OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The Last Voyage

The Last Voyage és una pel·lícula estatunidenca de 1960 escrita i dirigida per Andrew L. Stone. La protagonitzen Robert Stack i Dorothy Malone. El guió se centra en l'enfonsament d'un envellit transatlàntic en l'oceà Pacífic després d'una explosió en la sala de calderes. Hi ha algunes similituds de trama amb el desastre del transatlàntic italià SS Andrea Doria, que es va enfonsar després d'una col·lisió quatre anys abans.

## Argument

La pel·lícula comença amb una vista del SS Claridon , i com un narrador afirma "El SS Claridon , un vaixell orgullós, un vaixell venerable, però com els vaixells, un vell vaixell. Un vaixell molt vell. Durant trenta-vuit anys, ha aguantat tot allò que els elements podrien llançar-li. Tifons, boires espesses, la calor que crema dels tròpics. Ara farà només cinc travessies més. Després un vaixell nou, una bellesa prendrà el seu lloc. Aleshores el Claridon passarà a l'oblit. Té una cita amb el desballetament. Però, és una cita que no li passarà. Per això aquest és el seu últim viatge." Cliff i Laurie Henderson i la seva filla Jill s'estan traslladant a Tòquio i decideix anar-hi a bord del vaixell. Un foc en la sala de calderes s'extingeix de pressa, però unes quantes vàlvules de seguretat s'han fos. Quan el cap d'enginyers Pringle intenta obrir-ne una, una explosió enorme s'estripa a través de la sala i les moltes cobertes situades damunt, que els mata a ell i alguns dels passatgers i que atrapa Laurie sota una biga d'acer en la seva habitació, a més a més a provocar el pànic, i obrir un forat enorme en el costat del vaixell
La pel·lícula estava originalment pensada per ser rodada en Cinemascope a la costa d'Anglaterra, però es va filmar gairebé tota en el Mar del Japó davant la costa d'Osaka. El vaixell utilitzat a la pel·lícula era el llegendari transatlàntic de luxe francès SS Ile de France, que havia estat en servei des de 1927 fins a 1959, quan es va vendre a un desballestament japonès. Els seus anteriors propietaris inicialment van intentar bloquejar el lloguer del vaixell (per a 1,5 milions de dòlars),), però van retirar la seva oposició quan MGM va acceptar no identificar el vaixell amb el seu nom original en la publicitat de la pel·lícula. El vaixell va ser remolcat a aigües poc profundes, on els rajos d'aigua disparaven al vaixell des de vaixells contraincendis inundant compartiments i el feia aparèixer com que s'estava enfonsant. La xemeneia es va estavellar contra el pont de comandament i els interiors Art Déco van ser destruïts per explosius. Com que les aigües del mar del Japó estaven infestades de meduses verinoses, l'escena final dels bots salvavides es va rodar a Santa Monica, Califòrnia.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1961. Oscar als millors efectes visuals

## Referències

* ↑ Variety film review; January 20, 1960, page 6.
* ↑ Harrison's Reports film review; January 23, 1960, page 14.
* 1 2 The Last Voyage main article at Turner Classic Movies
* 1 2 Notes for The Last Voyage at Turner Classic Movies
# José Luis Carretero Cervero

José Luis Carretero Cervero (Valtueña, Província de Sòria, 11 de novembre de 1941 - 10 de setembre de 2007) va ser un botànic i professor universitari valencià.
Nascut a Valtueña, un poble de la província de Sòria, es crià i s'educà, però, a València, on residí la família a causa del trasllat del seu pare, militar de professió. El 1981 fou nomenat catedràtic de botànica agrícola de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Agrònoms de la Universitat Politècnica de València. S'ocupà de l'estudi de les males herbes de cultius a les plantacions llevantines, un tema que exposà a l'obra Flora arvense españolalas malas hierbas de los cultivos españoles (2004). Va morir el 2007 a causa d'un accident cardiovascular. Ha estat autor o coautor dels gèneres Achyranthes, Alternanthera i Amaranthus.

