OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Secta Sònica

Secta Sònica va ser un grup musical de jazz-rock format a Barcelona (Catalunya) l'any 1975 emmarcat dins de la música laietana a partir de Xavier Pérez, Rafael Zaragoza, Jordi Bonell i Víctor Cortina, que foren el nucli més estable de la banda, amb diferents percussionistes. El seu nom està inspirat en la "Secta de la Saviesa Estelar" de Lovecraft

## Formació

* Xavier Pérez, baix
* Rafael Zaragoza, guitarra
* Jordi Bonell, guitarra
* Víctor Cortina, guitarra
* Jordi "Drum-drum" Vilella, bateria

## Discografia

* “Fred Pedralbes” (Edigsa, 1976) amb la col·laboració d'altres artistes com Jordi Sabatés, Lucky Guri, Xavier Batllès que tocava a l'Orquestra Mirasol, entre d'altres. En el que els sons són més progressius, pròxims al rock simfònic, amb tres guitarres solistes.
* “Astroferia” (Edigsa, 1977), un disc més arriscat i experimental que l'anterior on es denoten les diferents inquietuds dels components del grup.

## Referències

* ↑ «Barcelona vivió en 1970 y 1980 sus etapas musicales más creativas». La Vanguardia.
* ↑ «Secta Sonica».
* ↑ «Secta Sonica». [Consulta: 6 novembre 2016].
* ↑ «SECTA SONICA, UN ROCK CON CONCIENCIA CATALANA». Tele/eXprés, 10-07-1976, pàg. 28.
* ↑ «Secta Sónica y la suerte de poder grabar un disco de "rock layetano"». La Vanguardia, 29-08-1976, p. 36 [Consulta: 6 novembre 2016].
# Arxius nacionals de França

Els Arxius nacionals de França conserven l'arxiu nacional de l'estat francès, a excepció de l'arxiu del Ministeri de Defensa i el d'Assumptes exteriors, ja que aquests darrers tenen els seus propis serveis d'arxiu d'ençà el segle xviii, anomenats respectivament Service historique de la Défense i Archives diplomatiques. Segons el Decret del 29 de febrer de 2012, «la seva missió és recabar, classificar, inventariar, conservar, facilitar la consulta i valoritzar els arxius públics procedents de les administracions centrals de l'Estat, els arxius notarials de París i els fons privats amb interès nacional».
Els arxius de les administracions estatals que no es troben a París es conserven en els seus respectius arxius departamentals.
Els arxius nacionals francesos foren creats en 1790 durant la Revolució Francesa i depenen del Ministeri de Cultura des de la creació d'aquest darrer en 1959. Es troben repartits entre tres llocs:
* París: arxius públics de l'Antic Règim i Minutari dels notaris de París.
* Fontainebleau: Fons públics específics (expedients de naturalització a partir de 1930, expedients laborals dels funcionaris, arxius audiovisuals i electrònics, arxius privats d'arquitectes, expedients de persones distingides amb la Legió d'Honor).
* Pierrefitte-sur-Seine: arxius públics des de la Revolució Francesa fins als nostres dies, fons privats (de qualsevol època). La seu es troba en aquesta localitat.
Alguns fons d'interès nacional es conserven en altres dos serveis: els Archives nationales d'outre-mer, a Aix-en-Provence (arxiu de les colònies) i els Archives nationales du monde du travail, a Roubaix (arxius privats d'empreses i associacions).

## Referències

* «Archives Nationales». [Consulta: 11 juny 2020]. (En castellà)
* «Archives Nationales, Catàleg». Arxivat de l'original el 11 de juny 2020. [Consulta: 11 juny 2020].(En castellà)
* «Arrêté du 29 février 2012 relatif à l'organisation du service à compétence nationale Archives nationales».(En francès)

## Vegeu també

* Biblioteca Nacional de França
# Zazpikaleak

Zazpikaleak (en basc Set carrers, conegut en castellà com a Casco Viejo i popularment com Siete Calles) és un barri del districte bilbaí d'Ibaiondo. Té una superfície de 0,51 kilòmetres quadrats i una població de 7.078 habitants (2008).

## Situació

Limita al nord amb els barris d'Uribarri i Zurbaran, a l'oest amb barri d'Abando, a l'est amb Begoña, Iturrialde, Atxuri i Solokoetxe i al sud amb San Franzisko i Bilbo Zaharra.

