OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marta Orriols Balaguer

Marta Orriols Balaguer (català: Marta Orriols) (Sabadell, 1975) és una escriptora catalana, establerta a Barcelona. Llicenciada en història de l'art, posteriorment va estudiar guió cinematogràfic a l'escola de cinema Bande à Part i escriptura creativa a l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès. Col·labora amb diversos mitjans de comunicació culturals, com Catorze.cat i a Núvol. El 2016 va publicar el seu primer llibre, Anatomia de les distàncies curtes, un recull de 19 contes prologat per Jenn Díaz. El 2019 va guanyar el Premi Òmnium a la millor novel·la en llengua catalana de l'any 2018.

## Obra

* Anatomia de les distàncies curtes. Barcelona: Edicions del Periscopi, 2016, 184 p. ISBN 9788494440953
* Aprendre a parlar amb les plantes. Edicions del Periscopi, 2018, 256 p. ISBN 9788417339-111
* Dolça introducció al caos. Edicions del Periscopi, 2020
* La possibilitat de dir-ne casa. Proa, 2023
* A l'altra banda de la por. Proa, 2025.

## Premis i reconeixements

* Premi Òmnium a la millor novel·la en llengua catalana per Aprendre a parlar amb les plantes (2018)
* Premi L'Illa dels Llibres 2019

## Referències

* ↑ Periscopi. «Tantes 'debutantes' dels setanta (NÚVOL)». edicions_del_periscopi. Arxivat de l'original el 2016-09-11. [Consulta: 8 setembre 2016].
* ↑ «Rodalies més llunyanes que mai» (en matías). Diari de Girona. [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ Geli, Carles «Marta Orriols, premio Òmnium a la mejor novela del año» (en castellà). El País [Madrid], 30-01-2019. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Marta Orriols publicarà 'Dolça introducció al caos' el 28 de setembre». [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Camps, Magí. «Les deu novel·les en català d'aquesta tardor» (en castellà). La Vanguardia, 25-08-2020. [Consulta: 25 agost 2020].
* ↑ «Què es publicarà el 2023? Obres monumentals per a l’any de la consolidació». [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ «Marta Orriols: "Casa teva no és el lloc on has nascut, sinó on sents que has pogut ser tu mateixa"», 11-01-2023. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Nopca, Jordi «Marta Orriols: "Imagina't agafar un avió acompanyada només del pilot, un quadre i un Porsche vermell"». Ara Llegim, 30-01-2025.
* ↑ Bennasar, Sebastià «‘Aprendre a parlar amb les plantes', de Marta Orriols, millor novel·la del 2018». Vilaweb, 30-01-2019.
# Jesuita

Un jesuïta és un pastisset en forma de triangle de pasta fullada farcit amb frangipane i recobert de glaçatge.
El nom ve del fet que, a l'origen, aquestes pastisseries eren recobertes de pralina o de xocolata en forma de capell d'ales cap amunt com els dels jesuïtes.
A les Balears hi ha una pastisset semblant, les picades d'abella farcides de pasta reial (composta de farina d'ametlla i sucre).
A l'Argentina n'hi ha una declinació, característica del nord-oest, especialment a Tucumán, Salta i Santiago del Estero, de la mateixa manera que molts altres plats de la regió s'han creat combinant la gastronomia europea i la cuina andina.
És una galeta de pasta fullada ensucrada de forma rectangular, petita, de no més de 10 cm, gratinada amb formatge, en la major part dels casos, de barra, i en alguns casos amb cuixot. Si bé és típic del nord argentí, però s'ha popularitzat molt a les províncies de Buenos Aires, Còrdova, Mendoza, La Rioja, San Juan, entre d'altres.
Malgrat llur simplicitat, no es venen al mercat industrial jesuïtes ja fets, el que sí que es pot trobar són unes masses de pasta fullada, llestes per a gratinar amb el formatge i en alguns casos, el cuixot. En la major part dels restaurants no es venen pas tampoc (a excepció dels de temàtica regional).

## Referències

* ↑ https://www.recetasmallorquinas.es/2019/06/picades-dabella.html
# The Others

The Others (literalment en català "Els altres") és una pel·lícula de misteri i suspens dirigida l'any 2001 per Alejandro Amenábar, en part inspirada en la novel·la Un altre pas de rosca (1898) de Henry James i protagonitzada per Nicole Kidman. És una coproducció espanyola, francesa i nord-americana.
Es va filmar en localitzacions de Cantàbria i Madrid, encara que la història està ambientada a l'illa de Jersey. En el seu moment, va ser la pel·lícula espanyola més taquillera de la història, amb més de 68.000.000$ recaptats només als Estats Units.
Va guanyar vuit premis Goya, incloent els premis a la millor pel·lícula i al millor director, i Nicole Kidman va ser candidata a la millor actriu.

