OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel Benavent i Seguí

Miquel Benavent i Seguí (Benigànim, 12 d'abril de 1924- Vilanova i la Geltrú, 22 d'agost de 2010) fou un farmacèutic, professor i polític català.

## Biografia

Llicenciat en farmàcia, fou professor d'anàlisi química, bromatologia i toxicologia a la Universitat de Barcelona entre els anys 1957-1958, però ho deixà per a regentar la seva farmàcia a Vilanova i la Geltrú. Membre de la Falange Española i conseller local del Movimiento Nacional, el 1958 fou nomenat regidor de l'ajuntament de Vilanova i la Geltrú pel terç corporatiu i el 1961 tinent d'alcalde de cultura. Va passar a ocupar l'alcaldia de Vilanova i la Geltrú durant el 1969, essent el successor d'Antoni Ferrer Pi. El 1971 també fou nomenat diputat de la Diputació de Barcelona, però el 1976 dimiteix per motius personals. Va ser succeït per Josep Piqué i Tetas.
Durant el període que passà a l'alcaldia, destaquen, entre d'altres, les següents obres: la gestió i la incorporació del recorregut de l'aigua potable dins de la ciutat, l'ús del català en discursos públics de l'alcaldia, la incorporació i normalització de la senyera en institucions públiques que depenen de l'Ajuntament, rehabilitació del Passeig del Carme de la ciutat i pavimentació de la Plaça de la Vila en el seu disseny actual. També va promoure la creació dels Tallers Sant Miquel de suport a les persones en situació de discapacitat intel·lectual.
Va morir durant l'agost del 2010 a Vilanova i la Geltrú.

## Referències

* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003, p. 48-49. ISBN 84-85960-83-1.
* 1 2 Ràfols, Josep Maria. Sis alcaldes de Vilanova i la Geltrú : la casa de la Vila de 1946-1997. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 1997, p. 96-118. ISBN 8485960149.
* ↑ VD. «Mor Miquel Benavent Seguí». [Consulta: 12 febrer 2025].

## Enllaços externs

* La Facultad de Farmàcia: avatars d'un projecte universitari per María Dolores Gaspar García, pp. 97-98
Càrrecs públics :
| Precedit per: Antoni Ferrer i Pi | Alcalde de Vilanova i la Geltrú 1969 - 1976 | Succeït per: Josep Piqué i Tetas |
# Antonio de Luna y de Xèrica

Antonio de Luna y de Xèrica fou un noble aragonès del llinatge dels Luna i defensor de la candidatura de Jaume II d'Urgell al Compromís de Casp.

## Orígens familiars

Fill i hereu de Pero Martínez de Luna i de Saluzzo i d'Elfa de Xérica i d'Arborea. Oncle de Joan Ramon Folc I de Cardona, Guillem Ramon de Moncada, senyor de Mequinensa i Artal VI d'Alagón, senyor de Pina.
Va tenir un fill amb Brianda de Luna, parenta seva, amb qui va compartir la defensa del Castell de Loarre durant la Revolta del comte d'Urgell.

## Possessions territorials

Senyor d'Almonacid, Alfamén, Loarre, Morés, Pola, Rueda, etc.

## Compromís de Casp

Prengué part en les bandositats aragoneses lluitant contra el llinatge dels Urrea. Després de la mort de Martí I d'Aragó es declarà Urgellista. El 1411 va assassinar o va participar en la mort de l'arquebisbe de Saragossa García Fernández de Heredia; excomulgat i atacat per la noblesa castellana, després del Compromís de Casp va instigar i donar suport a la revolta del comte d'Urgell reclutant tropes mercenàries angleses i gascones; no pogué acudir en auxili de Jaume II d'Urgell al Setge de Balaguer. Havent perdut les fortaleses de Trasmoz i Montaragó i abandonat per les tropes mercenàries, es feu fort al castell de Loarre, on es rendí a finals del 1413. Bandejat, li foren confiscats els béns.