## Els Set Carrers (Zazpi Kaleak)

Els set carrers que històricament han format el Nucli Antic són:
* Goienkale/Carrer Somera
* Artekale.
* Dendarikale/Carrer Tendería
* Belostikale.
* Harategi Zahar kalea/Carrer Carnicería Vieja
* Barrenkale.
* Barrenkale Barrena.
Al barri també es troben les esglésies de San Nicolás, la de San Antón i la catedral de Santiago. Altres edificis importants són la Plaça Nova, on es troba la seu d'Euskaltzaindia, el Mercat de la Ribera o la plaça de Miguel de Unamuno des de la qual parteixen les Calçades de Mallona, que comunicaven l'antic nucli urbà de Bilbao amb Begoña.
Al Nucli Antic de Bilbao es localitzen a més el Museu Basc i el Museu Arqueològic, les cases natals de, entre d'altres, Miguel de Unamuno i José Antonio Aguirre i la seu social del BBVA.

## Transport Públic
### Metro de Bilbao

* Estació de Casco Viejo

### EuskoTren

* Estació de Casco Viejo

### EuskoTran

* Arriaga

## Personatges il·lustres

* Jesús Arámbarri y Gárate
* Juan Crisóstomo de Arriaga
* Pedro Arrupe
* Miguel de Unamuno
* Elías Gallastegi Uriarte
* José Antonio Aguirre i Lecube
* Txabi Etxebarrieta

## Enllaços externs

* Web de Zazpikaleak Arxivat 2017-10-15 a Wayback Machine. (basc)(castellà)(anglès)
* "Pausu txikiak" Julen Gabiriak Zazpikaleei buruz egindako istorio sorta (bloc d'història del barri en basc)
# Universitat de Lieja

La Universitat de Lieja (en francès Université de Liège o ULiège), és una universitat belga situada a la ciutat de Lieja.
Va ser creada el 1817 pel rei Guillem I, quan la ciutat de Lieja feia part del Regne Unit dels Països Baixos.
És una universitat pública i pluralista. Consta de 9 facultats. Consistia en vuit facultats que van ser redistribuïdes l'1 de gener de 2005, després de la fusió amb HEC (sigles en francès d'Alts Estudis Comercials de Lieja), en nou facultats (dret, medicina, medicina veterinària, filosofia i literatura, psicologia i ciència educació, ciències, ciències aplicades, arquitectura i agronomia), un institut (Institut d'Humanitats i Ciències Socials) i dues escoles (HEC-ULiège i l'Escola de Criminologia Jean Constant), 45 departaments, 200 cursos de formació complementària.

## Alumnes famosos

* Constantin Le Paige (1852-1929), matemàtic i rector de la pròpia universitat (1895-1898)
* Egide Walschaerts (1820-1901), enginyer ferroviari i empresari

## Enllaços externs

* web oficial
# Alois I de Liechtenstein

Alois I Josef Johannes Nepomuk de Lichtenstein (1759-1805,) fou el novè príncep de Liechtenstein i el quart sobirà d'aquest estat entre 1781 i 1805.

## Vida

Alois Josef va néixer el 14 de maig de 1759 a Viena, essent el tercer fill del príncep Franz Josef I i de Maria Leopoldine comtessa de Sternberg.
Alois es va allistar a l'exèrcit austríac per a fer carrera militar però va haver d'abandonar per problemes de salut. Aleshores va dedicar la seva atenció cap a la jardineria. Va importar diversos arbres, els quals va plantar als jardins dels voltant de les residències familiars. També va fer decorar Eisgrub Park(el parc del castell de Lednice) amb construccions ornamentals. Una altra afició va ser la lectura, Alois va incrementar la biblioteca que havia heretat amb la compra de noves col·leccions de llibres.
A més, va invertir en explotacions mineres a les seves terres de Moràvia i també va construir una foneria a Olomouc. Amb els diners guanyats, va fer una ampliació i remodelació de l'edifici que havia adquirit un avantpassat seu (Cristof de Liechtenstein) al carrer Herrengasse de Viena. Es tractava d'una vella construcció del 1443 que calia modernitzar. Les obres de la nova façana les va encomanar a l'arquitecte Josef Hardtmuth. Mentre residia a Viena acostumava a llogar un grup teatral per temporada i un grup de músics que tocava per a ell tot l'any.
Va ser nomenat cavaller de l'Orde del Toisó d'Or, essent el cavaller nº836. El 15 de novembre de 1783 es va casar amb la comtessa Karoline de Manderscheid-Blankenheim (1768 - 1831) a Feldsberg.
Durant el seu govern a Liechtenstein, el 1784, va tenir lloc la darrera execució d'una persona per pena de mort, es deia Barbara Erni, acusada de robatori i sentenciada a Eschen.

