OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Banyeres i Torres

Francesc Banyeres i Torres (Barcelona, 1786 - Santiago de Compostela, 1863) va ser un músic català del segle xix conegut com a flautista i compositor.

## Estudis

Es dedueix que va estudiar a l'Escolania de Montserrat on va rebre la major part de la seva educació musical, en edat primerenca.
Als 14 anys Banyeres i Torres va tocar a l’orquestra del Teatre de Barcelona com a flautista. Era un dels teatres on s'hi representava òpera, més importants de la ciutat. Als 18 anys va ser nomenat músic major d'un regiment d'infanteria. Més tard va anar a Milà per completar els seus estudis i va exercir la plaça de primer flautista del Teatre de La Scala.

## Dedicació

De retorn a Espanya va tornar a ser músic major de l'exèrcit, arribant a convertir-se en un dels músics més coneguts de la seva època. Va participar en la Guerra de la Independència a Girona. Posteriorment, va ser protegit pel monarca Ferran VII, el qual el va nomenar director i músic del règim fins que es va enemistar amb ell i va ser destituït amb la concessió de retirada. No obstant això, les seves relacions amb la monarquia foren bones, inclús el rei Lluís de Portugal el nomenà cavaller de la reial ordre del Nostre Senyor Jesucrist.
Als 45 anys es trasllada a Galícia on acabarà la seva carrera. Entre les diverses feines que va tenir allà hi ha: la de primer flautista de la catedral de Santiago, mestre de música al convent de Sant Martí, organitzador de diverses bandes i mestre director de la Banda de la Casa de Beneficencia de Santiago.
Va dedicar els seus últims anys a la composició, amb obres com Canciones al nacimiento de N. Sr. Jesucristo (una espècie de drama sacre amb textos de poetes gallecs) i Explicaciones de música para la enseñanza de la Casa Hospicio de Santiago (1848). També se li atribueix el Himno de Riego.

## Obres

* Canciones al nacimiento de N. Sr. Jesucristo
* Explicaciones de música para la enseñanza de la Casa Hospicio de Santiago
* Himno de Riego (1820)

## Referències

* ↑ Cascudo, Teresa. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002.

## Bibliografia

* Diccionario de la música española e hispanoamericana (Vol.2)
# Hennie Rietman

Hendrik Rietman, més conegut com a Hennie Rietman (1923 - 1995), fou un pilot de motocròs neerlandès de renom internacional durant la dècada del 1950. Entre altres èxits, entre 1949 i 1953 guanyà cinc campionats dels Països Baixos de motocròs i un d'enduro. És especialment recordat a Itàlia, ja que fou el guanyador del primer motocròs internacional mai disputat en aquell país: el Motocross Internazionale di Imola, celebrat al Parco delle Acque Minerali d'aquella ciutat el 23 de maig de 1948.

## Trajectòria esportiva

Hennie Rietman va debutar en motocròs el 1946 amb una DKW de 125 cc que li havien deixat. Al llarg de la seva carrera, va pilotar motocicletes de diverses marques, quasi sempre en la cilindrada dels 500 cc: Matchless, Triumph, Saroléa, BSA i FN entre d'altres. Durant aquesta etapa, a banda dels campionats estatals que va guanyar, va obtenir diversos èxits arreu d'Europa, com ara per exemple la victòria a l'anomenat GP de l'Europe a Duinrell (Wassenaar) el 1950, el segon lloc al Gran Premi dels Països Baixos de 1955 a Norg, puntuable par al Campionat d'Europa de 500 cc, i diverses victòries en curses internacionals: Lichtenvoorde i Markelo el 1952, Motocross der Azen de Sint Anthonis el 1953 i 1954, etc.
Com a membre de l'equip dels Països Baixos participà en diverses edicions del Motocross des Nations, en dues de les quals pujà al podi individual en quedar-hi el tercer: 1949 i 1950. L'equip neerlandès format per ell, Jan Clijnk i Frans Baudoin hi aconseguí el tercer lloc per països a l'edició de 1955.
El 1958 va estar a punt de guanyar una cursa internacional a Geòrgia, llavors encara a l'URSS, però es va haver de retirar anant primer en trencar-se-li la cadena. El 1959, a quasi 37 anys, es va retirar definitivament de les competicions.

