OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Iturralde y Suit

Juan Iturralde y Suit (Pamplona, 26 d'octubre de 1840 - Barcelona, 17 d'agost de 1909) fou un historiador, assagista i pintor navarrès.
Va estudiar el batxillerat i va iniciar la carrera Enginyer que va abandonar per motius de salut. Per iniciativa del seu pare que era director de Banc va estudiar Comerç a Bordeus i a París va aprendre a dibuixar i a pintar.
En tornar a Pamplona es va integrar en l'ambient foralista de l'època, reivindicant la independència del regne de Navarra, serien temes d'investigació les referides a la seva conquesta. Molt preocupat per la cultura basca i la seva llengua el basc va projectar, en 1868, crear una societat cultural basca a Navarra. Per a això va reunir a Pablo Ilarregui Alonso, secretari de l'ajuntament de Pamplona, historiador i poeta, al metge militar i humanista Nicasio Landa, al sacerdot Esteban Obanos Urriza entre d'altres, amb els quals van fer una crida a intel·lectuals d'Àlaba, Guipúscoa i Biscaia. Aquest projecte va ser interromput per la Tercera Guerra Carlina.
Fou regidor de l'Ajuntament de Pamplona entre 1868 i 1872.
Acabada la guerra Carlina Iturralde va congregar a un grup de prestigiosos intel·lectuals navarresos amb els quals va fundar l'Associació Euskara de Navarra el 1878, predecessora de les Societat d'Estudis Bascos. Va ser el seu secretari i president de la secció "Etnografia, Art, Història i Legislació". També va dirigir la revista Euskara entre 1878 i 1883.
Va ser membre de la Reial Acadèmia de la Història, així com de la de Belles Arts, secretari i vicepresident de la "Comisión de Monumentos Históricos y Artísticos".
Pioner en les investigacions sobre la prehistòria navarresa que analitzà com a arqueòleg. Col·laborà en nombroses publicacions periòdiques com El Eco de Navarra, Lau Buru (1882), Euskal-Erria (1882-1888), El Arga, La Joven Navarra (1860), Revista Euskara, El Ateneo, La Ilustración Navarra (1886), Revista del Antiguo Reino de Navarra (1888) i al Boletín de la Comisión de Monumentos de Navarra.
En memòria seva es va donar el seu nom a un carrer del Segon Eixample de Pamplona, la seva ciutat natal.

## Bibliografia

* Vazquez de Prada, Mercedes. «La Restauración de Alfonso XII». A: Historia Ilustrada de Navarra. Diario de Navarra, 1993. ISBN 84-604-7413-5.
* Jimeno Jurío, José María. Navarra en la época moderna y contemporánea. Pamplona: Pamiela, 2007. ISBN 978-84-7681-457-4.
# Julia Iruretagoiena

Julia Iruretagoiena Sellés (Irun, 1886 - Ciutat de Mèxic, 3 d'octubre de 1954) va ser una activista i professora socialista espanyola, que hagué d'exiliar-se a Mèxic.

## Biografia

Nascuda a Irun, era filla de qui havia estat l'alcalde republicà León Iruretagoiena Camino i de María Sellés. Es va casar amb Tomás Meabe, escriptor i fundador de les Joventuts Socialistes. Després de residir a França i Anglaterra i tenir un fill el 1912, León Meabe, que es faria químic, van tornar a Irun. Després van marxar a Madrid. El 15 de novembre de 1915 va morir el seu marit per tuberculosi. En quedar vídua, Iruretagoiena va començar a treballar en l'equip directiu de la Residència de Senyoretes. Allí, entre d'altres, va conèixer María de Maeztu, Elena Soriano i Victoria Kent. Va ser sòcia del Lyceum Club Femení, on compartia taula habitualment en el saló de te amb Victorina Durán, Matilde Calvo Rodero, Gertrude (Trudy) Graa i Isabel Espada. Va ser inspectora d'estudi i biblioteca de l'Escola de la Llar, i en la Delegació de la OIT durant la Guerra Civil; es va afiliar a l'Agrupació Socialista Madrilenya. El 30 de setembre de 1936, el seu fill va morir per l'explosió del laboratori de material de guerra on treballava.
Al juliol de 1939, Iruretagoiena va arribar a Mèxic en el vaixell Champlain, amb la seva germana i el seu pare, entre d'altres familiars. Va col·laborar en l'ajuda dels exiliats, treballant en el Comitè Femení de la Junta d'Ajuda als Republicans Espanyols (JARE) També es va dedicar a l'ensenyament d'idiomes i va treballar en l'editorial Espasa-Calpe. La seva preocupació es va centrar en els nens arribats a Morelia. El 24 d'octubre de 1941 va ser destinada a la secretaria particular del president de la Delegació mexicana de la JARE. En vida, mai no va tornar a Espanya, però les seves restes van ser repatriades el 2017 i reposen al Cementiri de Derio-Bilbao juntament amb les del seu marit i el seu fill.

