OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís Motjé i Costa

Lluís Motjé i Costa, també conegut com a Moia, (Riudellots de la Selva, 1958 - Sant Dalmai, 23 d'abril de 2019) fou un ornitòleg, naturalista, educador ambiental i ecologista selvatà. Va ser el primer president del Centre d'Estudis Selvatans entre els anys 1983 i 1985, a més de membre fundador de l'Associació de Naturalistes de Girona, de la qual també en va ser president. Va exercir com a vicepresident i secretari general a la Lliga per a la Defensa del Patrimoni Natural (Depana), que va ajudar a fundar, fruit de la seva voluntat de promoure una federació d'entitats conservacionistes. A través d'aquestes associacions, va lluitar per defensar el patrimoni natural local, especialment els Aiguamolls de l'Empordà, la zona volcànica de la Garrotxa, els Estanys de Sils, la riera de Santa Coloma, els turons de Maçanet, Estanyol o el Volcà de la Crosa, entre d'altres. Després d'una època de frenètica activitat reivindicativa, decebut de personalismes i d’intrusions polítiques sospitoses, va decidir centrar-se més en l'educació ambiental. A finals dels anys 90, amb el seu company Francesc Compte, va crear l'empresa d'educació ambiental Sorbus, també coneguda com La Moixera. El 15 d'abril de 2023 es va realitzar un acte d'homenatge a la seva figura, en el qual es va instal·lar una placa commemorativa al primer mirador dels Estanys de Sils.
L’any 2006 va rebre el Premi Joaquim Codina Vinyes, de la Fundació Valvi, que es concedia per primer cop, per a reconèixer a persones o entitats que treballen per a la preservació del patrimoni mediambiental i paisatgístic de les comarques gironines.

## Referències

* 1 2 «Lluís Motjé Costa». Centre d'Estudis Selvatans. [Consulta: 3 febrer 2024].
* ↑ Capdevila, Narcís Figueras. «Lluís Motjé i Costa - 25 abril 2019». El Punt Avui. [Consulta: 15 abril 2023].
* 1 2 Freixas Mascort, Lluís «Lluís Motjé, l'ecologista que no volia ser-ho». Revista de Girona, 2020, Núm. 320,, pàg. 36.
* 1 2 www.galileu.net. «En record a Lluís Motjé i Costa - Notícies» (en català). [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ Casas, Carme Vinyoles. «En Moia, assegut a l'estany de Sils». El Punt Avui. [Consulta: 17 abril 2023].
* ↑ «L’historiador Joan Badia i Homs i el naturalista Lluís Motjé rebran el 24 de març els premis Fundació Valvi». Vilaweb, 10-03-2006. [Consulta: 16 agost 2023].
# MIDI

MIDI, acrònim de Musical Instrument Digital Interface (interfície digital d'instruments musicals) és un estàndard tècnic de comunicació entre equips musicals electrònics utilitzat en informàtica musical que permet l'intercanvi d'informació entre diversos equips musicals connectats i també entre aquests i un ordinador personal.

## Història

L'estàndard MIDI va ser inicialment proposat en un document dirigit a la Audio Engineering Society per Dave Smith, president de la companyia Sequential Circuits en 1981. La primera especificació MIDI es va publicar l'agost de 1983.

## Estructura

Capa física (PHY)
* Un instrument MIDI es comunica amb instruments mitjançant cables i els seus connectors d'entrada i de sortida, normalment aquests acostumen a tenir com a mínim els connectors IN i OUT, i també sovint el connector THRU. (veure Fig.1). Màxima longitud de cable fins a 15m.
* Fig.1 Connectors i cable MIDIBus de tipus sèrie en mode asíncron.
* Emissor i receptor aïllats elèctricament mitjançant optoacobladors.
* Velocitat de transmissió de 31,25 Kbit/s
* Codificació física : llaç de corrent (0 lògic=5mA, 1 lògic=0mA)
* La unitat d'informació MIDI és 10 bits : 1 bit d'inici + 1 byte (1bit (status/data), 7 bits d'informació) + 1 bit de final (no hi ha bit de paritat)
Capa d'enllaç de dades (MAC)
* Una trama MIDI consisteix d'1 byte d'status (que indica el tipus de missatge), seguit per 1 o 2 bytes que contenen paràmetres d'informació.
** Tipus de missatge :
*** Channel Voice
*** Channel Mode
*** System Common
*** System Real-Time
*** System Exclusive
Capa d'Aplicació
Els fitxers que contenen informació midi tenen l'extensió ".mid" i generalment ocupen poc espai en memòria. La informació MIDI pot fer referència a notes particulars, identificar bancs i sons ("patches") de sintetitzadors, valors de diferents paràmetres de control (velocitat, modulació, tonalitat...), entre d'altres.