## Referències

* 1 2 «Hennie Rietman. 1923 - 1995 †» (en neerlandès). motocrossadvies.nl. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Luciano Costa's Archieves» (en anglès). lindstrom-mx.se, 22-12-2015. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «“50 Years of Motocross” comes to Imola» (en anglès). mxgp.com, 2018. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Motocross - Hendrik Rietman» (en anglès). the-sports.org. [Consulta: 6 gener 2020].
# His Lost Love

His Lost Love és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D.W. Griffith i interpretada per Mary Pickford, Owen Moore, i James Kirkwood entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar el 18 d'octubre de l'any 1909.

## Argument

Luke i James són dos germans que viuen en un poble anglès i de petits sempre jugaven amb Mary, la filla dels veïns. James era l'amor infantil de Mary però aquest va marxar a Londres a fer negocis en créixer. Luke es va quedar al poble i es va acabar prometent amb Mary.
Passat un temps, James pensa en tornar al poble i visitar Mary i en retrobar-la reneix el seu amor. Luke, s'adona de la situació i pensant en la felicitat de Mary amb el cor trencat cancel·la el prometatge. Mary i James es casen i tot va molt bé fins que un dia els visita la germana de Mary en néixer el primer fill, una nena. James i la germana s'enamoren sense poder evitar-ho. La germana decideix marxar en adonar-se de la situació però James diu que ell fugirà amb ella. La discussió és escoltada tan per Luke com per Mary, la qual, en veure fugir el seu marit es desmaia en braços de Luke i acaba morint.
Luke es cuida de fer créixer i educar la criatura però, anys després, James, que ha fet fortuna, torna i prova de convèncer la seva filla que es vingui a viure amb ell. Ella però es nega a abandonar Luke al que reconeix com l'únic pare que ha tingut i James ha d'abandonar la casa sol.

## Repartiment

* James Kirkwood (Luke)
* Owen Moore (James)
* Mary Pickford (Mary)
* George Nichols (pare de Mary)
* Kate Bruce (donzella)
* Gladys Egan convidada al casament
* Frank Evans (convidat al casament)
* Marion Leonard (germana / convidada al casament)
* Violet Mersereau (convidada al casament)
* Anthony O'Sullivan (convidat al casament)
* Lottie Pickford (convidada al casament)
* Gertrude Robinson (nena)

## Referències

* ↑ «Biograph Films His Lost Love». The Moving Picture World 5, 17, 23-10-1909, pàg. 582.
* ↑ «His Lost Love». The Moving Picture World 5, 17, 23-10-1909, pàg. 579.

## Enllaços externs

* “His Lost Love" al catàleg de l'American Film Institute
# Immaculada Cerdà Sanchis

Immaculada Cerdà Sanchis (Algemesí, 17 de maig de 1965) és tècnica lingüística, filòloga i docent, acadèmica de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. És tècnica lingüística de la Diputació de València des de 1990, i cap de la Unitat de Normalització Lingüística des de 2000.
Com a responsable d'aquesta Unitat efectua tasques d'assessorament, planificació i control del pressupost. Col·labora amb altres institucions com ara l'AVL, la Universitat de València, la Universitat Politècnica de València, la Conselleria de Cultura, l'Escola Superior d'Art i Disseny, entre d'altres.
L'any 2016 fon elegida acadèmica a l'AVL, sent juntament amb Carme Miquel, una de les tres úniques acadèmiques de la institució en aquell moment.

## Referències

* ↑ «La Acadèmia se queda a un paso de completar su renovación en un solo pleno» (en castellà). Levante-EMV, 12-03-2016. [Consulta: 16 març 2016].
* ↑ «Joan Francesc Mira, Carme Miquel i Rafael Ramos, entre els nous acadèmics de l'AVL». AVL, 12-03-2016. Arxivat de l'original el 2016-03-23. [Consulta: 16 maç 2016].
* ↑ Ricós, F. «Los diez candidatos a la AVL, cortados por el patrón de la filología catalana». Las Provincias, 03-03-2016 [Consulta: 23 març 2017].
* 1 2 «Inmaculada Cerdá recibirá este año el Guardó d'Or». Levante-EMV, 08-01-2020. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Entrevista a Immaculada Cerdà i Carme Miquel, noves acadèmiques de la llengua». Revista Saó, 14-06-2016. [Consulta: 7 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a la web de l'AVL Arxivat 2016-11-06 a Wayback Machine.
# Is Divorce a Failure?