## Referències

* ↑ Contreras y López de Ayala Lozoya, Juan. Historia de España (en castellà). vol.2. Salvat editores, 1967, p. 301.

## Bibliografia

* «Antonio de Luna y de Xèrica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Historia de Catalunya
# Nens grans

Nens grans (originalment en anglès, Grown Ups) és una pel·lícula de comèdia estatunidenca de 2010 dirigida per Dennis Dugan, escrita per Adam Sandler i Fred Wolf, i produïda per Jack Giarraputo i el mateix Sandler, que protagonitza la pel·lícula juntament amb Kevin James, Chris Rock, David Spade, Rob Schneider, Salma Hayek, Maria Bello i Maya Rudolph.
La pel·lícula explica la història de cinc amics de tota la vida que guanyen un campionat de bàsquet de l'institut el 1978. Es reuneixen tres dècades més tard per un cap de setmana del Dia de la Independència dels Estats Units després d'assabentar-se de la mort sobtada del seu entrenador de bàsquet. S'ha doblat al català.
Nens grans va ser produïda per Happy Madison Productions, productora de Sandler, i va ser distribuïda per Columbia Pictures. Tot i rebre crítiques desfavorables, va recaptar 271 milions de dòlars i va donar lloc a una seqüela, Nens grans 2, el 2013.

## Repartiment

* Adam Sandler com a Lenny Feder
** Michael Cavaleri com a Lenny Feder de jove
* Kevin James com a Eric Lamonsoff
** Andrew Bayard com a Eric Lamonsoff de jove
* Chris Rock com a Kurt McKenzie
** Jameel McGill com a Kurt McKenzie de jove
* David Spade com a Marcus Higgins
** Kyle Brooks com a Marcus Higgins de jove
* Rob Schneider com a Rob Hilliard
** Joshua Matz com a Rob Hilliard de jove
* Salma Hayek com a Roxanne Chase-Feder
* Maria Bello com a Sally Lamonsoff
* Maya Rudolph com a Deanne McKenzie
* Joyce Van Patten com a Gloria Noonan
* Ebony Jo-Ann com a Mama Ronzoni
* Di Quon com a Rita
* Colin Quinn com a Dickie Bailey
** Hunter Silva com a Dickie Bailey de jove

## Referències

* ↑ «Nens grans». ésAdir. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ Tatiana Siegel «Columbia pic gets Sandler and friends». Variety, 10-02-2009.

## Enllaços externs

* Nens grans - Lloc web oficial
# Resistance (pel·lícula)

Resistance és una pel·lícula de guerra estatunidenca-holandesa estrenada l'any 2003, dirigida per Todd Komarnicki amb un guió de Todd Komarnicki i Anita Shreve amb Bill Paxton, Julia Ormond i Sandrine Bonnaire en els papers principals.

## Argument

El 16 de gener de 1944, un avió de reconeixement americà és abatut a Delahaut, sobre la Bèlgica ocupada pels nazis en la Segona Guerra Mundial. Només sobreviu Ted Brice. Un noi, Jean Benoit, el descobreix i el porta a casa d'una parella de resistents, Clara i Henry Daussois que l'amaguen a la seva granja. Ted revela l'existència a l'avió d'un quadern que conté codis que han de facilitar el desembarcament aliat. Per recuperar-ho, un resistent mata els soldats alemanys que vigilaven les restes de l'avió, fet que comporta represàlies alemanyes cap a la població. Però Ted Brice s'enamora de Clara i Henry, per gelosia, el denuncia als alemanys. Ted Brice és assassinat, així com Henry, mentre que Clara és alliberada.

