OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Afonso Correia

Manuel Afonso Correia (Seixal, 26 de febrer de 1962) és un antic futbolista portuguès que va jugar com a defensa central i és un actual entrenador.

## Carrera de club

Nascut a Seixal, Districte de Setúbal, Correia va participar en 299 partits de Primeira Liga durant nou temporades, marcant un total de nou gols amb el FC Vizela i el GD Chaves i també representant al FC Penafiel. Va debutar a la competició el 26 d'agost de 1984, mentre estava al servei del primer club, en una derrota a casa per 1-2 contra el SL Benfica.
Correia es va retirar al final de la campanya 1995–96 als 34 anys, després d'ajudar el Chaves a mantenir la seva condició de màxima divisió. Posteriorment va treballar com a entrenador, al capdavant de diversos equips de la Segona Lliga.

## Vida personal

El fill de Correia, Rui, també va ser futbolista i defensa.

## Referències

* ↑ «Vizela 1–2 Benfica» (en portuguès). Zerozero. [Consulta: 24 abril 2017].
* ↑ «GD FABRIL»» Manuel Correia é o novo treinador» (en portuguès). , 23-09-2015 [Consulta: 5 febrer 2021].
* ↑ «A ascensão meteórica de Rui Correia» (en portuguès). David José Pereira, 23-03-2015. [Consulta: 8 maig 2017].

## Enllaços externs

* Manuel Afonso Correia, fitxa a ForaDeJogo
# Marta Valverde Martín

Marta Valverde Martín (Valladolid, 24 d'agost de 1962) és una actriu i cantant espanyola.

## Biografia

Marta Valverde és filla del cantant Lorenzo Valverde i Ángeles Martín, i germana gran de Loreto Valverde. Té un fill anomenat Blas, de la seva relació amb Blas San José. Va debutar molt jove al cinema, amb la pel·lícula Jane, mi pequeña salvaje (1982), d'Eligio Herrero. En anys successius treballaria a les ordres, entre d'altres, de Mariano Ozores o Paul Naschy.
No obstant això, la seva carrera ha estat més sòlida sobre l'escenari. Des de principis dels anys vuitanta intervé a revistes i comèdies de teatre, com a Revista, revista, siempre revista (1983) de Mariano Torralba i Alfonso Santiesteban, amb Marujita Díaz i Alfonso del Real o Por la calle de Alcalá, amb Esperanza Roy. En televisió va participar en la sèrie El sexólogo (1994), de Mariano Ozores.
Quant a la seva faceta musical, a més de gravar dos discos amb la seva germana Loreto (Caramel i Angelo), ha rellançat la seva carrera en els últims anys gràcies a la seva veu. L'estiu de 1999 va intervenir en un espectacle anomenat Antología de la zarzuela madrileña Viva Madrid, amb Juanito Navarro i Manuel Codeso; posteriorment ha intervingut en els musicals Cabaret (2003-2004), interpretant Fraulein Kost, Mamma Mia! (2004-2007), en el paper de Tanya o Chicago (2010-2011), com a Mama Morton i l'obra de text Sexo en Nueva York (2007).
Entre els premis rebuts mereix destacar el Premi Nacional de Teatre de 2009 com a millor actriu de musicals pel seu paper a Mamma Mia!. A més, el 2006 va participar en el xou d'impacte de Telecinco Supervivientes: Perdidos en el Caribe. L'estiu de 2013 també va participar en la sèrie de televisió Esposados de Telecinco.

## Filmografia
### Pel·lícules

* ¡Que vienen los socialistas! (1982) com a Marcedes
* Jane, mi pequeña salvaje (1982) com a Elsa.
* Cuando Almanzor perdió el tambor (1984) com a Blanca.
* Playboy en paro (1984) com a Charo.
* Cuatro mujeres y un lío (1985) com a Bárbara.
* Don Cipote de la Manga (1985) com a Campesina.
* Viva la risa (1987) com a Amante.
* Ya no va más (1988) com a Margarita.
* Hacienda somos casi todos (1988) com a Berta.
* Disparate nacional (1990) com a Zorita.
* Superagentes en Mallorca (1990) com a Marta.
* La noche del ejecutor (1992) com a Lola.
* La hermana (1997) com a Teresa.
* ¡Ja me maaten...! (2000) com a Sra. de Gamero.
* Autoréplica (2013) com a Greta.