## Mort i successió

Va morir als 46 anys, el 24 de març de 1805 a Viena. Com que no va tenir fills, el tron de Liechtenstein va passar al seu germà Johann Josef.

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de la Casa Principesca de Liechtenstein
* ↑ Edgard Haider: "Verlorenes Wien - Adelspaläste vergangener Tage". Wien 1984, ISBN 3-205-07220-0
* ↑ James Foster Robinson, "The Legend of the Golden Boos", 21 Maig 2004.

## Bibliografia

* Juřík Pavel :" Moravská dominia Liechtensteinů a Dietrichsteinů" ed.Libri, Praha 2009,ISBN 978-80-7277-403-6
* Kordiovský, Emil – Klanicová Evženie (eds.), Město Břeclav, Muzejní a vlastivědná společnost, Brno (2001).
# Selecció de bàsquet de Portugal

La selecció de bàsquet de Portugal (portuguès: Seleção Portuguesa de Basquetebol) és l'equip format per jugadors de nacionalitat portuguesa que representen la Federació Portuguesa de Bàsquet a les competicions internacionals organitzades per la Federació Internacional de Bàsquet (FIBA) i el Comitè Olímpic Internacional (COI): els Jocs Olímpics, el Campionat mundial de Bàsquet i l'Eurobàsquet, entre d'altres.
El primer partit de la selecció portuguesa es disputà el 24 de maig de 1931 amb derrota 9-32 contra França. El 1935 fou eliminada en la classificació per l'Europeu del mateix any. El seu debut en un Campionat d'Europa fou l'any 1951. El segon cop que es classificà per un EuroBasket fou l'any 2007. Després de no participar en l'europeu de 2009, Portugal aconseguí classificar-se per l'edició de 2011.

## Classificacions
### Campionats europeus

* 1951 - 15
* 2007 - 9
* 2011 - 21

### Jocs de la Lusofonia

* 2006 - 1
* 2009 - 3

## Jugadors destcats

* Tó Ferreira
* João Gomes
* Carlos Lisboa
* Nuno Marçal
* Pedro Miguel Neves
* Pedro Nuno
* Rui Pinheiro
* Mike Plowden
* Sérgio Ramos
* Steve Rocha

## Referències

* ↑ «Spain v Portugal EuroBasket 1935 qualification results». linguasport.com. [Consulta: 23 març 2010].
* ↑ «Portugal v Greece EuroBasket 1951 game results». Archive.fiba.com. [Consulta: 19 juny 2011].
* ↑ «Switzerland v Portugal EuroBasket 1951 game results». Archive.fiba.com. [Consulta: 19 juny 2011].
* ↑ «EuroBasket 1951 tournament results». Archive.fiba.com. [Consulta: 19 juny 2011].
* ↑ «Portugal v Spain EuroBasket 2007 game results». Archive.fiba.com, 03-09-2007.
* ↑ «Portugal v Latvia EuroBasket 2007 game results». Archive.fiba.com, 05-09-2007.
* ↑ «Portugal at the EuroBasket 2007». Archive.fiba.com, 11-09-2007.
* ↑ «Portugal at the EuroBasket 2011». Archive.fiba.com, 05-09-2011.
# Velcro

Velcro és una marca comercial de vetes adherents.
La marca comercial velcro, és un mot creuat, a partir del francès velours (vellut, que dona el segment vel-) i crochet (ganxo, per al segment -cro). Com que velcro és una marca, el Termcat ha proposat el terme genèric veta adherent, prou transparent.