## Argument

La història se situa poc després de la Segona guerra mundial, a Anglaterra. Grace (Nicole Kidman) viu en un casal aïllat educant sola els seus dos fills, Anne (Alakina Mann) i Nicholas (James Bentley). Aquests pateixen una estranya malaltia: no poden rebre directament la llum del dia. Per això, la casa sempre està a les fosques i mai no es pot obrir cap porta si no s'ha tancat abans l'anterior. Però aquesta vida ben organitzada canvia quan arriben tres nous servents i comencen a passar esdeveniments estranys provocats pels "altres".

## Repartiment

* Nicole Kidman: Grace Stewart
* Fionnula Flanagan: Sra. Bertha Mills
* Christopher Eccleston: Charles Stewart
* Alakina Mann: Anne Stewart
* James Bentley: Nicholas Stewart
* Eric Sykes: Sr. Edmund Tuttle
* Elaine Cassidy: Lydia
* Renée Asherson: senyora gran
* Gordon Reid: assistenta
* Keith Allen: Sr. Marlish
* Michelle Fairley: Sra. Marlish
* Alexander Vince: Victor Marlish
* Aldo Grilo: jardiner

## Premis i nominacions
### Premis Goya

| Any | Categoria | Persona | Resultat |
| 2002 | Millor pel·lícula | Millor pel·lícula | Guanyadora |
| 2002 | Millor director | Alejandro Amenábar | Guanyador |
| 2002 | Millor actriu | Nicole Kidman | Nominada |
| 2002 | Millor actriu revelació | Alakina Mann | Nominada |
| 2002 | Millor actor revelació | James Bentley | Nominat |
| 2002 | Millor guió original | Alejandro Amenábar | Guanyadors |
| 2002 | Millor música original | Alejandro Amenábar | Nominat |
| 2002 | Millor fotografia | Javier Aguirresarobe | Guanyador |
| 2002 | Millor muntatge | Nacho Ruiz Capillas | Guanyador |
| 2002 | Millor direcció artística | Benjamín Fernández | Guanyador |
| 2002 | Millor direcció de producció | Miguel Ángel González Emiliano Otegui | Guanyadors |
| 2002 | Millor disseny de vestuari | Sonia Grande | Nominada |
| 2002 | Millor maquillatge i perruqueria | Ana López Puigcerver Belén López Puigcerver | Nominades |
| 2002 | Millor so | Tim Cavagin Daniel Goldstein Alfonso Raposo Ricardo Steinberg | Guanyadors |
| 2002 | Millors efectes especials | Félix Bergés Derek Langley Pedro Moreno Rafael Solórzano | Nominats |

### Premi Globus d'Or

| Any | Categoria | Persona | Resultat |
| 2002 | Millor Actriu Dramàtica | Nicole Kidman | Nominada |

## Referències

* ↑ Premis i nominacions de la pel·lícula a IMDB (anglès)
* ↑ «Edición XVI» (en castellà). premiosgoya. [Consulta: 27 desembre 2013].
# Elena María Moreno González

Elena María Moreno González (Santander, 1941) és una política espanyola, elegida diputada de Unió de Centre Democràtic (UCD) en el Congrés dels Diputats per la província de Pontevedra en les eleccions generals espanyoles de 1977, que va ser diputada constituent en les Corts que van elaborar la Constitució espanyola de 1978.

## Trajectòria

Moreno va cursar estudis de Batxillerat Superior i Secretariat i va treballar com a empleada de banca. Ha estat directiva del Banco de Bilbao, on va arribar a ser Cap del Banc de la Dona a Vigo. Va ser elegida Diputada en el Congrés per Pontevedra en les legislatura constituent (1977-1979) i en la primera legislatura (1979-1982). Va col·laborar entre d'altres, amb la Comissió de Treball, amb la Comissió sobre els disminuïts físics i mentals, i sobre els establiments penitenciaris.

