Vos, Cade Skywalker o Darth Talon. Alhora, el personatge Ur-Sema Du està basat en l'autora. Ha treballat en el projecte Hexer Dusk al costat de John Ostrander.
A part de treballar en el món del còmic també va participar en una campanya publicitària de Nike amb la dibuixant Amanda Conner l'any 2011.
Va rebre el premi Russ Manning Outstanding Newcomer l'any 1983.

## Vida personal

Duursema està casada amb un altre dibuixant de còmics Tom Mandrake, a qui va conèixer mentre tots dos eren estudiants a The Kubert School. El seu casament es va celebrar al recinte de l'escola. La parella té dos fills: Jack Moses Mandrake i Sian Mandrake, que també és un il·lustrador de còmics format a la Kubert School.

## Obra seleccionada

* Marvel Star Wars. 1985, 2019
* Handbook 3: Dark Empire. 2000
* Star Wars: Chewbacca. 2000
* Star Wars: Darth Maul. 2000
* Star Wars Tales. 2000 - 2002
* Star Wars: Republic. 2000 - 2006
* Heart of Fire. 2001
* Attack of the Clones. 2002
* Elusion Illusion. 2003
* Star Wars: Jedi. 2003
* Legacy. 2006 - 2010
* Legacy War. 2010 - 2011
* Star Wars: Dawn of the Jedi. 2012
* Star Wars: Dawn of the Jedi. 2012 - 2014

## Referències

* 1 2 3 «Jan Duursema» (en anglès). [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Duursema – East Coast Comicon» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-09-20. [Consulta: 10 maig 2020].
* 1 2 «Universo Marvel - Jan Duursema» (en castellà). Universo Marvel. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Contino, Jennifer. «Creepy Concepts». Sequential Tart, 2001. Arxivat de l'original el 24 de setembre de 2015. [Consulta: 11 març, 11 març 2015].
* ↑ Duursema, Jan. «My son, Jack Mandrake, posted his first YouTube drawing video. Proud mom!». Twitter, 05-01-2017. Arxivat de l'original el April 22, 2017. [Consulta: 16 abril 2017].
* ↑ «Interview with Up and Coming Superstar....Sian Mandrake». The Independent Comic Book Review, 2014. Arxivat de l'original el March 7, 2017. [Consulta: 16 abril 2017].
* ↑ «Faculty: Sian Mandrake». The Kubert School, n.d.. Arxivat de l'original el March 18, 2017. [Consulta: 16 abril 2017].
# Esmintopsins

Els esmintopsins (Sminthopsinae) són una subfamília de marsupials de l'ordre dels dasiüromorfs, que conté els gèneres del jerbu marsupial, els ratolins marsupials, Ningaui i Planigale. El gènere més ric en espècies i que dona nom a la subfamília, és el gènere Sminthopsis amb 21 espècies, gairebé un terç de totes les de l'ordre Dasyuromorphia.
Espècies vivents de dasiüromorfs :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Família Dasyuridae, subfamília Dasyurinae :
Família Dasyuridae, subfamília Sminthopsinae :
Família Myrmecobiidae :
# Jaén Paraíso Interior (ciclisme)

La Jaén Paraíso Interior és una cursa ciclista d'un sol dia que es disputa a la província de Jaén, Andalusia des del 2022. A semblança de la Strade Bianche o la Tro Bro Leon, la cursa es disputa en bona part sobre camins de terra, en aquest cas en un paisatge d'oliveres de fons.
Des de la seva creació, la carrera forma part de l'UCI Europa Tour amb una categoria 1.1.
El primer vencedor fou el kazakh Alexei Lutsenko, que s'imposa després d'un llunyà atac.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2022 | Aleksei Lutsenko | Tim Wellens | Loïc Vliegen |
| 2023 | Tadej Pogačar | Ben Turner | Tim Wellens |
| 2024 | Oier Lazkano López | Bastien Tronchon | Jan Tratnik |
| 2025 | | | |

## Referències

* ↑ «Nace la clásica ciclista Jaén Paraíso Interior». Marca, 07-01-2022. [Consulta: 12 febrer 2022].
* 1 2 «Bautizo dorado de la Clásica Jaén Paraíso Interior: Lutsenko abraza la aceituna de oro tras exhibirse entre el 'sterrato' y un mar de olivos» (en castellà), 14-02-2022. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «"¿Un futuro 'Monumento'?" La Clásica Jaén, espejo para el nuevo ciclismo español» (en castellà), 14-02-2022. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Jaén Paraiso Interior at UCI.org».
# María Teresa Moure Pereiro

María Teresa Moure Pereiro (Monforte de Lemos, 1969) és una escriptora gallega. És doctora en Lingüísica i docent a la facultat de Filosofia i Filologia de la Universitat de Santiago de Compostel·la. Ha escrit d'assaig, novel·la, relat curt i teatre. La temàtica de la seva obra reflexiona al voltant del feminisme i l'empoderament femení. Escriu en gallec i coneix i defensa l'esperanto com a llengua internacional.
L'any 2004, Moure va rebre el Premi Lueiro Rey de novel·la curta i el Premi Arzobispo San Clemente per la seva primera novel·la A xeira das árbores. Aquell mateix any, també se li va concedir el Premi Ramón Piñeiro d'Assaig per Outro idioma é posible. El 2005 va rebre el Premi Xerais de novel·la per l'aclamada narrativa Herba Moura, que també li va fer guanyar el Premi AELG i el Premi de la Crítica de narrativa gallega. El 2006 l'obra es va publicar en castellà i en català. El drama Unha primavera para Aldara va rebre el Premi Rafael Dieste de teatre el 2007. El 2011 va guanyar altra vegada el Premi Ramón Piñeiro d'Assaig amb Queer-emos un mundo novo, una reflexió sobre el gènere.

## Referències

* ↑ «Teresa Moure» (en anglès). Portico of Galician Literature. Arxivat de l'original el 5 d’octubre 2019. [Consulta: 5 octubre 2019].
* ↑ «Teresa Moure». Lecturalia. [Consulta: 5 octubre 2019].
* 1 2 3 Bautista, Consuelo «Teresa Moure, la mujer de las palabras». El País, 03-04-2011.
* ↑ «Teresa Moure publica en castellano y catalán 'Herba moura', éxito de las letras gallegas». Europa Press, 17-09-2006.
* ↑ «Mujeres en Galicia: Teresa Moure». Xunta de Galicia. Secretaría Xeral da Igualdade. [Consulta: 5 octubre 2019].