## Referències

* ↑ (craig@ccrma.stanford.edu), Craig Stuart Sapp. «MIDI Communication Protocol» (en anglès). ccarh.org. [Consulta: 12 febrer 2017].
* ↑ «Craig Anderton's Brief History Of MIDI» (en anglès). midi.org, 12-02-2017. Arxivat de l'original el 2019-07-16 [Consulta: 12 febrer 2017].
* ↑ «The MIDI Physical Layer» (en anglès). personal.kent.edu. [Consulta: 12 febrer 2017].
* ↑ (craig@ccrma.stanford.edu), Craig Stuart Sapp. «Essentials of the MIDI protocol» (en anglès). ccrma.stanford.edu. [Consulta: 12 febrer 2017].
* ↑ «The MIDI Protocol» (en anglès). personal.kent.edu. [Consulta: 12 febrer 2017].
* ↑ «MIDI tutorial for programmers» (en anglès). music-software-developmen. [Consulta: 12 febrer 2017].

## Vegeu també

* Altres busos de comunicació en sèrie : I2C, SPI, I²S, M-Bus, SMBus, Modbus, S/PDIF, HDMI, HDBaseT, DMX
* Busos de comunicació en paral·lel : IEEE 488, PXI (PCI eXtensions for Instrumentation), IEEE 1284, PCMCIA, PCI Express
* Altres protocols per a controlar instruments musicals : Open Sound Control
# Malpaso Ediciones

Malpaso Edicions és una editorial de ficció i no ficció. Va estrenar-se l'octubre de 2013, amb Siempre supe que volvería a verte, Aurora Lee, d'Eduardo Lago, i els darrers contes inèdits de Kurt Vonnegut, La cartera del cretino. Ha publicat també a David Trueba, Neil Young, Kingsley Amis, Femen, Alain Badiou, Noam Chomsky i Martín Caparrós, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Eduardo Lago estrena Malpaso ediciones», 11-10-2013. [Consulta: 14 març 2020].
# Marcelo Martinessi

Marcelo Martinessi (Asunción, 1973) és un guionista i director de cinema paraguaià guanyador del Premi Orizzonti al Millor Curtmetratge a la Mostra Internazionale d'Art Cinematografica di Venezia.
Va dirigir els curtmetratges Karai Norte (Berlinale Shorts, 2009), Calle Última (Berlinale Generation, 2011). El baldío (Cinémathèque Française, 2014) i La Voz Perdida (Festival de Venècia, 2016) a més de documentals per a televisió. Va estar en l'equip impulsor i ha estat el primer director de TV Pública Paraguai des de la seva creació (2010) fins a la crisi de juny de 2012. El seu primer llargmetratge, Las herederas, va guanyar l'Os de Plata en el Festival de Berlín 2018.

## Ressenya biogràfica

Marcelo Martinessi va estudiar Comunicació en la Universidad Católica de Asunción i cinema a Nova York, Londres i Madrid.
Des dels seus inicis es va involucrar en projectes de curtmetratges i documentals amb temàtiques socials i d'identitat.
Karai Norte és el seu primer projecte independent en cel·luloide. Va rebre un premi de National Geographic per al seu finançament, i va ser el primer treball paraguaià a arribar a la Berlinale. Va obtenir a més el premi al Millor Curtmetratge Iberoamericà en el Festival Internacional de Cinema de Guadalajara en 2009, el Premi Glauber Rocha, el Primer Premi de l'AXN Film Festival entre d'altres.
Al novembre de 2011, en el marc del XXXVII Festival de Cinema Iberoamericà de Huelva (Andalusia), el seu curtmetratge Calle Última, també estrenat en la Berlinale, va rebre el Premi al Millor Curtmetratge. En el 2016, el seu treball sobre la massacre de Curuguaty, La Voz Perdida, va obtenir el Premi Orizzonti, el més important reconeixement al curtmetratge en el Festival Internacional de Cinema de Venècia.
En 2018, la seva pel·lícula Las herederas, va guanyar l'Os de Plata en el Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Filmografia