## Referències

* ↑ «Elecciones Congreso de los Diputados Junio 1977 - Candidatos». infolaso.com. [Consulta: 13 març 2014].
* ↑ «Elena María Moreno González – Las madres de la Constitución» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2018-06-25. [Consulta: 11 desembre 2017].
* ↑ «Ficha de diputada en el Congreso durante la Legislatura constituyente». [Consulta: 18 desembre 2017].
* 1 2 «Ficha de diputada en el Congreso durante la primera legislatura». [Consulta: 18 desembre 2017].
* ↑ «Las Constituyentes» (en castellà). , 04-02-2013 [Consulta: 11 desembre 2017]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-07-25. [Consulta: 28 juliol 2020].
# Jordi Miquel d'Eimeric i Saplana

Jordi Miquel d'Eimeric i Saplana (Catalunya, s. XV-XVI), noble català, nascut probablement a Cervera. Fou senyor de Montlleó, de Briançó, i de Pomar. Fet cavaller de l'Esperó d'Or pel rei Joan II d'Aragó. Veguer de Manresa (1476). Entre el 1479 i el 1481 fou veguer de Barcelona. Va ser lloctinent general en funcions del regne de Mallorca (1502-1505), en absència del seu germà Joan d'Eimeric i Saplana. El 1503 intentà fer front a la manca de cereals. A la vila de Muro (Pla de Mallorca) medià en una disputa que enfrontava Pere Ramon de Santmartí, Joan de Santjoan i Miquel Puigdorfila amb Ramon Puigdorfila i Lluís Soldevila. Procurador reial de Mallorca (1505-1506).
Era fill de Joan Berenguer d'Eimeric i de Talamanca, baró de Rubinat, i de la seva esposa Sal·lida Saplana i de Peguera. Casà en primeres noces amb Isabel de Bobadilla, i en segones noces amb Violant de Barberà i de Ripoll, filla de Bernat de Barberà i Joana de Ripoll. D'aquest segon matrimoni nasqué, entre d'altres, Jordi Joan d'Eimeric i de Barberà, baró de Rubinat.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 375. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Jordi Miquel Aymerich Saplana». Josep Juan Vidal, Real Academia de la Historia, DB~e. [Consulta: 2 novembre 2024].
* ↑ «Jordi Miquel de Aymerich». Martín Rodríguez (Geneanet). [Consulta: 2 novembre 2024].
# Antoni Domènech i Morera

Antoni Domènech i Morera va ser un compositor i organista del s.XIX de Valls (Tarragona). Actiu a Vilanova i la Geltrú aproximadament entre 1830 i 1846, localitat en la qual va exercir com a organista a l'església parroquial de Santa Maria de la Geltrú. Es conserven diverses obres seves en aquesta localitat.
Algunes de les seves obres són: 8 Gozos, 2V; Alma Redemptoris Mater, Aria; Cántico, 4V; Completas; Lamentos: Marcha del Ave Maris Stella; Marcha, 1831: Missa; Rosario y trisagio; Rosario, 3V; Rosario, 4V; Rosario; Sinfonía, 1826.

## Referències

* ↑ Carbonell i Guberna, Jaume. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, vol.4. (en castellà). Fundación Autor - Sociedad General de Autores y Editores. 2002, p. 526. ISBN 978-84-8048-307-0.
# Columna de la Victòria

Una Columna de la Victòria és un monument en forma de columna erigit com a recordatori d'una guerra o batalla guanyada. Les columnes d'honor també es van erigit en honor de generals o polítics amb èxit. Tant la Columna de la Victòria com la Columna d'Honor ja eren habituals a l'antiguitat romana, per exemple la Columna de Trajà.
La característica principal d'una Columna de la Victòria és el fust de la columna, que normalment s'aixeca sobre un pedestal i una base, que sol estar coronada amb un símbol de la victòria, per exemple la deessa grega de la victòria Nike, la deessa romana de la victòria (Victòria) o un àngel. de pau com el de la Victòria de Samotràcia. Una Germania o una àguila també poden formar el final d'una Columna de la Victòria alemanya.

## Selecció

Entre les més antigues Columnes de la Victòria que es conserven, es poden citar la Columna de Marc Aureli i la Columna de Trajà a Roma. Una visió general dels monuments de columna de l'antiguitat romana es resumeix a la llista de monuments de columnes romanes.
La columna de la Place Vendôme de París també és una columna de la Victòria
Una Columna de la Victòria famosa a Alemanya és la Columna de la Victòria de Berlín, a la resta d'Alemanya entre altres columnes menys conegudes es poden citar, per exemple, a Hamburg-Altona, a Hakenberg ( Columna de la Victòria Hakenberg ), i també a Oberhausen i a Siegburg .