Is Divorce a Failure és una pel·lícula muda dirigida per Wallace Worsley i interpretada per Leah Baird, Richard Tucker i Walter McGrail entre d'altres. Basada en la peça teatral “All Mine”, de Dorian Neve, la pel·lícula es va estrenar el 16 de març de 1923. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Carol Lockwood és punt de divorciar-se perquè està enamorada de Kelcey Barton. Decideix però fer un últim creuer de vacances amb el seu marit, David. Un cop al vaixell descobreixen que Kelcey és un dels passatgers. Més tard el vaixell naufraga però Carol, David, Kelcey i Smith, un tripulant del vaixell que també està enamorat de Carol, poden arribar a una illa deserta. A l’illa tots lluiten per captar l'atenció de Carol, que no mostra cap favoritisme. Després que David nedi per unes aigües infestades de taurons per protegir-la, Carol s'adona que encara estima el seu marit. Kelcey i Smith s'uneixen contra David, però els seus esforços es veuen frustrats per una erupció volcànica, un tornado i l'arribada d'un vaixell de rescat.

## Repartiment

* Leah Baird (Carol Lockwood)
* Richard Tucker (David Lockwood)
* Walter McGrail (Kelcey Barton)
* Tom Santschi (Smith)
* Alec B. Francis (Philip Wilkinson)

## Referències

* ↑ «Is Divorce a Failure?». Exhibitors Trade review 13, 25, 19-05-1923, pàg. 1228.
* ↑ «Is Divorce a Failure?». Exhibitors Trade review, 24-03-1923, pàg. 836.
* ↑ «Is DIvorce a Failure? (1923)» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ «Is Divorce a Failure?» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 23 març 2021].

## Enllaços externs

* Is Divorce a Failure? al catàleg de l'American Film Institute
# Isaac Abeytúa

Isaac Abeytúa Pérez-Íñigo (Logronyo, La Rioja, 1892 - Ciutat de Mèxic, 23 de novembre de 1973) va ser un periodista espanyol exiliat a Mèxic després de la fi de la Guerra Civil espanyola. Allí es va nacionalitzar mexicà.
Va estudiar a l'Institut Provincial de Logronyo i posteriorment va estudiar Filosofia i Lletres a la Universitat Central de Madrid, dedicant-se posteriorment al periodisme. Va dirigir La Voz de Guipúzcoa el 1924. Va ser col·laborador d'El Liberal de Madrid i director d'El Liberal de Bilbao. També va participar en política, i va ser elegit diputat a les Corts Constituents de la Segona República el 1931, per la candidatura republicano-socialista (a la província de Logronyo els radicals de Lerroux comptaven amb una candidatura a banda) en la circumscripció de Logronyo. Era membre del Partit Republicà Autònom i havia sigut triat com a candidat per la Federación Republicana de La Rioja. Una vegada elegit, es va adscriure al grup del Partit Republicà Radical Socialista en les Corts.
Va ocupar diversos càrrecs diplomàtics. Durant la Guerra Civil, va romandre a Madrid, on va ser director de Política, l'òrgan d'Izquierda Republicana entre febrer i novembre de 1936, data en la qual es va reincorporar a El Liberal madrileny. El 1938 es va exiliar a Mèxic.
En l'exili es va especialitzar en política internacional, i va ser col·laborador de nombroses publicacions: fundador de la revista Tiempo, col·laborador en les revistes Hoy i Mañana i del periòdic El Heraldo de México, entre d'altres.

## Obres

* El drama de Alemania y la tragicomedia de Hitler, Editorial España, Madrid, 1935.

## Referències

* ↑ Fitxa d'Isaac Abeytúa a l'històric de diputats del Congrés
* ↑ Bajo el control obrero. La prensa diaria en Madrid durante la guerra civil, 1936-1939, tesis doctoral de Juan Carlos Mateos Fernández. Universitat Complutense de Madrid, 1996, pg. 180

## Enllaços externs

* Biografies de republicans exiliats Arxivat 2009-07-17 a Wayback Machine.
* Eleccions Constituients de la Segona República a Logronyo Arxivat 2007-04-07 a Wayback Machine.
# Jaume Comellas i Colldeforns