## Història

Hom situa l'origen de la invenció del velcro en l'obervació casual que l'enginyer suís George de Mestral va fer del seu gos, al que se li quedaven adherides llavors d'Arctium, que el van portar a estudiar les propietats d'aquella planta. Inicialment, De Mestral va concebre el seu descobriment de veta adherent per aplicació a la indústria textil, tot i que posteriorment el ventall d'usos s'ha diversificat molt. La primera patent de De Mestral data de l'any 1957, i a finals d'aquella dècada ja es comercialitzava. Des del seu origen suís, Velcro va començar a ramificar-se i en altres països europeus com Bèlgica, Alemanya, Itàlia, Suècia i el Regne Unit. L'expansió a Amèrica del Nord i Àsia va ser fruit de l'acord amb la companyia canadenca Velok Ltd. La popularitat dels productes de la marca Velcro, especialment als Estats Units, va permetre a Velcro i Velok innovar i créixer ràpidament, i el 1967 ja facturaven més de 10 milions de dòlars americans. A finals de la dècada de 1960 Velcro i Velok fusionar-se per formar Velcro Industries B.V., que conservava tots els drets a les patents relatives a la invenció de De Mestral.La patent original de Velcro va expirar el 1978.

### La Velcro d'Argentona

El 1958, l'empresari argentoní José de Navas Escuder, va tornar a Catalunya després d'haver estat deu anys als Estats Units i Cuba. Havent adquirit la llicència de la marca Velcro per a Espanya i Portugal, va fundar Velcro Espanola S.A., que es va fer realitat entre els anys 1959 i 1960, amb seu a Argentona. Amb la fi de la patent de Velcro, l'empresa va abordar el mercats internacionals amb força èxit, i a principis dels anys 80 va arribar a tenir 300 treballadors. L'any 1985 l'empresa va ser absorbida per Velcro Indústries N.V., el major fabricant mundial de Velcro.

## Vegeu també

* Veta adherent

## Referències

* ↑ Villagordo, Ana. «'Biomimesis. El disseny inspirat en la natura', una nova generació d'exposicions d'ERF». Estudi Ramon Folch. Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 17 desembre 2013].
* ↑ «veta adherent» Arxivat 2013-10-18 a Wayback Machine., TERMCAT [Consultat 14 d'octubre de 2013]
* 1 2 3 4 «Hooked on Innovation» (en anglès). World Intellectual Property Organization, 11-11-2010. [Consulta: 8 octubre 2020].
* 1 2 «La Velcro a Argentona, petita història d'una gran empresa» (pdf). Fonts. Centre d'Estudis Argentonins Jaume Clavell, 18, 2004, pàg. 7. ISSN: 1887-9381 [Consulta: 8 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial de Velcro$^®$
# Francisco Moltó Pascual

Francisco Moltó Pascual (Alcoi, 1875 - Ibi, 1954) fou un advocat i polític valencià, alcalde d'Alcoi durant la restauració borbònica i diputat a Corts durant la Segona República Espanyola.
Seguidor d'Antoni Maura, fou un dels reorganitzadors del Partit Liberal Conservador a Alcoi i candidat a les eleccions a Corts de 1905, però fou derrotat per José Canalejas y Méndez. Alhora, treballà com a advocat del Banc d'Espanya, conseller (1908) i vicepresident (1916) del Monte de Piedad Alcoyano i també fou conseller de l'empresa Papeleras Reunidas, secretari de la Mutualidad de Levante i de La Textil Alcoyana.
Fou alcalde d'Alcoi i diputat provincial de 1914 a 1917, però els liberals l'acusaren de no jugar net. El 1919 participà en el II Congrés de la Confederació Patronal Espanyola celebrat a Barcelona, on defensà la línia de repressió del moviment sindicalista i de les reivindicacions obreres. Durant la dictadura de Primo de Rivera fou un destacat dirigent de la Unión Patriótica. Després de les eleccions de 1931 es va unir a la Dreta Regional Valenciana, però fou elegit diputat per la província d'Alacant per Acció Popular dins les llistes de la CEDA a les eleccions generals espanyoles de 1933.
A les eleccions generals espanyoles de 1936 fou candidat de la CEDA, però no fou escollit. Durant la guerra civil espanyola li fou imposat un impost revolucionari com a desafecte. Posteriorment fou declarat fill predilecte d'Alcoi.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.378. ISBN 9788495484802.
* Llista d'alcaldes d'Alcoi
* Fitxa de les Corts Valencianes
# Aspid