### Guerres Napoleòniques

* Columna de la Pau de Berlín (1843)
* Columna de la Victòria de Berlín (1864–1873)
* Columna de la victòria de Schwerin (1872–1874)
* Columna de la victòria de Hakenberg (1875–1879)
* Memorial de la Pau de Munic (1896)

### Guerres d'unificació alemanyes

* Columna de Segimón a Varsòvia. (1644)
* Colonne Vendôme a París (1806–1810)
* Colonne de Juillet a París (1833–1840)
* L'Àngel de la Independència a Ciutat de Mèxic (1902–1910)

### Altres països

* Fontaine du Palmier a París (1808/1858)
* Columna de Waterloo a Hannover (1825–1832)
* Columna d'Alexandre a Sant Petersburg (1830–1834)
* Columna de Nelson a Londres (1838)
* Columna Wellington a Liverpool (1874–1875)

## Columnes d'Honor

Entre les més importants:
* Columna d'Honor (Kronach), dedicada al príncep-bisbe Melcior Otto Voit de Salzburg
* Columna d'honor per a Elias Hügel, castell de Königshof, Kaisersteinbruch, Burgenland
* Columna d'honor per a Elias Hügel, còpia, Gemünden am Main
* Columna d'Honor de l'amistat sino-soviètica, Xina
* Columna d'Honor (Hanau), indicador històric

## Referències

* ↑ «A description of the Trajan column / By John Hungerford Pollen». HathiTrust, 31-12-2023. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ Rossi, Lino. Trajan's Column and the Dacian Wars. Thames and Hudson, 1971. ISBN 0-500-40016-4.
* ↑ Alings, Reinhard. Die Berliner Siegessaule: Vom Geschichtsbild zum Bils der Geschichte. Berlin: Parthas Verlag GmbH, 2000, p. 35–51. ISBN 9783932529719.
* ↑ Braun, Matthias. Die Siegessaule. Berlin: Berlin Edition, 2000, p. 11. ISBN 3814800265.
* ↑ «Kolumna Zygmunta III Wazy w Warszawie» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2020].

## Enllaços externs

* «Siegessäule (Berlin-Tiergarten, 1873)». Structurae, 04-04-2021. [Consulta: 16 gener 2025].
# Antoni Gisbert i Pérez

Antonio Gisbert Pérez (Alcoi, 19 de desembre de 1834 - París, 26 de novembre de 1901) fou un pintor alcoià de temàtica històrica, en l'època de transició entre el romanticisme i el realisme. Representa una tendència pictòrica de la segona meitat del segle xix: la pintura de grans esdeveniments en relació amb la història de cada país. És la pintura d'història o realisme retrospectiu, que pretén representar amb realisme fets del passat històric nacional.
Va estudiar en la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando a Madrid sota la tutela de José de Madrazo y Agudo i de Federico de Madrazo y Küntz i obtingué posteriorment una pensió per a continuar els seus estudis a Roma, on va romandre un lustre (1855-1860). A Espanya representa els ideals liberals. Primer director del Museu del Prado des de 1868, càrrec que va ocupar fins a l'abdicació d'Amadeu de Savoia, en 1873 es trasllada definitivament exiliat a París on mor anys més tard.

## Obres

* Els comuners de Castella, amb la que aconseguix la primera medalla de l'Exposició Nacional de 1860. En esta obra revela les seues qualitats figuratives i expressives, acusant un cert efectisme.
* L'afusellament de Torrijos i els seus companys en la platja de Màlaga (1888, en el Museo del Prado). És la seua obra més coneguda, de composició sòbria.
* El retrat del senyor Salustiano Olózaga (Palau de les Corts, Madrid, 1867)
* El rei Amadeu davant del cadàver de Prim
* Partida de Colom
* El jurament de Ferran IV
* Bacant
* Venus eixint de la bromera del mar
* Paolo i Francesca
* Els últims moments del príncep Don Carles, medalla d'or a l'Exposició Nacional de Belles Arts 1858
* La senyora Maria de Molina presentant al seu fill en la Corts de Valladolid
* El desembarcament dels Puritans a Amèrica, medalla d'or a l'Exposició Nacional de Belles Arts 1868
* Les esposalles de Francesc I amb la Infanta Na Leonor, germana de Carles V
* El Minuet. Obra pòstuma