## Publicacions

* Flora arvense española: las malas hierbas de los cultivos españoles (2004)
* Flora endémica, rara o amenazada de la Comunidad Valenciana, juntament amb Emilio Laguna Lumbreras, Manuel Benito Crespo, Gonzalo Mateo, Silvia López Udias, Carlos Fabregat Llueca, Lluis Serra i Laliga, Juan José Herrero-Borgoñón Pérez, Antoni Aguilella i Palasí i Ramón Figuerola Lamata (1998)
* Libro de la flora vascular rara, endémica o amenazada de la Comunidad Valenciana, juntament amb Antoni Aguilella i Palasí, Manuel Benito Crespo, Ramón Figuerola Lamata i Gonzalo Mateo (1994)
* Análisis polínico de la miel (1989)
* Flora y vegetación de la Albufera de Valencia: bases para su recuperación, juntament amb Herminio Boira Tortajada (1989)

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* 1 2 Castroviejo, Santiago. Flora iberica: plantas vasculares de la Península Ibérica e Islas Baleares. Cyperaceae-Pontederiaceae. Vol. 18. Reial Jardí Botànic de Madrid - CSIC, 2008, p. 13. ISBN 978-84-00-08624-4 [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ «ORDEN de 21 de julio de 1981 por la que se nombra Catedrático del grupo XIX de la Escuela Tècnica.Superior de Ingenieros Agrónomos de la Universidad Politècnica de Valencia a don José Luis Carretero Cerveró». BOE, Núm. 232, 28-10-1981, pàg. 22577 [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ «José Luis Carretero Cervero (1941-2007)». Reial Jardí Botànic de Madrid. [Consulta: 30 abril 2020].

## Enllaços extyerns

* "Carretero" - Carretero, José Luis (1941-2007) a Índex Internacional de Noms de Plantes (International Organization for Plant)
# Ângela do Amaral Rangel

Ângela d'Amaral Rangel (Rio de Janeiro, c. 1725-?) va ser una poetessa brasilera del segle xviii.

## Biografia

Cega de naixement, coneguda com la Ceguinha, va rebre formació literària perquè es podia expressar en portuguès i en castellà, la qual cosa li va obrir les portes de l'Acadèmia dels Selectes de Rio de Janeiro, freqüentada pels intel·lectuals de l'època.
El 1752 l'Acadèmia dels Selectes va convocar un homenatge poètic en honor de Gomes Freire d'Andrade, governador i capità general de Rio de Janeiro. Els elogis recopilats per aquest motiu van ser publicats a Lisboa en 1754 amb el títol Júbilos da America, i s'hi van incloure quatre poemes d'Ângela do Amaral: dos sonets escrits en portuguès (Primeira Máxima Militar y Máximas Cristãs e Políticas) i dos romanços lírics castellans.

## Estil

En una època dominada pel cultisme o conceptisme, els poemes de Ângela do Amaral mostren unes qualitats extraordinàries per les limitacions que va haver de vèncer i per l'espontaneïtat o capacitat d'improvisació que revelen i han contribuït a preservar la seva memòria.

## Referències

* 1 2 3 Sacramento Blake, Diccionario Bibliographico Brazileiro, voz «D. Angela do Amaral Rangel».
* 1 2 3 Hebe C. Boa-Viagem A. Costa, Elas, AsPioneiras do Brasil, Scortecci, 2014, ISBN 9788567443195
# Campdorà

Campdorà és un poble del municipi de Girona situat al nord, entre el riu Ter i al peu del Massís de les Gavarres. Està compost pels nuclis de població de la Muntanya de Campdorà, el Pla de Campdorà i el raval contigu amb el Pont Major de Girona (els dos primers són nuclis rurals, mentre que el tercer és pròpiament urbà).
Fins a l'any 1975, any en què va passar a formar part de Girona, Campdorà va ser part del municipi de Celrà. Hi havia estat incorporat el 1846 per la política de reducció del número de municipis resultants de l'abolició del règim senyorial.
L'any 2005 l'entitat de població de Campdorà tenia 199 habitants.
EL nucli antic és centrat en l'església de Sant Jaume i el Castell. Al terme del poble hi destaquen també la Rectoria, la Farinera Vinyals i el Balneari. Hi ha també un jaciment arqueológic.
Al Pla de Campdorà s'hi situava el baixador de la línia de ferrocarril Palamós-Girona-Banyoles, ubicat entre el baixador del Pont Major i l'estació de Celrà.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Guia Regional de Ferrocarrils de Catalunya, Juny 1934, pàg. 47.
# Gran Premi d'Espanya del 2000