### Teatre

* Por la calle de Alcalá (1983)
* Revistas, revistas, siempre revistas (1983)
* Barnum (1984)
* La venganza de la Petra (2002)
* Cabaret (2003-2004)
* Mamma Mia! (2004-2011)
* Sexo en Nueva York (2007)
* El Diario de Ana Frank, un canto a la vida (2008)
* Quisiera ser (2009)
* Chicago, el musical (2011-2012)
* ¿Hacemos un trío? Algo más que un musical... (2013-2014)
* Cosas de papá y mamá (2016)

## Referències

* ↑ Hola
* ↑ Entrevista a Marta Valverde el 30/07/2009
* ↑ Artículo en el que se menciona el premio a Marta Valverde
# Llet de burra

La Llet de burra o llet de somera és la llet provinent de les glàndules mamàries d'aquest animal. Va ser coneguda i utilitzada per les antigues civilitzacions de Sumer, Egipte i Roma entre d'altres.
És coneguda la llegenda que Cleòpatra s'hi banyava cada dia amb finalitats estètiques i li calia un ramat de 300 someres per a poder fer-ho.

## Dades generals

Una femella d'ase dona entre 3 i 6 litres de llet diàriament. La cria d'ases pot tenir des d'uns pocs animals fins a 600.

## Composició

La llet de burra és la més propera en composició a la llet materna, amb molt pocs lípids i alta en lactosa.
Composició de la llet de somera, euga, humana i de vaca :
| | ase | euga | humana | vaca |
| pH | 7,0 – 7,2 | 7,18 | 7,0 – 7,5 | 6,6 – 6,8 |
| proteïna | 1, 5 – 1,8 | 1,5 – 2,8 | 0,9 – 1,7 | 3,1 – 3,8 |
| lípid | 0,3 – 1,8 | 0,5 – 2,0 | 3,5 – 4,0 | 3,5 – 3,9 |
| lactosa | 5,8 – 7,4 | 5, 8 – 7,0 | 6,3 – 7,0 | 4,4 – 4,9 |
| residu | 0,3 – 0,5 | 0,3 – 0,5 | 0,2 – 0,3 | 0,7 – 0,8 |

## Situació actual

Amb el recent interès per mantenir les races asines s'ha renovat l'interès per comercialitzar-ne la llet com una forma de donar valor econòmic als ramats.
Des de principis de segle XX existeixen caramels fets amb llet de somera utilitzant la llet deshidratada, ja que la llet fresca de burra es conserva amb dificultat. També hi ha al, mercat sabons fets amb aquest tipus de llet.
Fins a principi del segle XX la llet de burra se servia als hospitals i maternitats com a substitut de la llet humana.

## Notes i referències

* ↑ Chappez, Gérard. L'âne: histoire, mythe et réalité : tiré de Bougres d'ânes. Editions Cabedita, 2000, p. 56-57. ISBN 9782882952783. .]
* ↑ «Organisation & Development». Eurolactis. Arxivat de l'original el 2009-03-24. [Consulta: 21 març 2009].
* ↑ «Encyclopaedia Britannica: Arts, Science and miscellaneous Literature» p. 752. Edinburgh: Archibald Constable & Cie, 1823.
* 1 2 Guo, H.Y. [et al]. «Composition, physiochemical properties, nitrogen fraction distribution, and amino acid profile of donkey milk.». . Journal of Dairy Science, vol. 90, 4-2007, pàg. 1635-43. DOI: 10.3168/jds.2006-600. Full text at «jds.fass.org». Arxivat de l'original el 2009-05-22. [Consulta: 21 agost 2009].
* ↑ Brunet, Isabelle; Katy Gawelik. Guide d'initiation à la santé au naturel, vol. 2. Editions Abondance, 2007, p. 10 [Consulta: 21 agost 2009]. Arxivat 2009-09-02 a Wayback Machine.
# Plaça de Gal·la Placídia