## Notes

* ↑ Adrián Espí: Resulta obligat reconèixer que Gisbert és el sorollós Gisbert gràcies al ambient polític i gràcies als temes que pinta. La fama li arriba precoçment per açò...
* ↑ Arte y Letras del 4 de desembre de 1901: "¡Gisbert ha muerto! España ha perdido uno de sus más insignes hijos; el arte una de sus glorias más legítimas."
* 1 2 Quadro pintat a París. Remigio Vicedo Guía de Alcoy
* ↑ Navarro, 1999, p. 135.
* 1 2 3 Quadro pintat a Roma. Remigio Vicedo Guía de Alcoy

## Bibliografia

* Navarro, Mariano. La luz y las sombras en la pintura española. Madrdi: Espasa Calpe, 1999. ISBN 84-239-8599-7.
* J.A. Ramírez Domínguez El realismo pictórico y la fotografía, en Historia del Arte, Madrid: Anaya, 1986. ISBN 84-207-1408-9
* [Diccionario d'art] Pintores del siglo XIX Editorial LIBSA, 2001. ISBN 84-7630-842-6
* Remigio Vicedo Sanfelipe Guía de Alcoy Alcoy: Imp "El Serpis", 1925
* Julio Berenguer Barceló Historia de Alcoy Alcoy: Llorens, 1977, ISBN 84-400-4018-0

## Enllaços externs

* Museu de Belles Arts Gravina. Alacant Arxivat 2007-12-11 a Wayback Machine.
# Arash Moori

Arash Moori (Birmingham, Regne Unit, 1977) és un artista nascut a Birmingham, on va estudiar belles arts. Des de l'any 2004 forma parella artística amb Ester Mañas (Madrid, 1974), que va conèixer a Hèlsinki quan hi feia un curs de màster d'art Temps i Espai, especialitzat en audiovisuals i instal·lacions. Ambdó s'interessen al so, el temps i l'espai. Arash Moori també fa música i cinema experimental.

## Obra

Esther Mañas i Arash Moori van exposar l'obra Invoking a Demon Landscape a l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró a la darreria de 2011. Aquesta instal·lació, que combinava experiències audiovisuals, era la seva primera mostra individual a Barcelona. Era una performance sonora automàtica en la qual es manipulava el so i el seu efecte transformador de l'experiència espacial. Tal instal·lació també inclou la modificació de materials i objectes de l'entorn més immediat, i en modifiquen així la funcionalitat arquitectònica. Amb tot, s'intenta cercar la interacció en forma de pertorbació i confusió en la percepció de l'espectador, des de la qual experimentarà el seu propi espai i crearà la seva pròpia narració.
Una de les seves obres, amb col·laboració d'Ester Mañas, és Tones in the voice of shadows, instal·lació que fou exposada en la Estación experimental: perdidos en el espacio del LABoral Centro de Arte y Creación Industrial. És una peça d'art que, durant dos anys, ha sigut reiteradament adaptada a diversos espais patint així una notable evolució. L'espectador hi pot experimentar els canvis que es donen en l'espai a conseqüència dels efectes de la llum i les característiques acústiques d'aquest, de tal manera que els artistes manipulen l'espai i la mateixa experiència. L'interès rau en l'accentuació o creació d'una experiència espacial partint d'una agitació d'aquesta. Arash Moori mateix ho interpreta també com un treball escultòric pel qual el públic se sent dins de l'obra.
Altres de les seves obres són la instal·lació audiovisual September at the hotel Ozon (2010) o Inside the Beehive, exposada a Arco i que consistia en un passadís que entrava a una habitació en la qual hi havia la figura del tocadiscs, molt comuna en les seves obres.