Resultats del Gran Premi d'Espanya de Fórmula 1 de la temporada 2000 disputat al circuit de Montmeló el 7 de maig del 2000.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Mika Häkkinen | McLaren - Mercedes | 65 | 1h 33' 55. 3 | 2 | 10 |
| 2 | 2 | David Coulthard | McLaren - Mercedes | 65 | + 16.066 s | 4 | 6 |
| 3 | 4 | Rubens Barrichello | Ferrari | 65 | + 29.112 s | 3 | 4 |
| 4 | 9 | Ralf Schumacher | Williams - BMW | 65 | + 37.311 s | 5 | 3 |
| 5 | 3 | Michael Schumacher | Ferrari | 65 | + 47.983 s | 1 | 2 |
| 6 | 5 | Heinz-Harald Frentzen | Jordan - Mugen - Honda | 65 | + 1' 21.925 min. | 8 | 1 |
| 7 | 17 | Mika Salo | Sauber - Petronas | 64 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 23 | Ricardo Zonta | BAR - Honda | 64 | + 1 Volta | 16 | |
| 9 | 11 | Giancarlo Fisichella | Benetton - Playlife | 64 | + 1 Volta | 13 | |
| 10 | 12 | Alexander Wurz | Benetton - Playlife | 64 | + 1 Volta | 18 | |
| 11 | 7 | Eddie Irvine | Jaguar - Cosworth | 64 | + 1 Volta | 9 | |
| 12 | 6 | Jarno Trulli | Jordan - Mugen - Honda | 64 | + 1 Volta | 7 | |
| 13 | 8 | Johnny Herbert | Jaguar - Cosworth | 64 | + 1 Volta | 14 | |
| 14 | 20 | Marc Gené | Minardi - Fondmetal | 63 | + 2 Voltes | 20 | |
| 15 | 21 | Gaston Mazzacane | Minardi - Fondmetal | 63 | + 2 Voltes | 21 | |
| 16 | 15 | Nick Heidfeld | Prost - Peugeot | 62 | + 3 Voltes | 19 | |
| 17 | 10 | Jenson Button | Williams - BMW | 61 | Motor | 10 | |
| Ret | 19 | Jos Verstappen | Arrows - Supertec | 25 | Caixa canvi | 11 | |
| Ret | 22 | Jacques Villeneuve | BAR - Honda | 21 | Hidràulics | 6 | |
| Ret | 14 | Jean Alesi | Prost - Peugeot | 1 | Col·lisió | 17 | |
| Ret | 18 | Pedro de la Rosa | Arrows - Supertec | 1 | Col·lisió | 22 | |
| Ret | 16 | Pedro Diniz | Sauber - Petronas | 0 | Virolla | 15 | |

## Altres

* Pole: Michael Schumacher 1' 20. 974
* Volta ràpida: Mika Häkkinen 1' 24. 470 (a la volta 28)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-10-10. [Consulta: 6 abril 2010].
# Maria Carme Arnau i Orts

Maria Carme Arnau i Orts (Alfara del Patriarca, 1 d'abril de 1958) és una poetessa valenciana.

## Biografia

Maria Carme Arnau és llicenciada en Psicologia i Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de València. Diplomada en Professorat d'Eduació Bàsica. Ha treballat en diversos seminaris d'investigació educativa. Actualment, treballa de psicopedagoga en un institut d'educació secundària públic i és professora associada a la Facultat de Psicologia de la Universitat de València. Com a poeta compta amb una obra sòlida i important al seu darrere. Ha estat inclosa en les antologies: Elogi de la constància, Homenatge a Maria Mercè Marçal, Poemes d'un segle, Versos per a Marc, Homenatge a la paraula, Testimoni cívic de Santiago Bru i Vidal, Solcs de paraules, 20 anys de poesia a la Universitat, De formes i de poesia, Vosaltres les paraules. Col·labora en diverses revistes literàries i pertany al cercle poètic "Argila de l'Aire".

## Obra
### Poesia

* Bri de vols, 1996
* Clissar les hores 1998
* Totes les mars són una sola mar, 2005
* Fragments de cel, 2007
* Bastir la mar endins, 2008
* En el desert dels meus ulls, 2009
* Aquest so entre el no-res i l'infinit, 2016

## Premis

* Menció Honorífica del Premi de Poesia Ibn Hazn de la ciutat de Xàtiva 1998
* IV Premi de Creació Poètica de Paiporta, 2005
* XII Premi de Poesia Paco Mollà, 2006
* Premi de Poesia Jordi de sant Jordi de la Vall d'Uixó 2007
* III Premi Especial de Poesia Goleta i Bergantí del Masnou 2008
* Premi Poesia d'Alberic Francesc Badenes Dalmau 2014

## Referències

* ↑ «Maria Carme Arnau i Orts». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Arnau i Orts, Maria Carme». lletrescatalanes.cat. [Consulta: 12 agost 2016].
# Soda jerk