La Plaça de Gal·la Placídia és una plaça barcelonina situada entre els districtes de Gràcia i Sarrià - Sant Gervasi. Té una forma allargada seguint la Via Augusta, que és el principal carrer de la plaça, mentre que la part baixa és travessada per la Travessera de Gràcia.
Rep el seu nom de Gal·la Placídia, una emperadriu romana del segle v que va viure a Barcelona i hi va establir la cort del Regne Visigot. Àngel Guimerà escriví l'obra de teatre Gal·la Placídia en el seu honor i el 1914 Jaume Pahissa i Jo en feu una òpera. La decisió de posar-li un nom romà va dur-se a terme per enllaçar amb la Via Augusta que la travessa. Anteriorment se la coneixia com a Plaça de la Creu Trencada per haver-se trobat una creu de terme que separava Gràcia de Sarrià. Aquesta creu es va malmetre perquè la plaça era el lloc de confluència de quatre rieres que van erosionar la pedra fins que va ser enretirada.
A la plaça s'hi troba l'estació de Gràcia, de la línia Barcelona-Vallès de FGC que també comprèn les línies L6 i L7 del metro de Barcelona. Hi té la seu el Col·legi d'Economistes de Catalunya. En èpoques de reformes, ha allotjat de manera temporal el molt pròxim Mercat de la Llibertat. Històricament havia allotjat un parc d'atraccions urbà, el Caspolino.
En un lateral s'hi troba la Font de la Blancaneu, inspirada en el conte La Blancaneu i els set nans, on es veu a una jove Blancaneu i un cérvol d'inspiració en la pel·lícula homònima de Walt Disney.

## Referències

* ↑ «La plaça que es va construir al voltant de l'estació de Gràcia». Betevé. [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ «Art públic». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 17 maig 2020].
# Hilliard Ensemble

El Hilliard Ensemble fou un quartet vocal britànic dedicat a la interpretació de la música antiga. Fundat el 1974, el nom del grup és un homenatge al pintor miniaturista anglès Nicholas Hilliard (1547-1619).
Els darrers membres del grup foren David James (contratenor), Rogers Covey-Crump (tenor), Steven Harrold (tenor) i Gordon Jones (baríton).
Encara que el seu repertori es nodria bàsicament de música medieval i del renaixentista, el grup cantà també música contemporània, i va gravar dues composicions llargues d'Arvo Pärt, Passio i Litany, per la casa ECM. Interpretà també obres de Gavin Bryars, Veljo Tormis, John Cage, Erkki-Sven Tüür i Elena Firsova, entre d'altres, quan fa concerts.
Officium, un disc publicat en 1993 amb la col·laboració del saxofonista noruec Jan Garbarek, va esdevenir ràpidament un dels discs els més venuts de la història del catàleg ECM.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial del Hilliard Ensemble Arxivat 2015-08-28 a Wayback Machine. (anglès)
* ECM Records
# Business Insider

Business Insider, conegut de 2021 a 2023 com INSIDER, és un lloc web multinacional de notícies financeres i empresarials amb seu a la ciutat de Nova York fundat el 2007. Des del 2015, una participació majoritària en l'empresa matriu de Business Insider, Insider Inc., ha estat propietat de l'editorial internacional Axel Springer. Opera diverses edicions internacionals, inclosa una al Regne Unit. Opera en 14 edicions nacionals i una edició internacional. Es publiquen diverses edicions nacionals en llengües locals.

## Història

Business Insider va ser fundat l'any 2007 per Kevin P. Ryan, antic director de DoubleClick, Dwight Merriman i Henry Blodget. A més de proporcionar i analitzar notícies sobre empreses, també funciona com agregador de notícies sobre diferents temàtiques.
En el darrer quart de 2010 va obtenir beneficis per primera vegada. El juny de 2012 va tenir 5,4 milions de visites úniques. El 2015 Axel Springer ES va comprar el 88% de l'empresa per 306 milions d'euros.

### Tech Insider

El 2015, Business Insider llança la publicació dedicada a la tecnologia: Tech Insider, amb una plantilla de 40 persones des de la seu de l'empresa a Nova York. Publicat inicialment com un mitjà independent, es va acabar unint a la web de Business Insider.

## Referències

* ↑ Valinsky, Jordan. «Insider changes back to its former name as Henry Blodget leaves CEO role». CNN, 14-11-2023. Arxivat de l'original el November 14, 2023. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «Leading Digital Publisher Axel Springer Acquires Business Insider» (en anglès britànic). Axel Springer SE, 29-09-2015. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ «Business Insider Turns A $2,127 Profit On $4.8 Million In Revenue» (en anglès). TechCrunch. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ Spangler, Todd. «Germany’s Axel Springer Buys Business Insider in $343 Million Deal» (en anglès). Variety, 29-09-2015. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ Alpert, Lukas I. «Business Insider Broadens Ambitions With New Tech Site» (en anglès). WSJ, 28-07-2015. [Consulta: 7 agost 2019].
* ↑ Mullin, Benjamin. «Business Insider Inc. Drops ‘Business' From Its Name as Company Broadens Coverage, Distribution» (en anglès). WSJ. [Consulta: 7 agost 2019].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Horacio Fumero