## Referències

* 1 2 3 «Iruretagoyena Salles, Julia (1886-1954)». Pares. Portal de Archivos Españoles. inisteri de Cultura - Govern d'Espanya. [Consulta: agost 2024].
* 1 2 3 «El Socialista 110 - 04 de mayo de 2021». www.psoe.es. [Consulta: 6 juny 2021].
* ↑ Durán, Victorina, 1899-1993,; Gaitán Salinas, Carmen,. Mi vida. ISBN 978-84-946717-8-4. OCLC 1081098231.
* ↑ «Caminando fronteras. Memorias del exilio republicano español.». Arxivat de l'original el 16 de mayo de 2020. [Consulta: 22 enero 2020].

## Enllaços externs

* (Gaztelaniaz): Julia Iruretagoienaren biografia.
# Kaiserliche und Königliche Kriegsmarine

La Kaiserliche und Königliche Kriegsmarine (en alemany «Marina de guerra imperial i reial») fou la marina de guerra de l'imperi austrohongarès. Fou creada amb la formació de la monarquia dual austrohongaresa el 1867 i es dissolgué al final de la I Guerra Mundial, el 1918. Abans de 1867 les forces navals estaven integrades a la flota de l'imperi austríac.
La marina austrohongaresa va combatre molt poc durant la Primera Guerra Mundial, passant la major part del seu temps a la seva base de Pola (actualment Pula, a Croàcia); no obstant això, la seva presència va obligar a la marina italiana i a la marina francesa a quedar-se al Mediterrani durant la guerra. La inactivitat de la marina austrohongaresa fou causada, en part, per la manca de carbó i en part a causa de les mines situades a l'Adriàtic, que també manteniren la marina italiana als seus ports durant una gran part del conflicte.
El 1918, per evitar haver de cedir la seva marina als vencedors de la I Guerra Mundial, l'emperador austrohongarès va donar la integritat de la seva flota militar i mercant, amb tots els ports, arsenals i fortificacions costaneres al Consell del Poble del nou Estat dels Eslovens, Croats i Serbis (futur Regne dels Serbis, Croats i Eslovens o Iugoslàvia). Van enviar notes diplomàtiques als governs francesos, britànic, italià, americà i rus per a indicar que l'Estat dels Eslovens, Croats i Serbis no estava en guerra amb cap d'ells i que el Consell havia pres el control de la flota austrohongarresa. Malgrat tot, la Regia Marina italiana ignorà la neutralitat del nou estat i atacà bona part de la flota, enfonsant, entre d'altres, el seu vaixell insígnia, el cuirassat SMS Viribus Unitis.

## Comandants en cap de la K. u. K. Kriegsmarine

* Wilhelm von Tegetthoff, vicealmirall (març de 1868 - abril de 1871)
* Friedrich von Pöck, almirall (abril de 1871 - novembre de 1883)
* Maximilian Daublebsky von Sterneck, almirall (novembre de 1883 - desembre de 1897)
* Hermann von Spaun, almirall (desembre de 1897 - octubre de 1904)
* Rudolf Montecuccoli, almirall (octubre de 1904 - febrer de 1913)
* Anton Haus, almirall (febrer de 1913 - febrer de 1917)
* Maximilian Njegovan, almirall (abril de 1917 - febrer de 1918)
* Miklós Horthy, almirall (febrer de 1918 - octubre de 1918)

## Referències

* ↑ «A Brief History of the Austro-Hungarian Navy | Center for International Maritime Security» (en anglès). [Consulta: 2 gener 2022].
* 1 2 MSW. «Austro-Hungarian Navy» (en anglès), 19-12-2015. [Consulta: 2 gener 2022].