## Repartiment

* Bill Paxton: Major Theodore (Ted) Brice
* Julia Ormond: Clara Daussois
* Philippe Volter: Henri Daussois
* Sandrine Bonnaire: Lucette Oomlop
* Jean-Michel Vovk: Antoine
* Antoine Van Lierde: Jean Benoit
* Ariane Schluter: Béatrice Benoit
* Angelo Bison: Artaud Benoit
* Filip Peeters: El capità Haas
* Victor Reinier: l'interrogador
* Dennis Hayden: Eddie
* Élie Lison: Jauque

## Llocs de rodatge

El film es va rodar l'any 2002 a Bèlgica a:
* Petite-Chapelle
* Limbourg
* Kettenis
* Chimay
* Clermont

## Pressupost i explotació

Resistance, amb un pressupost de 16 milions d'euros, era el film més car de la producció cinematogràfica holandesa. La seva explotació en sales només va durar una setmana.

## Referències

* ↑ «Resistance». Allociné.
# Schuilenburg

«Schuilenburg» té aquests significats:

## Toponímia

* Schuilenburg (Frísia) (Skûlenboarch), un nucli de Tietjerksteradeel.
* Schuilenburg (Overijssel), un nucli de Hellendoorn.
* Schuilenburg (Amersfoort), un barri d'Amersfoort.

## Edificis

* Havezate Schuilenburg, ruïna prop d'Hellendoorn aOverijssel.
* Schuilenburg (Gelderland), ruïna al municipi d'Oude IJsselstreek.
# Palanca (joc)

La palanca o balança és un joc infantil que consisteix en una barra llarga de metall o fusta, amb seients en els seus extrems i recolzada al pivot central. Les palanques constitueixen una diversió tradicional de la infància i es troben en parcs i jardins al costat dels gronxadors, tobogans i altres elements lúdics.
El seu funcionament és el següent: els nens seuen en els sellons, l'un davant de l'altre, i s'empenyen alternativament fins a arribar a estar al capdamunt. D'aquesta manera, es produeix un agradable vaivé vertical. En aquest sentit, és recomanable que els usuaris tinguin pesos similars de manera que ambdós puguin pujar i baixar. En cas contrari, el balancí es decantaria exclusivament cap a un costat deixant l'altre nen suspès. A la Unió Europea, les palanques a espais públics són sotmeses a la norma europea EN1176 sobre l'equipament de les àrees de joc.
Com a variació convencional, es pot trobar la palanca amb molla, en la qual la barra es manté en posició horitzontal reposant sobre dues molles. L'avantatge respecte al convencional és que exigeix un menor esforç i suavitza el moviment, evitant, així, possibles accidents.
A Columbia, al poble experimental de Las Gaviotas, un grup d'enginyers i científics ha desenvolupat una palanca a la qual han integrat una bomba, que permet explotar aqüífers sis vegades més pregons que les bombes convencionals. Amb energia lúdica i materials locals barats, contribueix al proveïment d'aigua potable. Accionada per dos infants, la palanca té una capacitat de 1500 litres d'aigua per hora.

## Referències

* ↑ «Palanca (joc)». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «palanca». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Norma UNE-EN 1176-1:2018» (en castellà). Asociación Española de Normalización, 2018. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ Farquharson, Vanessa «Sense & Sustainability: A utopia made real in Colombia» (en anglès). National Post, 17-02-2009. ISSN: 1486-8008.
* ↑ Bomba de Balancín Gaviotas Manual de Instalación, Operación y Mantenimiento a nivel comunitario (en castellà). Fundación Centro Experimental Las Gaviotas, 2010. Arxivat 2017-09-21 a Wayback Machine.
Viccionari
# Luis Garrido Medina

Luis Garrido (Espanya, 1950) és un sociòleg i demògraf espanyol. Catedràtic de sociologia al Departament de Sociologia II (Estructures i Processos Socials) a la Facultat de Ciències Polítiques i Sociologia de la Universitat Nacional d'Educació a Distància (UNED). És Director del Centre Estructures Socials Comparades (CESC). Les seves línies d'investigació se centren en l'anàlisi d'estructures socials locals, regionals i nacionals, el mercat de treball i l'estructura ocupacional, sociologia i demografia de la familia, entre d'altres. Ha participat en nombroses investigacions, de les quals destaca Demografía generacional de la ocupación y de la formación: el futuro de la jubilación en España, Premi d'Investigació del Consell Econòmic i Social (2002).