Horacio Fumero (Cañada Rosquín, Santa Fe, Argentina, 1949) és un contrabaixista de jazz.
Fumero va estudiar al Conservatori Manuel de Falla de Buenos Aires i al Conservatoire Superieur de Musique de Ginebra, Suïssa. El 1973 va viatjar a Europa amb Gato Barbieri per participar en el Montreux Jazz Festival i realitzar diverses gires pels principals Festivals de Jazz d'Europa. Residint a Ginebra va continuar els seus estudis i va col·laborar amb diversos grups de jazz de Suïssa.
El 1980 es va establir a Barcelona. Des de 1981 va formar part del trio estable de Tete Montoliu amb el qual va treballar de forma ininterrompuda fins a la seva mort el 1997. Amb el trio, o com a freelance també, va treballar amb, entre d'altres, Freddie Hubbard, Johnny Griffin, Woody Shaw, Benny Golson, etc.
Ha actuat com a solista amb l'Orquestra de Cambra del Teatre Lliure de Barcelona, l'Orquestra Simfònica de Granada, l'Orquestra Nacional d'Espanya i l'Orquestra de Cambra Andrés Segòvia; també amb Lalo Schiffrin i l'OCB (Orquestra Simfònica de Barcelona).
En el camp del flamenc ha treballat amb artistes com Chano Dominguez, Martirio, Chicuelo, Mayte Martin i Ginesa Ortega, o fent duo amb el guitarrista Pedro Javier González. Amb Miguel Poveda va gravar el cd Coplas del querer, guardonat com a Millor Àlbum de Cançó Espanyola en els Premis de la Música 2010.
Ha treballat amb la majoria de solistes de jazz residents al nostre país: Ignasi Terraza, Jordi Rossy, Albert Bover, Manel Camp, Jordi Bonell, Raynald Colom, etc.
Des de 1999 ha estat cridat per la SGAE per actuar en les edicions del Concert Homenatge a Tete Montoliu.
Ha rebut diferents reconeixements com els premis a la seva trajectòria professional del Diari El Mundo (Madrid), La Bilbaina, Rojals (Múrcia) i MiraJazz (Miranda d'Ebre); Jazz entre amigos (TVE) 1989; Revista Enderroc (Barcelona) Millor artista Jazz 2006; Nominació Grammy amb Adrián Iaies, Associació de Músics de Jazz de Catalunya i el Jazzterrasman 2013 del Festival de Jazz de Terrassa.
Horacio Fumero viu a Barcelona, és professor de l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC) i del Conservatori Superior del Liceu.

## Referències

* ↑ «Horacio Fumero: contrabajeando || Perfiles || Tomajazz». [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ «Horacio Fumero | JazzTerrassa». Arxivat de l'original el 2018-09-18. [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ Press, Europa «El cantaor de flamenco Miguel Poveda presenta hoy en Las Palmas de Gran Canaria 'Las coplas del querer'» (en castellà). europapress.es, 18-02-2010.
* ↑ «IGNASI TERRAZA & HORACIO FUMERO & JORGE ROSSY». [Consulta: 18 setembre 2018].
* ↑ País, Ediciones El «El Palau acoge la entrega de los Premios Tete Montoliu» (en castellà). El País [Madrid], 01-12-1999. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Catalunya, Escola Superior de Mùsica de. «Fumero, Horacio». Arxivat de l'original el 2018-09-19. [Consulta: 18 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial Arxivat 2018-09-19 a Wayback Machine.
* Jazz a l'estudi, TV3: Horacio Fumero
# Büyük Menderes

El Büyük Menderes ('Gran Menderes'), clàssic [Meandre (Meandros o Miandros), és un riu de Turquia amb 529 km de llarg i 25.000 km² de conca. Neix a l'altiplà d'Anatòlia, prop de Dinar (antiga Apamea). Rep diversos afluents com el Kufi Çayi, el Banaz Çayi i el Çuruk Su (antic Licos, grec Lykos). Passa per les ruïnes de Magnèsia del Meandre i desguassa a la mar Egea, a uns 10 km al sud de Balat, l'antiga Milet (medieval Palatia). Els seus sediments han fer avançar la costa considerablement (uns quants metres cada any).