Jaume Comellas i Colldeforns (Terrassa, Vallès Occidental, 1941) és un periodista, crític d'art, assagista, biògraf, historiador de l'art i professor universitari català.
Llicenciat per la Universitat de Barcelona en Història de l'art, així com en Ciències de la Informació, la seva carrera com a periodista ha estat sempre vinculada al món de la cultura en general, i de l'art en particular i molt especialment, la música. A més d'en la premsa generalista, com el diari Avui —del que és un dels seus fundadors— o El Correu Català, també ha estat habitual en premsa i mitjans especialitzats, com a crític d'art o de música a Barcelona Metròpolis Mediterrània, Oriflama, Presència, la revista Al Vent, que també va fundar, i Catalunya Música/Revista Musical Catalana, que va dirigir, entre d'altres. És també professor de la Facultat de Ciències de la Informació de la Universitat Pompeu Fabra i ho va ser durant divuit anys en Universitat Politècnica de Catalunya. El 1992 va ser guardonat amb el Premi Nacional de Periodisme.

## Obra

És autor de multitud d'articles, ponències i treballs. De les seves moltes obres, destaquen:
* El Doctor Badia a l'hora decisiva d'Ona Cultural (1981, amb Antoni M. Badia i Margarit)
* Frederic Mompou (1993, amb Lluís Millet i Loras, Ramón Barce, Narcís Bonet i Alicia Moreno)
* Jesús Mir, empremta trempolina (2002)
* Llançanencs d'or (2002)
* Pau Casals a l'exili (2006, amb Narcís Castanyer i Bachs i Ramon Colomer)
* Victòria dels Àngels, memòries de viva veu: diàleg sense partitura (2005)
* La nació és la llengua: el pensament lingüístic de Joan Maragall (2008)
* Josep Carreras, historia de una predestinación (2008)

## Referències

* ↑ «Jaume Comellas Colldeforns» (en catalán). Grupo 62. [Consulta: 10 maig 2014].
* ↑ «Jaume Comellas Colldeforns». Universidad Pompeu Fabra. Arxivat de l'original el 2014-05-12. [Consulta: 10 maig 2014].
* ↑ Comellas i Colldeforns, Jaume en http://www.worldcat.org/.
# Jaume Gort Farré

Jaume Gort Farré (Montoliu de Lleida, 27 d'agost de 1919 - Lleida, 9 de novembre de 1966, als 47 anys) fou un escultor català. Es va iniciar en l'ofici a la Llar de Sant Joseph de Lleida sota la direcció de Ramon Borràs, continuant després a l'Escola del Treball, on tenia de professor al senyor Francesc Argilés Bifet.
Amb una beca de la Diputació Provincial de Lleida va anar a completar els seus estudis a l'Escola d'Arts i Oficis de Barcelona, al mateix temps que posava en pràctica els seus coneixements al taller de l'escultor Enric Monjo, i és allí on, sota la seva direcció, esculpí l'Arc Triomfal de la pujada al camerino de la Mare de Déu de Montserrat. També intervingueren en la seva formació els escultors Joan Rebull i Miquel Marigó, entre d'altres.
Es traslladà després a París i Roma on deixà mostres del seu art, tornant més tard a Lleida, on la seva tasca esdevindria, des de llavors molt extensa. En els primers temps d'aprenentatge li fou encomanada la restauració de les imatges de la façana de Sant Jaume i la de la Mare de Déu gòtica de la façana de l'Institut d'Estudis Ilerdencs.
Jaume Gort va saber assimilar les més diverses tècniques i va dominar materials tan diferents com són l'escaiola, el fang, la fusta, la pedra i el marbre.
Entre les primeres obres cal destacar el grup escultòric "La fugida a Egipte", conegut popularment com "el pas de la somereta" que desfila cada any a la processó del Diumenge de Rams a la ciutat de Lleida. Una de les imatges més conegudes és la de Sant Jaume a la capella del Peu del Romeu, una talla que presideix anualment la tradicional processó dels fanalets de Lleida.
També hi ha un bon nombre de grups escultòrics al cementiri de Lleida.