* Karai norte (2009), curtmetratge, 19 m.
* Calle última (2010), curtmetratge, 20 m.
* El Baldío (2012), curtmetratge, 10 m.
* La Voz Perdida (2016), curtmetratge, 11 m.
* Las herederas (2018), llargmetratge.

## Referències

* ↑ http://www.cinelatinoamericano.org/cineasta.aspx?cod=4054
* ↑ http://www.recam.org/?do=news&id=4a9fb4cca57f55602431317fc5519dc7
* ↑ http://www.abc.com.py/espectaculos/cine-y-tv/karai-norte-abrira-el-berlinale-talents-1328839.html
* ↑ http://www.abc.com.py/edicion-impresa/artes-espectaculos/importantes-premios-suma-karai-norte-en-bahia-22455.html
* ↑ http://www.ultimahora.com/el-premiado-corto-karai-norte-gano-ayer-el-axn-film-festival-n381810.html

## Enllaços externs

* Última Hora
# Vicent Boix i Ricarte

Vicent Boix i Ricarte (Xàtiva, 27 d'abril de 1813 - València, 7 de març de 1880) va ser un poeta, polític i historiador valencià.
Ingressa en l'orde dels escolapis però deixà els hàbits el 1837. Liberal d'idees, com a polític ocupà diversos càrrecs administratius. Sembla que a causa de la seua vinculació amb Junta Cantonal (de la qual fou nomenat membre el 1873, tot i que rebutjà el nomenament) fou jutjat en un consell de guerra que finalment l'absolgué; com a historiador fou catedràtic d'història de la Universitat de València, així com cronista oficial d'aquesta ciutat. Com a poeta destacà per la seua vinculació amb els Jocs Florals de Barcelona (com a mantenidor el 1877) i de València (com a un dels fundadors).
En el seu poema Record als poetes de Catalunya diu: «I eixa terra, cantors, la meua pàtria,/ és germana també de Barcelona». Escrigué tant en català com en castellà. En aquest idioma escrigué també novel·la històrica i teatre i en català 12 milacres. De la seua obra històrica destaquen:
* Apuntes históricos sobre los Fueros del Antiguo Reino de Valencia (1885)
* El encubierto valenciano (1852)
* Historia de la ciudad y reino de Valencia (1845-1847).
Treballà també com a corresponsal per al diari de Barcelona La Corona de Aragón.

## Bibliografia

* Eduard J. Verger, Antologia dels poetes valencians, vol. II, Alfons el Magnànim, València, 1984.

## Referències

* ↑ «Vicent Boix i Ricarte». enciclopèdia.cat (GEC). [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ Boix i Ricarte, Vicent. Apunts històrics sobre els Furs de l'Antic Regne de València (en castellà). Imprenta de Mariano de Cabrerizo, 1855.
# Purificació Mascarell

Purificació Garcia Mascarell (Xàtiva, 22 febrer de 1985) es una filòloga, crítica literària i escriptora valenciana que escriu en castellà i català.
Doctorada en Filologia Hispànica, es professora de teoria de la literatura, literatura comparada i estudis culturals a la Universitat de València i ha conreat diversos gèneres literaris com l'assaig, l'obra teatral, la literatura infantil, i la narrativa per a adults. Ha col·laborat amb diaris i revistes com Caràcters, Clarín, o El món d'ahir. Ha publicat diversos assaigs sobre la cultura valenciana i ha treballat per la recuperació de l'obra de dones autores. Entre la seva obra literària destaca Centre comercial L'Oblit, Premi de narrativa Enric Lluch 2018 i Mireia, Premi Lletraferit de Novel·la 2022.