## Enllaços externs

* Video. Vaixells de la K.u.k Kriegsmarine
# Karl Wilhelm Feuerbach

Karl Wilhelm Feuerbach (1800-1834) fou un matemàtic alemany.

## Vida i Obra

Fill d'un reconegut jurista i germà, entre d'altres, del reputat filòsof Ludwig Feuerbach, Karl Feuerbach va estudiar a la universitat d'Erlangen, on es va doctorar el 1822.
Immediatament va començar a donar classes al Gymnasium Fridericianum (escola secundària) d'Erlangen, però el 1824 va ser empresonat per la seva pertinença a una fraternitat estudiantil prohibida. Durant el seu empresonament va cometre dos intents de suïcidi.
El 1828, pel seu mal estat de salut mental, va haver de deixar la docència i va viure la resta de la seva vida a Erlangen reclòs a casa seva.
Feuerbach és recordat perquè se li atribueix el teorema que porta el seu nom sobre el cercle dels nou punts.
El 1827, contemporàniament amb Moebius, va introduir les coordenades homogènies.

## Referències

* ↑ Fouse, pàgina 62.
* ↑ Nápoles Valdés & Iole de Campias, pàgina 4.
* ↑ Guggenbuhl, pàgina 89 i ss.
* ↑ Nápoles Valdés & Iole de Campias, pàgina 5.

## Bibliografia

* Fouse, Gary C. Erlangen: An American's History of a German Town (en (anglès)). University Press of America, 2005. ISBN 0-7618-3024-3.
* Guggenbuhl, Laura. «Appendix: Karl Wilhelm Feuerbach, mathematician». A: Dan Pedoe. Circles: A Mathematical View (en (anglès)). The Mathematical Association of America, 1995, p. 89-105. ISBN 0-88385-518-6.
* Nápoles Valdés, Juan E.; Iole de Campias, Norma «El Teorema de Feuebarch: entre los griegos y la modernidad» (en (castellà)). Foro-Red-Mat, Vol. 14, Num. 3, 2003, pàg. 1-14. ISSN: 1405-1745.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Karl Wilhelm Feuerbach» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Guggenbuhl, Laura. «Feuerbach, Karl Wilhelm». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 30 juliol 2016].
# Casa Antònia Ribas de Fabré

La Casa Antònia Ribas de Fabré és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Antònia Ribas de Fabré ocupa una banda estreta de l'illa de cases i fa dues cantonades: El carrer Poeta Cabanyes amb el carrer Magalhaës i aquest últim amb el carrer Tapioles. Es tracta de dos immobles amb façanes simètriques que consten de planta baixa, tres pisos i terrat. A la planta baixa s'obren un seguit de portes i finestres, totes elles rectangulars i sense cap mena de decoració. Als pisos superiors les obertures segueixen els mateixos eixos verticals i donen a balcons que poden ser individuals o dobles. Aquests balcons tenen la barana de ferro forjat i la llosana de pedra motllurada. Les obertures tenen la llinda decorada amb relleus vegetals i florals. Centrant cadascuna de les dues façanes, on se situa l'escala de veïns, hi ha una banda on les obertures allindanades i els balcons s'han substituït per ulls de bou de forma ovalada i emmarcats per una motllura i relleus vegetals. El coronament de la façana és de formes mixtilínies, on es juga amb diferents alçades, i es combina amb trams de barana de pedra calada; la ressegueix una motllura llisa i està decorada amb pinacles. En el número 27-29 es va fer una remunta que es visible per darrere del coronament. El parament és d'estuc que imita carreus rugosos.

## Referències

* ↑ «Casa Antònia Ribas de Fabré». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Antònia Ribas de Fabré». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Alberto Ginastera

Alberto Evaristo Ginastera (Buenos Aires, 11 d'abril de 1916 - Ginebra, 25 de juny de 1983) va ser un compositor de música clàssica argentí. Fill de pare català i mare italiana, és considerat un dels compositors llatinoamericans més importants.