## Altres obres destacades

* Imatge del Sagrat Cor, Sant Crist, Sant Nicolau i Sant Antoni a l'església de Sant Joan de Lleida.
* Imatge de Sant Pere Claver a l'església de Verdú.
* Imatges de Sant Josep i àngels de l'altar major a la Llar de Sant Josep de Lleida
* Relleus de Sant Cristòfol al Palau Episcopal de Lleida.
* Relleu de Jacint Verdaguer a la Plaça Mossèn Cinto de Lleida.
* Algunes figures dels Camps Elissis de Lleida.
* Els àngels de l'altar de sant Josep a la Catedral Nova de Lleida.
* La verge de l'ermita de Grenyana.
* Imatges en les esglésies de Gausac a la Val d'Aran, Ribera de Cardós, La Riba, Barbastre, etc.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia Ràfols, 1987, volum 2
* ↑ Ignasi. «Mare de Déu de Grenyana». goigsdelignasi. Goigs de l'Ignasi. Arxivat de l'original el 26 de gener 2016. [Consulta: 8 gener 2016].
# Javier Alfaya Bula

Javier Alfaya Bula (Ramallosa, Baiona (Pontevedra); 6 d'agost de 1939-Madrid, 29 de gener de 2018) va ser un periodista, poeta, assagista, novel·lista i traductor gallec.

## Biografia

Com a periodista, va desenvolupar al llarg de la seva vida una important labor en premsa espanyola i estrangera. Va ser redactor de revistes progressistes o de esquerra com Triunfo, Mundo Obrero i La Calle, i col·laborador a diaris com El País, El Mundo i El Independiente. També va treballar en publicacions culturals com Cuadernos para el Diálogo, Letra Internacional, Ínsula, A Nosa Terra i Revista de Occidente. En el marc internacional, va col·laborar amb Le Monde Diplomatique.
En 1985 va ser cofundador de la revista de música clàssica Scherzo, de la qual va ser president fins a la seva defunció.
Com a traductor i en col·laboració amb la seva companya i el seu fill, Bárbara McShane i Patrick Alfaya McShane, traduïren al castellà obres de Joseph Conrad, Graham Greene, Nadine Gordimer, Ernest Hemingway, Gerald Durrell, Iris Murdoch, Isak Dinesen, Isaac Asimov, George Steiner i Salman Rushdie, entre d'altres.
En 2011 va donar a la Biblioteca Nacional d'Espanya un llegat de correspondència mantinguda amb diversos escriptors espanyols i estrangers com Vicente Aleixandre, Manuel Andújar, Paul Preston, Manuel Tuñón de Lara o Juan Goytisolo, així com de compositors i musicòlegs com Hans Werner Henze o Henri Dutilleux.

## Obra
### Poesia

* Transición (1970)
* La libertad, la memoria (1986)

### Assaig

* La memoria insumisa (amb Nicolás Sartorius, 1999)
* Crónica de los años perdidos (2003)

### Narrativa

* El traidor melancólico (1991), narracions
* Eminencia o la memoria fingida (1993), novel·la
* Una luz en la marisma (1994), juvenil
* Leyenda o el viaje sentimental (1996), novel·la
* El chico rumano (2006) juvenil
* Inquietud y desorden en la Casa Abacial (2008) novel·la

## Referències

* ↑ Mantilla, Jesús Ruiz «Muere el escritor, crítico y editor Javier Alfaya» (en castellà). , 29-01-2018 [Consulta: 31 gener 2018].
* ↑ «Reflexiones ante la guerra», Javier Alfaya.
* ↑ Articles d'Alfaya a Le Monde Diplomatique.
* ↑ «Archivos personales (catálogo BNE)». Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 29 juliol 2012].
# Jep Nuix