## Obres publicades (selecció)
### Assaig

* 2009 La revolució va de bo! La modernització de la pilota valenciana (Publicacions de la Universitat de València)
* 2012 El cant socarrat. Les albaes de Xàtiva (Fundació Caixa Ontinyent)

### Teatre

* 2017 Cavallers (Publicacions de la Universitat de València)

### Narrativa infantil

* 2018 Centre comercial L'Oblit (Andana Editorial)

### Narrativa

* 2021 Cartilla de redención (Altamarea)
* 2022 Mireia (Llibres de la Drassana)

## Premis i distincions

* 2018 Premi Enric Lluch de narrativa infantil per Centre comercial L'Oblit
* 2022 Premi Lletraferit per Mireia

## Referències

* 1 2 3 «Teresa Broseta i Purificació Mascarell guanyen els Premis Literaris d'Algemesí». La Veu, 13-04-2018 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 3 Martínez, Laura «Purificació Mascarell: “Els homes tenen clara la seua genealogia, les dones hem de construir-la en cada generació”». El diario, 8 agpst 2021 [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ https://elmondahir.cat/autors/purificacio-mascarell/
* 1 2 3 4 «Purificació Mascarell». Autors a les aules. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ Garsán C., Devís Á. «El Premi Lletraferit de Novel·la té per primera vegada dos guanyadors: Purificació Mascarell i Andreu Sevilla». Valencia Plaza, 08-07-2022 [Consulta: 8 juliol 2022].
# Mario Pacheco (fotògraf)

Mario Pacheco (Madrid 6 de novembre de 1950 – 26 de novembre de 2010) va ser un productor discogràfic, fotògraf i empresari espanyol.

## Biografia

Va néixer a Madrid, membre d'una família de fotògrafs. El seu pare era el director de fotografia Mario Pacheco de Usa. És considerat una figura essencial en el desenvolupament del flamenc contemporani i d'altres gèneres musicals a Espanya des de fa més de dues dècades. Al final dels anys seixanta va viatjar al Regne Unit, va fotografiar Jimi Hendrix al Festival de l'Illa de Wight el 1970. Posteriorment es va traslladar a Formentera, on va produir els primers enregistraments d'artistes com Pau Riba Jo, La Dona i el Gripau amb una gravadora portàtil de Kudelski, que va aparèixer al segell català Edigsa.
A continuació, Pacheco va fundar el 1982 amb el seu soci de negocis David Miró, net de Joan Miró, el segell Nuevos Medios, un segell discogràfic que va introduir a nombrosos guitarristes, cantants i altres notables flamencs a través de la seva visió per impulsar el gènere a tot el món, i que tenia un logo dissenyat per Joan Miró. Alhora va treballar com a fotògraf relacionat amb la Movida madrileña. En un moment en què la música flamenca era impopular, Pacheco va signar molts joves músics que van renovar el flamenc o la van barrejar amb altres formes musicals com Carlos Benavent, Diego Carrasco, Jorge Pardo, Ketama, La Macanita, Pata Negra, Golpes Bajos, Martirio, Ray Heredia i La Barbería del Sur, entre d'altres. Al mateix temps, va promoure artistes new wave i de jazz contemporani.
La seva companyia va distribuir treballs d'ECM Records, Hannibal, Cherry Red, Rough Trade i Factory Records. El 1985 va organitzar la primera gira espanyola de la banda The Smiths i va distribuir a Espanya els treballs de grups com Joy Division, New Order, Steve Reich; els músics de jazz Bill Evans, Keith Jarrett Pat Metheny i Art Pepper, i les compilacions dels músics cubans Bola de Nieve i Benny Moré. També ha fet compilacions d'artistes com Los Jóvenes Flamencos.
Quan va morir de càncer a Madrid, Pacheco era el president de la Unión Fonográfica Independiente (UFI), associació de discogràfiques espanyoles independents.