## Història

El Meandre fou un important riu de l'Àsia Menor que naixia a Frígia prop de Celaenae (en un palau dels reis perses) i desguassava a la mar Egea, a Cària. Les fonts dels Marsyas eren properes i els dos naixien a la muntanya Aulocrene. Els principals afluents en foren els Orgyas, Marsyas, Cludros, Lethaeus i Gaeson, al nord, i l'Obrimas, Licos (Lykos), Harpasos i un altre Marsyas al sud.
Milet era un port el 500 aC i al segle següent ja era una ciutat interior. L'emir de Mendeixia, a l'inici del segle xiv, feia servir Balad per a les seves expedicions, ja que s'hi podia arribar en petites embarcacions remuntant el riu, però aviat va veure més profit en el comerç i va signar un tractat amb Venècia el 1355 per poder obrir un consolat a Balat. Aquesta localitat encara tenia un comerç apreciable el 1671/1672 quan la va visitar Evliya Çelebi, però el continuat enfangament de l'estuari va obligar a abandonar el comerç i la localitat en benefici d'Esmirna. La primera via fèrria de Turquia, el 1857, anava d'Esmirna a Aydın a la riba del riu Büyük Menderes. Avui, mercès a obres d'irrigació al riu i a l'afluent com el Kemer Baraji i d'altres, és una de les zones amb major densitat de població de Turquia.

## Astarpa

El riu Astarpa, que possiblement és el mateix, fou l'escenari de la principal batalla entre l'Imperi hitita i el Regne d'Arzawa. El rei d'aquest país, Uhha-Ziti, ferit per la caiguda d'un meteorit al seu palau d'Apasa (Efes), va enviar contra els hitites el seu exèrcit sota el comandament del seu fill Piyama-Kurunta; els dos exèrcits es van trobar al riu, prop de la ciutat de Walma; els arzawans foren derrotats i es van retornar en desordre cap a Apasa perseguits pels hitites. El rei va pujar en un vaixell i va fugir de la ciutat; el seu fill Piyama-Kurunta va fugir amb vaixell cap a Ahhiyawa i no se sap si anava amb el mateix vaixell que el pare, mentre d'altres es refugiaven a Puranda i un altre grup es va fer fort a Arinnanda, una muntanya situada en alguna illa enfront d'Apasa (Efes), on es van fer forts els opositors a la conquesta d'Arzawa i foren derrotats poc després. Mursilis II, el vencedor, fou el primer rei que va conquerir permanentment una ciutat de la costa de la mar Egea. La batalla es va lliurar en una data incerta, que se situa entre 1325 i 1315 aC, al quart any de regnat de Mursilis II.

## Referències

* ↑ (anglès) Mark William Chavalas, The ancient Near East: historical sources in translation
* Enciclopèdia de l'islam, VII, 1002-1003.
# Dorsum

En astrogeologia, dorsum (plural dorsa; abr. DO) és una paraula llatina que significa «esquena» que la Unió Astronòmica Internacional (UAI) utilitza per indicar un tret planetari superficial consistent en una cresta relativament allargada. Per a l'assignació de noms a noves dorsa, la Unió Astronòmica Internacional segueix els següents criteris de nomenclatura, si no hi ha un altre criteri més general per al cos celeste en qüestió:
* A Mercuri: científics que han contribuït a l'estudi de Mercuri (ex.: Schiaparelli Dorsum).
* A Venus: deesses del cel (ex.: Auska Dorsum, a partir de la deessa lituana dels rajos solars).
* A Mart: porten el nom d'albedo present als mapes marcians d'Eugène Michel Antoniadi i Giovanni Virginio Schiaparelli, i que fan referència a termes de la cultura clàssica grega i romana.
* A la Lluna: reben el nom del cràter més proper i s'anomenen amb dorsum abans del nom (és a dir, Dorsum Zirkel, no Zirkel Dorsum).
* A Ida: participants en el projecte Galileo (ex.: Townsend Dorsum).
* A Eros: científics que han contribuït a l'estudi d'Eros (ex.: Hinks Dorsum).

## Referències

* ↑ (anglès) Descriptor Terms (Feature Types) - Gazetteer of Planetary Nomenclature - International Astronomical Union (IAU) Working Group for Planetary System Nomenclature (WGPSN)
Viccionari
# Servand i Germà de Cadis

Servand i Germà (Mèrida, Extremadura, últim quart del segle iii - San Fernando, Andalusia, c. 305) foren dos germans cristians, morts màrtirs durant les persecucions romanes. Són venerats com a sants per l'Església catòlica.