## Biografia

Alberto Ginastera va néixer l'11 d'abril de 1916 a Buenos Aires, Argentina, com el petit de dos fills. El seu pare, també Alberto Ginastera, era d'ascendència catalana, i la seva mare, Luisa Bossi, era italiana. No hi havia antecedents musicals previs a la família Ginastera. Va entrar al conservatori Williams de Buenos Aires el 1928, fins que es gradua el 1935 amb medalla d'or en composició. Després va passar al Conservatori Nacional d'Argentina. Un conjunt de fragments del ballet Panambí es van interpretar l'any 1937 en un concert dirigit per un dels principals directors de l'Argentina, aquest ballet va guanyar el Premi Nacional d'Argentina tres anys més tard.
El 1943 va estrenar el ballet Estancia. Gràcies a una beca de la Guggenheim Foundation va viatjar als Estats Units entre 1945 i 1947, on va estudiar amb Aaron Copland a Tanglewood, torna a la seva ciutat natal i funda al costat d'altres compositors la Lliga de compositors de l'Argentina. Treballa com docent, tenint entre els seus alumnes alguns que més tard serien coneguts com a Antonio d'Almeida. Més tard es trasllada als EUA el 1968 i a Europa el 1970. Mor a Ginebra.
Entre les seves obres trobem òperes (Don Rodrigo (1964), Bomarzo (1967), censurada per «obscena», i Beatrix Cenci (1971), concerts (dos per a piano, dos per a violoncel, un per a violí i un per a arpa), altres peces orquestrals, música per a ballets, entre d'altres, Panambí (1940) i Estancia (1941), música de cambra i un gran nombre de peces per a piano.
Va compartir amb Manuel Mujica Láinez el Premi Pulitzer que es va conferir a l'òpera Bomarzo.
El Lincoln Center de Nova York va ser inaugurat amb una òpera seva.
Ginastera va ser conegut fora del cercle de músics de la música clàssica, quan el grup de rock Emerson Lake and Palmer va adaptar el quart moviment del seu primer concert per a piano i el va gravar al seu popular àlbum Brain Salad Surgery, amb el nom de Toccata.

## Referències

* ↑ «Alberto Ginastera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Henderson, 2003, p. 109.
* ↑ Enciclopèdia Espasa Volum A-Z, pàg. 47 (ISBN 84-239-7591-6)

## Bibliografia

* Henderson, Ashyia N. Contemporary hispanic biography (en anglès). Volume 3. Detroit: Gale, 2003. ISBN 978-0787671501.
# Casa Josep Masana

La Casa Josep Masana és una obra expressionista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Ubicat al districte de Sants-Montjuïc, aquest grup d'habitatges es troba al xamfrà meridional de l'illa de cases delimitada pels carrers de Lleida, de l'Olivera, de la Font Honrada i de Tamarit. Es tracta d'un grup de nou edificis d'habitatges entre mitgeres amb un portal d'accés cadascun d'ells.
De planta rectangular i amb dos pisos per replà, l'estructura en alçat de cadascun d'aquests edificis comprèn planta baixa, entresòl, quatre plantes, àtic i terrat transitable. Amb tot, aquests edificis destaquen per ser el primer exemple documentat d'arquitectura expressionista barcelonina.
Cadascun dels habitatges presenten les mateixes característiques compositives, donant lloc a un conjunt unitari. La planta baixa, totalment revestida amb plaques de pedra calcària, obre les seves botigues al carrer per mitjà de grans portals allindanats. Per la seva banda, les porteries que donen accés als habitatges, es presenten emmarcats per una espècie d'aruivolta allindanada que les dota de profunditat. La planta entresòl també es presenta revestida amb pedra i rematada per un vistós cornisament. La resta de plantes es mostren revestides amb morters vermellosos que, originàriament acollien decoració esgrafiada en verd a base de sanefes i formes geomètriques (tal com es pot veure en els exemples conservats al llarg del Carrer de l'Olivera). La principal característica d'aquestes edificacions és l'ús generalitzat de finestres rectangulars (a excepció d'alguns balcons al Carrer de l'Olivera) i, sobretot, el recurs d'ubicar l'escala de veïns en tribunes acristal·lades de planta triangular visibles des del carrer. L'àtic es presenta acabat amb obra vista de maó roig, marcant una composició horitzontal que contraresta la verticalitat de les tribunes.