## Referències

* ↑ «Mario Pacheco obituary». The Guardian, 05-12-2010 [Consulta: 3 agost 2017].
* 1 2 «The Dead Rock Stars Club».
* 1 2 3 4 «World-Music-Central.com – Article».
* ↑ Fotheringham, Alasdair «Mario Pacheco: Record producer and founder of the pioneering flamenco». The Independent, 07-01-2011 [Consulta: 3 agost 2017].
* ↑ «Billboard.biz – Obituary». Arxivat de l'original el 2012-09-07. [Consulta: 5 maig 2019].
* ↑ Flamenco-World.com Interview Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Mario Pacheco a rockdelux.com
* Especial sobre MARIO PACHECO con motivo de su fallecimiento, deflamenco.com
* Fallece el productor musical Mario Pacheco, El País, 26 de novembre de 2010
# Carlos Robledo Puch

Carlos Eduardo Robledo Puch (Buenos Aires, 22 de gener de 1952), també conegut com "L'àngel de la mort" i "L'àngel negre", és un assassí en sèrie argentí. Va ser condemnat per onze assassinats, un intent d'assassinat, disset robatoris, còmplice d'una violació i un intent de violació, un abús sexual, dos segrestos i dos robatoris. És, juntament amb Cayetano Sants Godino, un dels sociòpates més famosos en la història criminal de la República Argentina.

## Vegeu també

* Assassins en sèrie per nombre de víctimes

## Referències

* ↑ Clarín.com. «Robledo Puch: el asesino que no quiere quedar libre» (en castellà). [Consulta: 7 desembre 2019].
* ↑ «Robledo Puch: el ángel negro» (en castellâ). Clarín, 05-03-2006. [Consulta: 8 desembre 2019].
# KBO!

KBO! és una banda sèrbia de punk rock originària de Kragujevac. És un dels primers grups de l'escena hardcore punk de l'antiga Iugoslàvia. Des dels inicis, la banda va adoptar l'ètica do it yourself creant el seu propi segell discogràfic, KBO! Records, a través del qual han publicat tots els seus treballs. Ha realitzat gires per diversos països europeus com Hongria, Àustria, Grècia, Bèlgica i Països Baixos, i han compartit escenari amb grups com Gorilla Biscuits o Babes in Toyland. Ha publicat diversos àlbums d'estudi i en directe, alguns d'ells per a discogràfiques estrangeres, i han participat en nombroses recopilacions internacionals de punk.
El disc de versions (Ne) Menjajte stanicu, publicat el 2001, conté versions d'ABBA, Električni Orgazam, Pet Shop Boys, Mike Oldfield, Orchestral Manoeuvres in the Dark, Billy Idol, Black i Prince.

## Discografia
### Maquetes

| Títol | Any |
| Tama | 1986 |
| Nove obrade starih stvari | 1987 |
| !OBK | 1988 |
| Live in Budapest | 1988 |
| Moja sloboda | 1989 |

### Àlbums d’estudi

| Títol | Any |
| Forever punk | 1989 |
| Pozovi 93 | 1990 |
| Za jedan korak | 1992 |
| Svetlo ludila | 1997 |
| Drugarska stvar | 2002 |
| Prosta proza | 2017 |

### Àlbums de versions

| Títol | Any |
| (Ne) Menjajte stanicu | 2001 |

## Referències

* ↑ «KBO! ft. Toza Rabassa - Bacila je sve niz reku». [Consulta: 28 juny 2021].
* ↑ "Intervju: Saša Vujić - Vuja (KBO!)", balkanrock.com Arxivat 2009-09-08 a Wayback Machine.
* ↑ "KBO! - koncert za Prostu prozu", Popboks.com Arxivat 2012-07-22 a Wayback Machine..
* ↑ «Razni izvođači - Tribute to Novembar - Tako mlad i tako čist | Recenzije | NOCTURNE Music Magazine», 13-02-2015. Arxivat de l'original el 2015-02-13. [Consulta: 28 juny 2021].