Un soda jerk (també conegut com soda jerker) és la persona —generalment jove— que fa funcionar la font de soda en una drugstore, com s'anomenaven als Estats Units un tipus d'establiments a cavall entre les drogueries i les farmàcies. La seva tasca principal era preparar i servir en una barra els ice cream sodas (una espècie de gelat). Aquesta operació consistia a posar el sirop de sabors en gots especials de canya alta, afegint aigua amb gas i finalment una o dues boles de gelat. El resultat de la beguda era servit amb una cullera de mànec llarg (coneguda com a "soda spoon" o "cullera de soda") i palles. La denominació 'soda jerk' (batidor de soda) prové de l'acció que fa l'empleat en usar la fonts de soda en afegir l'aigua carbonatada.
La pràctica de les fonts de soda en les drugstores va aconseguir el seu pic de popularitat en els anys quaranta i, malgrat tot, encara avui en dia algunes d'aquestes botigues es troben obertes i segueixen oferint els seus productes, en petites localitats rurals. La proliferació dels denominats ice cream parlors va declinar amb l'auge i popularitat dels drive-ins i dels establiments de menjar ràpid, reemplaçant als jerk els grill men (persones que atenen en les graelles) dels fry cooks.

## Referències

* ↑ Allen, Irving. The City in Slang. Oxford Oxfordshire: Oxford University Press, 1993. ISBN 0195092651.
* ↑ Partridge, Eric. The New Partridge Dictionary of Slang and Unconventional English. Nova York: Routledge, 2006. ISBN 0415212588.
* ↑ McCafferty, Kevin. «Soda Jerks History». San Gabriel Valley Menus. Arxivat de l'original el 27 de setembre de 2006. [Consulta: 3 novembre 2006].
* ↑ Witzel, Michael. «Splendour of the Soda Fountains». A: The American Drive-in Restaurant. Osceola: Motorbooks International, 2002. ISBN 0760313504.
# Johannes Kaiser (atleta)

Johannes Kaiser fou un atleta alemany, especialista en curses de velocitat, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Roma, on formant equip Jochen Reske, Manfred Kinder i Carl Kaufmann, guanyà la medalla de plata en els 4x400 metres del programa d'atletisme.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en la mateixa prova del 4x400 metres del Campionat d'Europa d'atletisme de 1958. En aquesta ocasió formà equip amb Carl Kaufmann, Manfred Poerschke i Karl-Friedrich Haas. A nivell nacional guanyà sis campionats de la RFA: un dels 400 metres (1961), un dels 4x100 metres (1961) i quatre del 4x400 metres (1962 a 1964 i 1963 en pista coberta).

## Millors marques

* 100 metres. 10.7" (1958)
* 200 metres. 20.9" (1961)
* 400 metres. 46.4" (1960)

## Referències

* 1 2 Sports Reference ID no és ni present en Wikidata ni a l'article! How do I fix this?
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 22 abril 2020].
* 1 2 «Olympedia – Jo Kaiser». [Consulta: 12 febrer 2021].
# Desdomesticació

«Desdomesticació» té aquests significats:
* Desdomesticació o renaturalització, reintroducció d'animals domesticats en la natura per sobreviure sense l'ajuda de l'home
* Desdomesticació (política): un concepte de l'anarquisme
# Teodor Salvadó Aixelà

Teodor Salvadó Aixelà (València, 1828 - Reus, 1893) va ser un periodista català.
El seu pare, de Vila-seca, va viure temporalment a València, on va néixer Teodor. De petit amb els seus pares, va anar a Reus on tenien família. Afiliat de jove al Partit Progressista, va tenir una ampla activitat política per tota la zona i va ser un dels signants del manifest constitutiu de l'Associació Catalanista de Reus. Després s'incorporà al Partit Demòcrata Possibilista de Castelar, que el portà a diputat provincial i a ocupar la secretaria del govern civil de Tarragona. Va ser director del diari reusenc Las Circunstancias, d'ideologia republicana, càrrec que el 1877 va reportar-li multes i presó per uns articles contra les arbitrarietats del llavors alcalde Marià Pons. El 1879 va ser secretari del Comitè Democràtic Possibilista de Reus, fundat per Felip Font i on hi participaven Jaume Padró, Joan Vilella, Joan Reverter, Pere Banús i Marià Grases entre d'altres. Més endavant va tenir discrepàncies ideològiques amb membres del seu partit a Reus cosa que va portar a una escissió i a la reaparició del periòdic La Redención del Pueblo el 1889, ja que Salvadó no va voler deixar la direcció ni la titularitat del periòdic Las Circunstancias. Les discussions van ser sobre si s'havia de fer coalició amb els republicans federals o amb els liberal-dinàstics i els conservadors. La Redención del Pueblo del dia 13 d'agost de 1889, el número 1 de la tercera època, deia en una nota signada pel president del comitè Joan Vilella: "Este comité pone en conocimiento de todos sus correligionarios, que habiendo acordado destituir del cargo de director de Las Circunstancias a don Teodoro Salvadó, y a causa de haber este señor opuesto dificultades acerca de la propiedad de dicho periódico, ha dispuesto publicar La Redención del Pueblo (3a época) y declarar a esta publicación órgano del partido en esta ciudad, retirando a Las Circunstancias en el caso de que siguiera publicándose, toda representación del partido". Quan les desavinences es van arreglar, pel mes de desembre de 1890, van comportar la desaparició definitiva de La Redención del Pueblo. Tenia gran facilitat per escriure i en aquest periòdic, a banda d'editorials sense signatura, va publicar molts articles en defensa del seu ideari polític.