## Història

Aquest grup d'habitatges propietat de Josep Masana va ser dissenyat per l'arquitecte Ramon Reventós i Farrarons l'any 1928, coincidint amb el procés de reurbanització que viuria aquella banda del Poble Sec arran de la celebració de l'Exposició Internacional de 1929. La importància d'aquesta obra radica en la utilització que es feu, per primer cop a Catalunya, d'un llenguatge formal expressionista, inspirat en les experiències centreuropees en el camp de l'habitatge massiu. Fou bastida en diverses fases entre 1929 i 1930.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Josep Masana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Josep Masana». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Sylvia Plath

Sylvia Plath, amb el pseudònim de Victoria Lucas (Boston, Massachusetts, 27 d'octubre de 1932 - Londres, 11 de febrer de 1963) va ser una escriptora estatunidenca coneguda sobretot per la seva obra poètica en anglès, concretament, per ser una de les principals autores del gènere de la poesia confessional. Gairebé tota l'obra poètica de Plath ha estat traduïda al català per Montserrat Abelló i Soler. Plath estigué casada amb el poeta anglès Ted Hughes. Va guanyar el premi Pulitzer de poesia.

## Biografia

El pare de Sylvia Plath, Otto Plath (d'origen alemany), era professor de biologia i llengua alemanya a la Universitat de Boston, centre on va conèixer Aurelia Schober. La parella es va casar el gener de 1932 i a l'octubre va néixer Sylvia (l'abril de 1935 naixeria el germà de Sylvia, Warren). El pare de Sylvia va morir el 1940 per uns problemes derivats d'una diabetis no diagnosticada quan ella tenia 8 anys.
L'11 de febrer de 1963, malalta i gairebé sense diners, Plath es va llevar la vida asfixiant-se amb gas. Les seves despulles descansen al cementiri de Heptonstall, West Yorkshire, Anglaterra.

## Obres

* The Colossus (1960) El Colós (traduïda al català el 2019 per Núria Busquet i Molist: ISBN 9788497666787)
* La campana de vidre (1963) (traduïda al català el 2019 per Marta Pera Cucurell amb epíleg de Marta Pessarrodona: ISBN 9788417339289)
* Ariel (1965) (traduïda al català el 1994 per Montserrat Abelló i Mireia Mur: ISBN 9788478095025)

## Referències

* ↑ «Sylvia Plath». Encyclopaedia Britannica [Consulta: 1r juny 2018].
* ↑ «Muerte de una poetisa: los últimos días de Sylvia Plath». BBC News, 16-02-2013 [Consulta: 1r juny 2018].

## Enllaços externs

* Sylvia Plath a VISAT Revista del PEN català.
* Peter K. Steinberg - A celebration, this is: A website for Sylvia Plath.
# Diamantinasaure

El diamantinasaure (Diamantinasaurus matildae, ‘llangardaix del riu Diamantina de Matilda’) és una espècie de dinosaure titanosaure de l'Albià superior (Cretaci inferior). Es coneix a partir d'un esquelet incomplet mancat de crani.

## Descripció i història

Diamantinasaurus està basat en l'AODL 603, un esquelet parcial que inclou l'escàpula dreta, l'estern, la major part de les extremitats anteriors, la major part de les extremitats posteriors exceptuant els peus, una pelvis parcial i costelles. Diamantinasaurus és inusual entre els titanosaures derivats pel fet de retenir l'urpa del polze. Els ossos de les extremitas eren forts. Diamantinasaurus fou descrit l'any 2009 per Scott Hocknull i col·legues. Una anàlisi filogenètica va determinar que el Diamantinasaurus era un sauròpode titanosaure, en el mateix clade que sauròpodes com l'Opisthocoelicaudia i el Saltasaurus. La troballa fou anomenada "Matilda" per "Waltzing Matilda", i és descrita com un herbívor de 16 metres de longitud.