## Referències

* ↑ «Luis Garrido Medina». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Cap de sala

El cap de sala, o també mestre-sala, terme aquest últim que prové del francès maître d'hôtel o simplement maître [ˈmɛtʀə], és el cap dels cambrers als grans restaurants que és el responsable d'organitzar el bon desenvolupament dels àpats servits a la sala. Coordina i supervisa el personal de sala. El Llibre d'estil de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals (CCMA) considera el mot maître com a gal·licisme.
El cap de sala està encarregat, entre d'altres tasques, d'assignar una taula als comensals i proveir tot el necessari perquè estiguin còmodes. És comú que sigui la persona que ofereix la carta quan tot està a punt per servir i que proporciona el compte. La resta del servei el delega al seu equip de cambrers i cambreres, excepte pels vins i les begudes, que són la responsabilitat del o la sommelier o responsable del celler. De vegades s'utilitza també el terme de cambrer principal o d'encarregat dels cambrers.

## Antecedents històrics
### Maìtre

Com moltes termes de la gastronomia, la paraula maître prové del francès maître d'hôtel. Prové de l'edat mitjana, quan la paraula hôtel significava, entre altres coses, hôtel de maître, palau, d'edifici noble. El maitre d'hôtel per als àpats i el grand bouteiller (boteller) responsable dels vins eren dues funcions a la cort dels reis de França que amb el transcurs del temps van esdevenir cerimonials i honorífiques. També era un terme utilitzat per anomenar el criat d'un senyor que havia de tastar els aliments per evitar enverinaments.

## Referències

* ↑ «Cap de sala», fitxes ocupacionals, Barcelona Treball, Barcelona Activa. [Consultat el 20-06-2021].
* ↑ «De caps de sala, cambrers i clients», Antoni Bassas, Diari Ara, 14-12-2020. [Consultat el 20-06-2021].
* ↑ Premi Cap de Sala als «Premis Nacionals de Gastronomia», Acadèmia Catalana de Gastronomia i Nutrició. [Consultat el 20-06-2021].
* ↑ «El cap de sala que va servir gintònics a la reina mare, i mai li va tremolar la mà!», CatRàdio, CCMA, 21.03.2021. [Consultat el 20-06-2021].
* ↑ «Cap de sala». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Cap de sala». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «maître», ésAdir. Llibre d'estil, Barcelona, Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 2005, 2021.
Viccionari
# Farinera

La farinera (Amanita ovoidea), també anomenada cogomassa farinera o cogoma, és un bolet que apareix freqüentment als terrenys calcaris en tota mena de boscos i voreres d'aquests.

## Morfologia

Típicament presenta una mena de farina. D'ací li ve el nom popular, que envolta els marges del capell i la superfície del peu, formada per milions d'espores blanques i restes de vel universal. Aquesta es desprèn fàcilment i "embruta" les mans de blanc quan es toca.
* Primordi: en forma d'ou, rodó a la part superior i cobert d'un gruixut vel universal d'1 m.
* Capell: de 10 a 20 cm de diàmetre, primer hemiesfèric i després obert, de color blanc, amb cutícula brillant, separable, normalment llisa però algunes vegades amb restes del vel universal en forma d'esquames planes i irregulars. Marge lliure, gruixut, farinós i floconós.
* Himeni: cobrint la part inferior del capell, format per làmines blanques, desiguals, serrades i juntes.
* Peu: gruixat, de 10-20 x 2-4 cm., robust, cilíndric, un poc bulbós a la base, de color blanc, floconós.
* Anell: Anell fràgil, poc consistent, farinós i de color blanc.
* Volva: Volva ampla, alta, membranosa, que persisteix en els exemplars adults, de color blanc a blanc grogós.
* Carn: gruixuda, consistent, de color blanc, d'olor i sabor de farina.
* Espores: nombroses formant una mena de massa farinosa que cobreix el marge del capell i el peu, amb espores el·líptiques, amiloides, de color blanc en massa i de 10 x 7 micres.