Josep Nuix i Julibert, més conegut com a Jep Nuix, (Barcelona 23 de setembre de 1955 - ibídem, 26 d'abril de 1998) fou un compositor i flautista català.
Va estudiar flauta, harmonia i contrapunt al Conservatori Superior Municipal de Música de Barcelona, i composició i instrumentació amb Gabriel Brncic. Conegué compositors com Witold Lutoslawski, Luigi Nono, Thomas Kessler, Gerald Bennett i Joan Guinjoan, entre d'altres, que van despertar-li interès a compondre per a tota mena de formacions: des d'instruments a solo fins a orquestra simfònica, incloent-hi la música electroacústica en tots els seus vessants.
Com a compositor va escriure al voltant d'una seixantena d'obres. Una de les beques que va rebre li va permetre ser compositor resident durant un curs a l'estudi de música electrònica del Conservatori de Basilea (Suïssa). La seva dedicació a la música electroacústica es va desenvolupar al Laboratori de Música Electroacústica Phonos‚ de Barcelona. Va guanyar dues vegades el premi de composició d'obres polifòniques del Ministerio de Cultura, les seves partitures es van estrenar als festivals internacionals de Como (Itàlia), Barcelona, Peralada (Girona) i a les Jornades de Música Electroacústica de Conca, entre d'altres. Entre el 1988 i el 1991 va ser coordinador del Laboratori de so i música del Centre d'Iniciatives i Experimentació per a Joves de la Fundació Caixa de Pensions.
Va ser seleccionat per representar Espanya a la tribuna de la Societat Internacional de Música Contemporània a Varsòvia, Polònia (1992).
Va ser membre de l'efímera, però reconeguda banda de jazz fusió Gòtic, per al qual va escriure una de les peces del disc Escènes: "I tu que ho veies tot tan fàcil".
En la seva discografia destaquen els discos Intervals i Jenji, a part d'altres obres enregistrades en discos en companyia d'altres compositors.
Va morir el 26 d'abril de 1998 a l'Hospital Clínic de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Necrològica». La Vanguardia, 20-06-1998.
* ↑ «Nuix, Jep». Clivis. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ «Jep Nuix, compositor» (en castellà). El País, 28-04-1998.
* ↑ «Fallece el compositor catalán Jep Nuix» (en castellà). La Vanguardia, 28-04-1998, pàg. 43.

## Enllaços externs

* Jep Nuix - Lloc web oficial
* «Obres». Clivis Publicacions.
* «Fundació Privada Phonos». Arxivat de l'original el 2017-02-04. [Consulta: 15 abril 2015].
# Síndrome de París

La Síndrome de París (en francès Syndrome de Paris; en japonès パリ症候群, Pari shōkōgun) és un trastorn psicològic temporal que es troba en alguns individus que visiten o estan de vacances a París o a qualsevol altre lloc de l'oest d'Europa. Es caracteritza per un nombre de símptomes psiquiàtrics com deliris, al·lucinacions, mania persecutòria (percepció de ser una víctima de prejudicis, agressions o hostilitat per part d'altri), despersonalització, ansietat i, fins i tot, símptomes psicosomàtics com marejos, taquicàrdies, suor i altres. Altres síndromes similars són la síndrome de Jerusalem o la síndrome de Stendhal.
Cada any es diagnostiquen aproximadament 20 casos d'aquesta síndrome.

## Història i primers casos

El diagnòstic del primer cas documentat de síndrome de París s'atribueix al professor Hiroaki Ota, un psiquiatre japonès que treballa a França. Treballs posteriors de Youcef Mahmoudia, de l'Hospital Hôtel-Dieu de París, van confirmar que la síndrome de París és una manifestació psicopatològica relacionada amb el viatge, més que una síndrome del viatjant. Les seves teories indiquen que l'emoció de visitar París provoca que el cor s'acceleri, manca de respiració i marejos, i en alguns casos fins i tot al·lucinacions.

## Causes

Algunes de les causes apuntades com a causants de la síndrome de París són:
* Barrera lingüística: pocs japonesos parlen francès, així com pocs francesos parlen japonès. Es considera aquesta la principal causa, i la que ajuda a agreujar la resta.
* Diferència cultural: hi ha grans diferències entre les formes de fer entre japonesos i francesos. Els francesos es poden comunicar a un nivell més informal, en comparació amb la rígida i formal cultura japonesa, un fet que suposa una gran dificultat per a les persones d'origen japonès.
* Imatge idealitzada de París: també s'especula amb la possibilitat que moltes persones no puguin assimilar la diferència entre la imatge idealitzada de París (la ciutat de la bellesa, el romanticisme i l'amor), sobretot procedent de revistes i pel·lícules, amb la veritable imatge de la ciutat (àrees desorganitzades i brutes, soroll, etc).
* Esgotament: la combinació entre una agenda d'actes molt atapeïda i el jet-lag influeixen molt en la salut mental d'aquests viatgers.

## Vegeu també

* Síndrome de Jerusalem
* Síndrome de Stendhal

## Referències

* ↑ Chrisafis, Angelique «Paris syndrome hits Japanese». The Guardian, 25-10-2006 [Consulta: 25 gener 2015].
* ↑ Wyatt, Caroline «"Paris syndrome" strikes Japanese». BBC News, 20-12-2006 [Consulta: 25 gener 2015].