## Referències

* 1 2 3 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 587.
* ↑ Santasusagna, Joaquim. Reus i els reusencs en el renaixement de Catalunya fins al 1900. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1982, p. 289.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 63-64. ISBN 8460418499.
# Clifton (Nova Jersey)

Clifton és una població dels Estats Units a l'estat de Nova Jersey. Segons el cens del 2008 tenia 78.219 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Clifton tenia 78.672 habitants, 30.244 habitatges, i 20.354 famílies. La densitat de població era de 2.688,1 habitants/km².
Dels 30.244 habitatges en un 28,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,3% hi vivien parelles casades, en un 11,5% dones solteres, i en un 32,7% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles el 13,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,2.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 21,6% tenia menys de 18 anys, un 7,7% entre 18 i 24, un 30,7% entre 25 i 44, un 22,5% de 45 a 60 i un 17,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 88,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 50.619 $ i la renda mediana per família de 60.688 $. Els homes tenien una renda mediana de 40.143 $ mentre que les dones 32.090 $. La renda per capita de la població era de 23.638 $. Aproximadament el 4,3% de les famílies i el 6,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Clifton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Clifton». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Tallarol del desert

El tallarol del desert (Curruca curruca minula: syn: curruca minula) és un tàxon d'ocell de la família dels sílvids (Sylviidae) que habita deserts i altres zones àrides, sovint a prop d'oasis, d'Àsia meridional i Central, des del nord-est de l'Iran, Uzbekistan i Turkmenistan, cap a l'est fins a l'oest i nord de la Xina. En hivern es desplacen cap al sud, arribant fins a la Península Aràbiga.
A vegades ha estat considerat una espècie de ple dret, però actualment preval l'enteniment de que es tracta d'una subespècie del tallarol xerraire (Sylvia curruca minula).

## Taxonomia

Aquest tàxon ja era considerat com una espècie pròpiament pel Congrés Ornitològic Internacional i estava classificada en el gènere Sylvia. Però en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el COI transferí al gènere Curruca. En la versió 13.2 (juliol 2023) finalment ha prevalgut l'enteniment de que no hi ha prou evidència per a mantindre'l com una espècie de ple dret.
Segons el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat encara dins del gènere Sylvia, com una subespècie del tallarol xerraire (Sylvia curruca minula), el qual també ha estat tranferit al gènere curruca pel COI.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 632. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 632. ISBN 978-84-16728-37-4.
* 1 2 «Species Updates» (en anglès). IOC Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-04-2017. [Consulta: 2 novembre 2023].
* 1 2 «Taxonomic Updates IOC» (en anglès). Congrés Ornitològic Internacional, 25-07-2020. [Consulta: 5 agost 2022].
# Offenhauser

Offenhauser era el nom de l'empresa de disseny i construcció de motors de carreres fundada per Fred Offenhauser i Harry Arminius Miller.

## Història

Offenhauser dissenyava i construïa motors de competició, havent participat amb èxit a les 500 milles d'Indianapolis i a la Fórmula 1 entre d'altres.
Els primers dissenys van ser fets l'any 1933 i van seguir construint motors fins al 1983.
La seva combinació amb els monoplaces Kurtis Kraft va ser molt efectiva, realitzant un binomi molt difícil de batre i que va conquerir molts triomfs importants, com la Indy 500 que van guanyar 24 vegades.

## A la F1

Va participar sempre només a les curses d'Indianapolis. (del 1950 al 1960)
* Debut: Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1950
* Curses disputades: 11
* Victòries: 11
* Pole positions: 10
* Voltes Ràpides: 11
* Punts aconseguits al Camp. Mundial: 264
* Ultima cursa disputada: Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1960