## Hàbitat

Terrenys calcaris, en alzinars, pinedes, voltants dels boscos i voreres de camins.

## Risc de confusió amb altres espècies de bolets

Es pot confondre amb Amanita proxima Dumée, espècie que es considera tòxica, molt semblant a A. ovoidea però de mida més petita, amb l'anell bastant persistent i estriat i la volva d'un marcat color ocre. També es podria confondre amb l'Amanita phalloides, la farinera borda o cogoma verda, o l'Amanita phalloides sub. alba de nom vulgar cogoma blanca.

## Comestibilitat

És comestible però es considera de baixa qualitat gastronòmica.

## Referències

* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* ↑ Gràcia, Enric: La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, p. 137. Editorial Efadós, volum II, El Papiol, 2022, ISBN 978-84-18243-12-7
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# Picot d'orelles brunes

El picot d'orelles brunes (Campethera caroli syn: Pardipicus caroli)) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae). Habita boscos de Sierra Leone, Libèria, Ghana, Costa d'Ivori, Nigèria, sud de Camerun, Guinea Equatorial, el Gabon, República del Congo, sud de la República Centreafricana, nord de la República Democràtica del Congo, sud-oest del Sudan, Uganda, oest de Kenya, oest de Tanzània, nord de Zàmbia, Malawi, cap al sud al nord-oest d'Angola, sud-oest, sud i est de la República Democràtica del Congo, nord de Zàmbia i Ruanda. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Anteriorment el Congrés Ornitològic Internacional classificava aquesta espècie en el gènere Campethera. Però en la revisió taxonòmica del segon semestre del 2020 el COI les transferí al gènere ressuscitat Pardipicus, en base als treballs de Fuchs i col·laboradors (2017) i Dowsett & Gregory (2018).

## Referències

* ↑ «Picot d'orelles brunes». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 23/02/2013 (català)
* ↑ «Woodpeckers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 337. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Brown-eared Woodpecker. Pardipicus caroli (formerly as: Campethera caroli)» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 2 gener 2024].
* ↑ «Taxonomic Updates» (en anglès). IOC Version 10.2 (July 25, 2020). International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
# Portador de dogal

Portador de dogal, en neerlandès stroppendrager o abreujat strop, és el malnom dels Gantencs.
Té el seu origen al segle xvi durant el regne de Carles V al comtat de Flandes. El 3 de maig 1540 Carles V va humiliar els edils i el consell de Gant, la seva ciutat natal. Carles s'havia enfadat, per un crim de lesa majestat perpetrat per Jaume d'Artevelde durant la rebel·lió de Gant del 1539 al 1540. Va empresonar els caps de la revolta, dels quals vint-i-cinc van ser executats. La resta dels edils, per mesura d'humiliació havien de fer una processó al centre de la ciutat, descalços, en camisa blanca i portant un dogal al coll. Per dominar els Gantencs va fer construir el castell dels espanyols (Spanjaardenkasteel) inaugurat el 1545, amb una capacitat de 2500 soldats. També va imposar la Concessio Carolina, un nou estatut que va considerablement reduir l'autonomia de la ciutat, dels estats i dels gremis.
El dogal va esdevenir el símbol de la resistència orgullosa contra qualsevol tirania i abús d'autoritat. Els gantencs es veuen com a tossuts, amb un noble orgull, oberts a opinions diferents i adeptes del lliure examen en la recerca científica. El catolicisme excessiu de Carles V i la casa dels Habsburgs va exasperar la població que pocs anys després, sota el regne de Felip II de Castella van proclamar una república calvinista.
El 1973 es va crear la Confraria dels Portadors de Dogal amb l'ànim de mantenir la memòria de la revolta de Gant i de la repressió de les llibertats pel Gran Consell de l'Habsburguès. Cada any, a la vetlla de la festa major, la famosa Gentse Fieste, el divendres abans el tercer diumenge de juliol es recrea aquesta processó humiliant. Durant la festa, molta gent porta un godall bicolor blanc i negre, els principals colors de l'escut de Gant. Durant el romanticisme es volia a la fi del segle xix dedicar a Carles V una enorme estàtua a una de les places majors (el Vrijdagmarkt), però després de protestes es va optar per a Jaume d'Artevelde i Carles V va haver d'acontentar-se d'una petita estàtua a un lloc menys prominent. L'any 2000, quan es preparaven festivats per celebrar el cinc-centè aniversari del naixement de Carles V va haver-hi moltes protestes per grups que criticaven que no hi havia res de celebrar i que l'emperador bonàs i savi de la llegenda, de fet era un tirà intolerant.