## Referències

* ↑ Hocknull, Scott A.; White, Matt A.; Tischler, Travis R.; Cook, Alex G.; Calleja, Naomi D.; Sloan, Trish; and Elliott, David A. «New mid-Cretaceous (latest Albian) dinosaurs from Winton, Queensland, Australia». PLoS ONE, 4, 7, 2009. DOI: 10.1371/journal.pone.0006190.
* ↑ «Scientists Find Dinosaur That Lived 98M Years Ago in Australia». Associated Press. Fox News, 03-07-2009. [Consulta: 3 juliol 2009].
* ↑ «New dinosaurs found in Australia». BBC News, 03-07-2009. [Consulta: 3 juliol 2009].
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Ictidorhinus martinsi

Ictidorhinus martinsi és una espècie extinta de sinàpsid del clade dels biarmosucs que visqué durant el Permià superior en allò que avui en dia és Sud-àfrica. Es tracta de l'única del gènere Ictidorhinus. Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Oriental. Tenia el musell curt i les òrbites relativament grans. El nom genèric Ictidorhinus significa ‘nas de mostela’. El nom específic martinsi li fou assignat en honor d'un tal J. H. Martins, el descobridor de l'holotip.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ictidorhinus martinsi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Broom, 1912, p. 560.

## Bibliografia

* Broom, R. «On some new carnivorous therapsids» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, 32, 1913, pàg. 557–561.
# Bokai

Bokai (en rus: Бокай) és un poble d'Udmúrtia, a Rússia, el 2008 tenia 18 habitants. Pertany al raion d'Alnaixi.

## Referències

* ↑ «Численность населения Алнашского района в разрезе населённых пунктов на 1 января 2008 года». Алнашский районный Совет депутатов. Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 20 febrer 2010].
# Serp (Rússia)

Serp (en rus: Серп) és un poble d'Udmúrtia, a Rússia, el 2008 tenia 98 habitants. Pertany al raion d'Alnaixi.

## Referències

* ↑ «Численность населения Алнашского района в разрезе населённых пунктов на 1 января 2008 года». Алнашский районный Совет депутатов. Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 20 febrer 2010].
# Xadrassak Kíbia

Xadrassak Kíbia (en rus: Шадрасак Кибья) és un poble d'Udmúrtia, a Rússia, que el 2012 tenia 172 habitants. Pertany al raion d'Alnaixi.

## Referències

* ↑ «Численность населения Алнашского района в разрезе населённых пунктов на 1 января 2008 года». Алнашский районный Совет депутатов. Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 20 febrer 2010].
# Trafalgar Square

Trafalgar Square és una plaça del centre de Londres construïda per a commemorar la batalla de Trafalgar en la qual l'armada britànica va vèncer a les tropes de Napoleó enfront de les costes d'Espanya. El nom original era Plaça de Guillem IV, però George Ledwell Taylor va suggerir canviar el nom. El 1820, el rei Jordi IV va encarregar a John Nash la urbanització de l'àrea. L'arquitectura actual de la plaça es deu a Charles Barry i va ser acabada el 1845.
Al centre de la plaça s'aixeca la columna de Nelson.

## Ús de la plaça

La plaça és visitada per molts turistes. Principalment, s'utilitza per al plaer i per a relaxar-se, però a vegades hi ha reunions i demostracions a la plaça.
Quan es va construir la plaça, les manifestacions van ser prohibides. La prohibició va durar fins a la dècada de 1880, quan el nou moviment obrer va començar a celebrar manifestacions. Un grup que va fer això va ser la Federació Socialdemòcrata. El "Black Monday", el 6 de febrer de 1886, hi va haver una manifestació important sobre l'atur que va provocar un disturbis a Pall Mall. Va haver-hi manifestacions en els anys vuitanta contra l'apartheid sud-africà. El 1990 hi va haver disturbis contra l'impost de les enquestes. A la dècada de 2000, hi ha hagut manifestacions contra la guerra de l'Iraq.
En els últims anys, la plaça s'ha convertit en un lloc de trobada per a celebracions. Quan Anglaterra va guanyar la Copa del Món de rugbi el 2003, es van reunir milers de fans a la plaça. Aquestes festes públiques tornen a passar quan Londres va guanyar la seva aposta per celebrar els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012.
La plaça també va ser escenari d'una gran concentració després dels bombardejos terroristes a Londres el 7 de juliol de 2005.