Aspid és una marca catalana d'automòbils esportius, fabricats per l'empresa IFR Automotive S.L. a Reus, Baix Camp. Fundada el 2003 per Ignacio Fernández Rodríguez, enginyer que havia treballat per a Mitsubishi i Prodrive, l'empresa pren la marca d'«áspid», mot castellà per escurçó pirinenc o Vipera aspis.
Fernández va decidir de crear un cotxe "coet" que d'una banda complís amb els estàndards de la FIA i de l'altra, pogués ser homologat per al seu ús en ciutat. Presentat al Saló de Londres de 2008, l'IFR Aspid SS fou un biplaça equipat amb motors tetracilíndrics Honda de 270 i 404 CV, amb turbocompressor o sense, que comptava amb les variants Sport i SuperSport. El concepte era fer un model molt lleuger, seguint una filosofia similar a la de la britànica Lotus.
El 2012, IFR presentà el seu segon model, l'Aspid GT-21 Invictus, que tenia quatre seients en configuració 2+2. Les prestacions oficials declarades el posaven a l'altura dels millors esportius del moment, amb una velocitat màxima que superava els 300 km/h i una acceleració de 0 a 100 km/h en menys de 3 segons. Es preveia iniciar la seva fabricació abans de 2014, amb un total de 250 exemplars, a més d'una xarxa europea de 20 concessionaris, però finalment no arribà a producció.

## Referències

* ↑ «ASPID (IFR Automotive) (2.008...)» (en castellà). autopasion18.net. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ «Aspid» (en castellà). losorigenes.net. [Consulta: 5 maig 2016].
* ↑ «Das schönere Batmobil» (en alemany). autobild.de, 18-07-2012. [Consulta: 5 maig 2016].

## Enllaços externs

* Aspid - Lloc web oficial (anglès)
# Joan Baptista Güell i Soler

Joan Baptista Güell i Soler (Manlleu, 1883 - Navars, 1910) fou un empresari i escriptor català.
Nascut l'any 1883 a Manlleu, estudià al Seminari de Vic i es dedicà a la indústria tèxtil, de la qual arribà a ser director de la fàbrica Filatures Forcada. Com a escriptor, creà nombroses obres de poesia, que posteriorment publicà a El Ter, així com elaborà obres de teatre, i s'encarregà del quadre escènic del seu poble natal. Des del punt de vista dels premis, guanyà els Jocs Florals de Manlleu (1902 i 1908), els de Ripoll (1903) i el premi extraordinari dels de Mataró (1907). L'any 1931 es publicaren les seves obres completes de poesia a Recull de poesies, i l'any 1993 Josep Rovira i Güell publicà l'estudi Joan Baptista Güell i Soler. Un poeta de la Renaixença.

## Referències

* 1 2 «Joan Baptista Güell i Soler». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Moscop

Els moscops (Moschops) són un gènere extint de teràpsids que visqueren durant el Permià, fa uns 265 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la regió de Karoo, a Sud-àfrica.

## Referències

* ↑ Entrada «Moschops» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «Figure 6: Hypothesized dissipation of the energy during head butting in the skull of Moschops capensis.». [Consulta: 1r gener 2023].

## Enllaços externs

* Moschops (anglès)
* Therapsida: Tapinocephalia: Tapinocephalidae Arxivat 2006-03-18 a Wayback Machine. (anglès)
# Selecting His Heiress

Selecting His Heiress és un curtmetratge mut de la Vitagraph dirigit per William J. Humphrey i protagonitzat per John Bunny i Flora Finch, entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar el 18 d'octubre de 1911.

## Argument

L'oncle Doughbags és molt ric i ha de decidir com ha d'escriure el testament. Només té tres nebodes i per tal d'estar segur de no equivocar-se sobre qui farà millor ús dels seus diners decideix visitar-les. Les dues germanes petites, que són bessones, per tal de fer molt bona impressió a l'oncle li estan tot el dia a sobre per tal d'avançar-se als seus desitjos cosa que l'acaba desplaent. La germana gran, però, fa tot el contrari, no li fa gaire cas i es dedica a les seves coses. El pobre senyor Doughbags no sap que fer i consulta un advocat. Aquest li fa veure que el millor que pot fer és simular la seva mort i veure el comportament de les noies. En fer-ho, les dues joves comencen a parlar sobretot sobre el què faran amb la fortuna que heretaran. La gran en canvi, se sent afectada i es preocupa per a que el seu oncle tingui un bon funeral. Veient-ho tot plegat, el senyor Doughbags acaba decidint de fer hereva dels seus diners a la germana gran.