## Bibliografia

* EX YU ROCK enciklopedija 1960-2006, Janjatović Petar;ISBN 978-86-905317-1-4
* Dragan Pavlov i Dejan Šunjka: Punk u Jugoslaviji, editor: IGP Dedalus, Iugoslàvia, 1990
# Bigerrions

Els bigerrions (en llatí Bigerriones) eren un poble aquità que, entre d'altres, es va rendir a Publi Licini Cras, legat de Juli Cèsar, l'any 56 aC. Plini el Vell els anomena begerri. Van donar el nom a la Bigorra. La capital era Turba, que es menciona per primera vegada a la Notitia Dignitatum, que després es va dir Tarria, Tarba i avui Tarbes. La seva segona ciutat es deia Aquensis Vicus, avui Banhèras de Luishon.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Bigerriones». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 5 agost 2021].
# Hylaeus pictipes

Hylaeus pictipes és una espècie d'himenòpter apòcrit de la família dels àpids (Apidae) de distribució paleàrtica present a la península Ibèrica. Són abelles solitàries oligolèctiques, és a dir que recullen pol·len d'unes poques espècies de plantes (gèneres Reseda i Tamarix). Aprofiten ruscos buits per a fer el niu.

## Distribució

Es pot trobar al Nord d'Àfrica i Euràsia, des de Portugal fins al nord d'Escandinàvia i a l'est Uzbekistan.

## Descripció

És una abella negra de mida mitjana (longitud total 7-9 mm en ambdós sexes, longitud de les ales 4,5-5,5 mm en femelles i 4-6 mm en mascles) amb cara arrodonida i marques marcades de color blanc groguenc, sense solcs corbs (fòvea) al llarg marge ocular. Les mandíbules i potes són negres, a més, presenta unes bandes de quetes blanques als costats de la primera tergita. La màscara de mascle no supera el punt d'inserció de les antenes, mentre que el patró de la cara de la femella presenta les dues taques més grans i amb un contorn més triangular.

## Referències

* 1 2 3 4 «Hylaeus signatus» (en anglès). GBIF. [Consulta: 27 desembre 2020].
* Hylaeus pictipes Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. - de Jong, Y.S.D.M. (ed.) (2013) Fauna Europaea version 2.6. Web disponible a http://www.faunaeur.org Arxivat 2017-06-02 a Wayback Machine. (consultat en 11 de gener de 2014).
# Lisowicia bojani

Lisowicia bojani és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels stahleckèrids que visqué en allò que avui en dia és Europa durant el Triàsic superior, fa entre 205 i 212 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la formació dels llits de Wielichowo (sud-oest de Polònia). Es tracta de l'única espècie del gènere Lisowicia. Devia fer 4,5 metres de llargada i pesar unes 9 tones, cosa que en podria fer el tetràpode terrestre més gros del seu temps que no era un dinosaure. Es nodria de matèria vegetal. El nom genèric Lisowicia deriva del nom de Lisowice, el llogaret on fou trobat, mentre que el nom específic bojani fou triat en honor de Ludwig Heinrich Bojanus, un anatomista comparatiu del segle xviii.

## Referències

* 1 2 Entrada «Lisowicia bojani» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 8 febrer 2025].
* 1 2 Carlton, 2019, «Lisowicia bojani».
* ↑ Vogel, G. «Ancient mammal cousin looked like cross between a rhino and a turtle» (en anglès). Science, 2018. DOI: 10.1126/science.aaw1183.

## Bibliografia

* Carlton, R. L. A Concise Dictionary of Paleontology (en anglès). 2a edició. Springer, 2019. ISBN 978-3-030-25586-2.
# Club Patinatge El Masnou

El Club Patinatge El Masnou (CP El Masnou) és un club esportiu de patinatge artístic del Masnou, fundat l'any 1983. Va nàixer com a secció de patinatge del Club Trèvol i el 1996 va constituir-se com a entitat pròpia.
Practica les modalitats de figures obligatòries, estil lliure i grups de xou així com disposa d'equips masculins, femenins i categories inferiors. L'equip ha aconseguit nombroses èxits a nivell català i espanyol, i en l'àmbit internacional destaca el Campionat d'Europa de 2008 i els subcampionats del món de 2008 i 2014.

## Palmarès

* 2 medalla d'argent als Campionats del Món de grups de xou : 2008, 2014
* 1 medalla d'or als Campionat d'Europa de grups de xou: 2008
* 2 medalles d'argent als Campionats d'Europa de grups de xou: 2002, 2010
* 1 medalla de bronze als Campionats d'Europa de grups de xou: 2001

## Referències

* ↑ «Club Patinatge El Masnou». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Club Patinatge El Masnou - Lloc web oficial