## Referències

* ↑ Estación experimental. Investigaciones y fenómenos artísticos, 28 octubre 2011 - 9 abril 2012, pàg. 142 [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Ester Mañas: "Cuando estás dentro de una instalación, estás experimentando la obra"». Universidad Europea de Madrid. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «El sonido de la escultura». Universitat Europea de Madrid. Arxivat de l'original el 12 de febrer 2013. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Invoking a Demon Landscape». Fundació Miró. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Estación experimental: Perdidos en el espacio». LABoral Centro de Arte y Creación Industrial. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ http://www.ifema.es/ferias/arco/default.html Arxivat 2013-03-23 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* «MySpace d'Arash Moori». [Consulta: 12 abril 2013].
# Robert Cortell i Giner

Robert Cortell i Giner (Carcaixent, 1958) és un escriptor valencià. Estudià dret i és lletrat de la Sindicatura de Comptes, en la qual va exercir de secretari general des de desembre de 2012 fins a març de l'any 2018. Ha escrit llibres de poesia, de narrativa i de teatre infantil. L'any 2014 va rebre per la seua obra de poemes, Hores ingrates, un dels Premis Ciutat d'Alzira

## Algunes obres

* Jocs d'Ambigú, poesia Edicions 96, any 2001
* Als volts del desconcert, poesia, Editorial Comte d'Aure, any 2003
* Subtils desenganys, poesia, Edicions 96, any 2009 (XII Certamen de Poesia "Marc Granell Vila d'Almussafes 2008)
* Otras voces, poesia en castellà, Ediciones Vitruvio, any 2010
* Hores ingrates, poesia. Edicions Bromera, any 2015 (IX Premi de Poesia "Ibn Jafadja Ciutat d'Alzira" 2014)
* Memòria de la llum, poesia. Edicions del Sud, 2023 (VI Premi de Poesia "Torre de Piles" 2023)
* La societat benestant, narrativa curta, La Xara Edicions, any 2001
* Històries amb un gat, narrativa, La Xara Edicions, any 2003. L'ha reeditat El Petit Editor, any 2016
* El cas de les esqueles, teatre infantil, Brosquil Edicions, any 2002.

## Referències

* ↑ «Lorenzo Pérez Sarrión toma posesión como nuevo secretario general de la Sindicatura de comptes». Valencia Plaza, 1/3/2018 [Consulta: 6 de giner de 2022].
* ↑ http://www.riberaexpress.es/2014/11/15/lescritor-lluis-miret-guanya-el-ciutat-dalzira-amb-un-thriller-ambientat-a-la-valencia-del-xvii/ riberaexpress.es

## Enllaços externs

* castelldesorra.blogspot
# Josep Ernest Peris i Celda

Josep Ernest Peris i Celda (València, 11 de desembre de 1882 — València, 14 de novembre de 1960) és un autor teatral en valencià.
Seguidor del sainetista valencià Eduard Escalante, no va intentar superar el seu mestre ni innovar dins el gènere. El 1902 estrenà la seva primera obra, Tres artistes de porxe (publicada el 1912), i fins a la seva mort en va escriure 102 en català i algunes en castellà, generalment d'un acte. Les més conegudes són Terres maleïdes (estrenada el 1911 i publicada el 1919) —adaptació de La barraca de Blasco Ibáñez—, Per la fam d'heretar (1918), Voleu llum?, o València a fosques (1918), Nelo Bacora (estrenada el 1918), Cels de novençà (1919), Mosquit de tenda (1923), Una ajuda (1925), La pesca de la ballena (1926), Més allà de la llei (1927) o Rialles del voler (1928) —localitzada a l'època de les Germanies—, entre d'altres. Va escriure també llibrets de falla (més de seixanta), amb els quals va obtenir diversos premis, entre els quals el premi «Dobló d'a quart en or» el 1919, i «Dobló i plat de glòria» el 1926, ambdós de Lo Rat-Penat. El seu llarg recorregut dins de Lo Rat-Penat —on havia ocupat el càrrec directiu de la seva Secció de Teatre i de l'Escola teatral— el portaren a ser homenatjat amb el Premi Extraordinari de l'entitat. i nombrosos textos dels miracles de sant Vicent.
Com a escriptor narratiu i poeta, va publicar, entre d'altres, El gran juego del Truc (1958) o Rialles del voler (1920).

## Referències

* 1 2 «Josep Peris Celda, autor de más de cien obras en Lengua Valenciana». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Josep Ernest Peris i Celda | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Biografia Josep Peris i Celda · memoriavalencianista.cat». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Peris-Celda Puchades, Ernest - Sainet». [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ Carbó, Ferran; Rosselló, Ramon X.; Sirera, Josep Lluís. Escalante i el teatre del segle XIX: precedents i pervivència. Universitat de València, 1997, p. 32. ISBN 978-84-7826-893-1.

## Enllaços externs

* Nelo Bacora protagonitzat per Joan Monleon. Gravat a "Notícies 9" (després Punt 2, i ara Nou 2) als anys 90.