## Referències

* ↑ «Stroppendragers» (en neerlandès). De Kampioen, 7-1989, pàg. 21.
* ↑ DCVB: Dogal.
* 1 2 Blockmans, Willem Pieter. «De legenden rond Keizer Karel». A: Karel V (en neerlandès). Utrecht: Kok Omniboek, 2012. ISBN 9789059778344.
* ↑ «De Gilde» (en neerlandès). Gilde der Stroppendragers, 2017. [Consulta: 27 octubre 2017].
* ↑ El-fers, Mohamed. Encyclopedie van de Hollandse Heiligen (en neerlandès), p. 413. ISBN 9781409296263.
# Creu Alta (creu de terme)

La creu de terme de la Creu Alta és un monument situat al barri de la Creu Alta de Sabadell, al qual dona nom. Concretament és a la plaça de la Creu Alta, on també hi ha una font.

## Història

La plaça de la Creu Alta està presidida per una creu de terme, la qual ha donat nom al barri. La seva història es remunta a principis del segle xvii, quan apareix citada en un document notarial. Va ser col·locada en aquest lloc, abans que hi hagués cap poblat, perquè era un punt estratègic i el més transitat de la parròquia de Jonqueres, que pertanyia a l'Ajuntament de Sant Pere de Terrassa. Aquí era on es trobaven el camí ral de Terrassa a Barcelona i el de Castellar del Vallès. Aquests camins són avui l'avinguda de l'Onze de Setembre i el carrer Major.
Era una "creu alta", la més alta del rodal. Terrassa era una vila dividida en dos termes (el de la vila i el forà) i 7 parròquies, de les quals Sant Vicenç de Jonqueres n'era una. Cap al 1772, es van començar a construir cases al voltant de la creu alta, i va ser aquesta, precisament, la que va donar nom a la petita població. Els primers carrers van ser el carrer Major i el carrer de Castellar. L'any 1904, la Creu Alta deixava de pertànyer a l'Ajuntament de Sant Pere de Terrassa per a passar al de Sabadell com un barri més.
L'any 1933, amb la República, la creu va ser destruïda: primer van treure la imatge del Crist, després van tirar la creu a terra i es va trencar. Uns veïns la van portar al Museu per reparar-la. La plaça va estar 6 anys sense creu, fins que els veïns n'hi van posar una de nova, que es va construir amb la mateixa forma i dimensions que l'anterior.
L'any 1954, la plaça es va urbanitzar i s'hi va col·locar una nova creu de 5,5 metres d'alçada. Era de base de pedra calcària i un pilar de pedra de llosa sorrenca en dos tons (roig i rosa) i a dalt una creu de ferro amb un Sant Crist. Durant els anys 80 del segle xx, la plaça va ser remodelada i s'hi va tornar a col·locar l'antiga, però ara més "baixa" que mai.

## Referències

* ↑ Lluís Font (Lluís Fernàndez i López). «Font de la plaça de la Creu Alta». Penell de Sabadell, 30, 2-1988, pàg. 10.