## Repartiment

* John Bunny (oncle Doughbags)
* Flora Finch (una neboda)
* Kate Price (una altra neboda)
* Julia Swayne Gordon (una altra neboda)
* Alec B. Francis
* William J. Humphrey (advocat de l'oncle)
* Richard Rosson
* Edith Halleran

## Referències

* ↑ Lowe, Denise. An Encyclopedic Dictionary of Women in Early American Films: 1895-1930 (en anglès). Routledge, 2014-01-27. ISBN 978-1-317-71896-3.
* ↑ Menefee, David W. The First Male Stars: Men of the Silent Era (en anglès). BearManor Media, 2007-10-20.
* ↑ «Calendar of licensed releases». The Moving Picture World 10, 3, 21-10-1911, pàg. 218.
* ↑ «Selecting His Heiress». The Moving Picture World 10, 2, 14-10-1911, pàg. 148.
# Joc d'espies: La ciutat eterna

Joc d'espies: La ciutat eterna (títol original en anglès, My Spy: The Eternal City) és una pel·lícula de comèdia d'espionatge estatunidenca del 2024 dirigida per Pete Segal, que també va coescriure el guió amb Jon i Eric Hoeber. Es tracta d'una seqüela de la pel·lícula del 2020 My Spy, i és protagonitzada per Dave Bautista, Chloe Coleman, Kristen Schaal i Ken Jeong que repeteixen els seus papers de la pel·lícula anterior, amb Flula Borg, Craig Robinson i Anna Faris unint-se al repartiment principal. Es va estrenar als Estats Units el 18 de juliol de 2024. S'ha subtitulat al català.

## Premissa

La Sophie, ara adolescent, convenç en JJ perquè acompanyi el viatge del cor de la seva escola a Itàlia, on tots dos, sense saber-ho, acaben sent peons en un complot terrorista internacional que té com a objectiu el cap de la CIA, David Kim, i el seu fill, en Collin, que també resulta ser el millor amic de la Sophie.

## Repartiment

* Dave Bautista com a JJ
* Chloe Coleman com a Sophie
* Kristen Schaal com a Bobbi
* Ken Jeong com a David Kim
* Anna Faris com a Nancy
* Flula Borg com a Grua
* Taeho K com a Collin
* Billy Barratt com a Ryan Kerr
* Craig Robinson com a Connelly
* Nicola Correia-Damude com a Christina
* Noah Danby com a Todd

## Producció

Amazon MGM Studios i STXfilms van començar a explorar una seqüela de la pel·lícula del 2020 l'agost del 2020, després del seu èxit a Amazon Prime Video. La pel·lícula es va confirmar el febrer de 2023, amb Pete Segal repetint com a director i Dave Bautista, Chloe Coleman, Kristen Schaal i Ken Jeong en el repartiment. Anna Faris, Craig Robinson i Flula Borg també s'hi unirien, i la producció va començar aquell mes. El rodatge va concloure a Venècia el maig d'aquell mateix any.

## Referències

* ↑ de la Fuente, Anne Marie. «Amazon Studios Now Called Amazon MGM Studios, Exec Pablo Iacoviello Reveals in Iberseries Keynote». Variety, 03-10-2023. [Consulta: 3 octubre 2023].
* ↑ Bleving, Adam. «Dave Bautista and Chloe Coleman Are Back in First 'My Spy: The Eternal City' Image». Collider, 18-04-2024. [Consulta: 18 abril 2024].
* ↑ «My Spy: The Eternal City». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «My Spy 2 Being Explored By STX & Amazon Studios». Deadline Hollywood, 11-08-2020. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ Grobar, Matt. «Dave Bautista, Chloe Coleman & More Returning For My Spy Sequel At Prime Video; Anna Faris, Craig Robinson & Flula Borg Among New Additions». Deadline Hollywood, 22-02-2023. [Consulta: 25 juny 2023].
* ↑ Northrup, Ryan. «Dave Bautista Confirms My Spy 2 Filming Wrap In Venice». Screen Rant, 03-05-2023. [Consulta: 25 juny 2023].