## Hagiografia

La tradició diu que eren dos germans d'Emerita Augusta (actual Mèrida). Foren decapitats, per no voler abjurar del cristianisme, cap al 305 al Conventus Gaditanus, a la rodalia de Cadis; la tradició assenyala com a lloc del martiri l'Ermita del Cerro de los Mártires a San Fernando.
Una tradició posterior, apòcrifa i sense fonament, els fa anacoretes a una ermita propera a Mérida, on feien vida eremítica i predicaven als que hi anaven. El prefecte Viator, enutjat per aquestes conversions, els va detenir i torturar, els va portar com a presos en el seu viatge a peu cap a Àfrica, i quan va arribar a Cadis, els va fer matar. Aquesta tradició en situa la mort el 290.
Una altra tradició, també inversemblant, els fa soldats de l'exèrcit romà i fills de sant Marcel el Centurió.

## Veneració

Hi ha proves del culte a ambdós a Cadis en dues inscripcions de 662 i 674. Avui són els sants patrons de Mèrida i Cadis (en foren proclamats el 1619), i copatrons de San Fernando. Els dos germans eren sebollits al lloc del martiri, però abans de l'època visigòtica se'n van traslladar les restes: les de Germà a Mèrida i les de Servand a Sevilla, a la catedral. A la catedral de Santander es venera un crani de Sant Servand.

## Referències

* ↑ De la mateixa manera, altres sants hispànics van esdevenir, sense cap fonament històric, fills de Sant Marcel: Celedoni i Ermenter (patrons de Calahorra), Claudi, Luperc i Victori (morts a Lleó), Facund i Primitiu de Sahagún o Faust, Genar i Marcial de Còrdova (màrtirs a Còrdova).
* ↑ Borst, Arno. Der Karolingische Reichskalender und seine Überlieferung bis ins 12. Jahrhundert (en alemany). vol.3. Hahnsche Buchhandlung, 2001, p. 1423. ISBN 3775209026.
* Estàtues dels dos sants a Cadis, 1887
* Escultura en or i ivori (Cadis, Museo Casa del Obispo), obra filipina del s. XIX
* L'Ermita del Cerro, a San Fernando.
# Josep Comaposada i Gili

Josep Comaposada i Gili (Tarrés, 1859 - Madrid, 1933) fou un sindicalista català.
Fill de Jaume Comaposada i Lluch, mestre de cases natural del Vilosell i de Paula Gili i Palau, de Tarrés. Sabater de professió, fou un dels fundadors de la UGT l'agost de 1888 al C/ Tallers de Barcelona, de la que en fou elegit president després del tercer congrés a Màlaga el setembre de 1892. Va ser un dels oradors en el míting del Primer de Maig de 1890 a Manresa. El febrer de 1895 va ser elegit president de la Societat de Sabaters de Barcelona, adherida a la UGT. L'abril de 1897 va ser elegit secretari de l'Agrupació local de Barcelona del PSOE, i president el febrer de 1898.
S'oposà al trasllat del Comitè Nacional de la UGT de Barcelona a Madrid el 1899. El setembre de 1911 fou empresonat a Sabadell, quan es dirigia a donar suport a una manifestació contra la Guerra del Marroc i contra el govern de José Canalejas y Méndez. El 8 de juliol de 1923 formà part de la primera junta directiva de la Unió Socialista de Catalunya al costat de Rafael Campalans, Manuel Serra i Moret i Gabriel Alomar, però el 1925 es reintegrà a la disciplina del PSOE. Va ser secretari del comitè de la Federació Nacional d'’Obrers de l'Art Tèxtil de la UGT i va assistir al XVI congrés de la UGT a Madrid del 10 al 15 de setembre de 1928, on va formar part de la ponència Salari mínim, jornada de vuit hores i treball de la dona i dels infants.

## Obres

* La revolución de Barcelona (1909)
* La revolución en Cataluña (1910)

## Bibliografia

* D. Ballester. Josep Comaposada, biografia d'un socialista. Barcelona: Fundació Rafael Campalans, 2005. ISBN 8460985040

## Referències

* ↑ París Aixalà, Gerard. Josep Comaposada i Gili, un tarresà oblidat, avi del socialisme català, dins Mosaic. XII Trobada d'Estudiosos de les Garrigues. Els Torms: Centre d'Estudis de les Garrigues, 2020, p. 281-291.
* ↑ «Baptismes (1851-1902). Pàg.52 (imatges 53-54)». AHAT, Tarrés. Parròquia de Santa Maria, 20-12-1859. [Consulta: 9 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Història del sindicat Arxivat 2009-07-18 a Wayback Machine.
* Fundació Josep Comaposada Arxivat 2009-06-06 a Wayback Machine.