OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# León Chávez Teixeiro

León Chávez Teixeiro (Ciutat de Mèxic, 11 d'abril de 1936) és un artista plàstic i músic mexicà, involucrat des de jove amb causes socials. Va néixer en la colònia Guerrero de la capital mexicana.

## Biografia

Es va involucrar en moviments obrers i en el Moviment de 1968 acompanyant protestes públiques amb les seves cançons, les quals van tractar forma creativa la vida de lluites obreres, camperoles i estudiantils. En general les va acompanyar només amb una guitarra, encara que alguns enregistraments i cançons les va fer amb Álvaro Guzmán i Jorge Luis "Cox" Gaytán.
La seva obra musical va ser llavor d'altres moviments musicals independents i alternatius (no comercials) a Mèxic, com el folklore llatinoamericà, la cançó de protesta, els roleros i la trova mexicana.

## Discografia

* La piel (Sencillo EP: El Gato y El Abedul) (CBS, México, 1969)
* La vieja gorda y callada (EP) (Edición del autor, México, 1974)
* Amigo ven (EP) (Edición del autor, México, 1974)
* Canciones (Universidad de Sinaloa, México, 1979. Reeditado por Discos Pentagrama)
* Se va la vida compañera (Universidad de Sinaloa, México, 1979. Reeditado por Discos Pentagrama)
* La fundición (Discos Pentagrama, México, 1989)
* De nuevo otra vez (Discos Pentagrama, México, 1991)
* Memoria (En vivo, Grabaxiones Alicia, México, 1999)
* Luz de gas (En vivo, Festival Barnasants, Barcelona, 2007)
* La chava de la Martín Carrera (Colectivo, KLOAKASKOMUNIKANTES - CONACULTA, México, 2010)
* Rolero Cartonero de León Chávez Teixeiro (Cancionero - Disco, edición de 75 ejemplares, "La rueda cartonera", México, enero 2010)
* Barcelona (En vivo, originalmente "Luz de gas", Festival Barnasants, Barcelona, 2010)
* La Lengua Se lame sola

### Homenatges

* La chava de la Martín Carrera, homenatge a Chávez, produït i dirigit per: Josué Vergara on participen artistes com Francisco Barrios "El Mastuerzo", Botellita de Jerez, Gerardo Enciso, Óscar Chávez, Nina Galindo, Emilia Almazán, Col·lectiu La Llengua, Jorge Luis Gaitán, Los Nakos, Ángela Martínez, Rafael Catana, Manuel Rodríguez, Guillermo Briseño, Ampersan, Guillermo Velázquez, Fernando Vigueras, Fernanda Martínez i la Chinaski Band, Juan Pablo Vila, David Aguilar, Alejandro Chávez, Cuarteto Raval i Fernando Medina Ictus, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Arturo Cruz Bárcenas. «La solidaridad es esencia de mi estética: Chávez Teixeiro» (en castellà). la Jornada. [Consulta: 11 setembre 2011].
* ↑ Editorial. «Página Artificial de La Lengua» (en castellà). La Lengua. [Consulta: 25 maig 2012].
* ↑ Tania Molina. «Cerca de 60 músicos realizan disco en honor de León Chávez Teixeiro» (en castellà). La Jornada. [Consulta: 11 setembre 2011].

## Enllaços externs

* Lloc oficial Arxivat 2018-03-17 a Wayback Machine.
# Lluís Carròs de Vilaragut

Lluis Carròs de Vilaragut i de Castellví (País Valencià, s. XV - València, 14 d'agost de 1544), fou el fill primogènit del primer baró de Toga, Francesc Carròs de Vilaragut, i germà de Galceran Carròs Pardo de la Casta i Ramón Carròs de Vilaragut i de Castellví, entre d'altres.
Membre d'una important família nobiliària valenciana, va passar a formar part del servei de Ferran el Catòlic quan tan sols era un xiquet exercint l'ofici de patge reial. Del seu pare va heretar el títol de baró de Toga, i més endavant, en l'any 1493, casà amb una de les filles del baró de Càrcer, incrementant el seu patrimoni i el seu pes polític dins de la cort reial. Els seus principals èxits els va aconseguir en la carrera diplomàtica. Entre 1510 i 1515 fou enviat com ambaixador reial a la cort anglesa d'Enric VII, qui acabava de contreure matrimoni amb l'infanta Caterina d'Aragó, per a negociar un tractat de guerra contra Lluis XII de França. Retornat de nou a la cort castellana, es va integrar dins dels cercles més poderosos de l'aristocràcia. En març de 1516 va actuar com a ambaixador d'Adrià d'Utrecht, futur papa Adrià VI, davant de l'arquebisbe de Saragossa, Alfons d'Aragó. Poc temps després entrà dins de la clientela de Guillem de Croy, senyor de Chièvres, per la qual cosa aconseguí esser destinat a l'ambaixada de Roma amb Jeroni de Vich, però el seu nomenament no fou ben acceptat per la noblea castellana, per la qual cosa fou substituït el 1520 pel senyor de Belmonte, tornant novament a la cort castellana per a integrar-se dins del seguit del monarca en les tasques de govern del Consell d'Aragó.
Finalment, el 1522, just després de la derrota de la Germania, Lluis Carròs de Vilaragut fou designat batlle general de València, lloctinent de governador de Xàtiva i alcaid de la fortalesa de la ciutat de Xàtiva. Així, emprenia el camí de tornada cap a la seua terra natal amb dos comeses principals. Per un costat, reprendre i ajusticiar els principals líders de la Germania i fer mantenir l'ordre i l'estabilitat política i social en la Governació de Xàtiva. Per l'altre, havia de redreçar la situació del Reial Patrimoni, institució que s'havia vist greument afectada per la Germania. L'any 1529, Lluís Carròs va aconseguir que l'emperador investís al seu fill, Lluís Carròs de Vilaragut i d'Eslava, coadjutor de batlle general de València quan encara era menor d'edat. Lluís Carròs va exercir l'ofici de batlle general durant molt de temps, aconseguint revertir la situació provocada per la Germania, però al final del seu mandat fou objecte d'una profunda investigació arran la primera Visita General al regne de València, en la que el llicenciat Pedro de la Gasca, va encontrar diverses irregularitats econòmiques que va intentar esmenar.
Lluís Carròs de Vilaragut i de Castellví va morir el 14 d'agost de 1544, heretant el seu fill la baronía de Toga i l'ofici de batlle general de València.
# Lorne Campbell

Ian Lorne Campbell és un historiador d'art escocès nascut a Stirling el 1946. És l'autor d'un important nombre de llibres sobre l'art dels segles xiv i xv, i és un expert reconegut de la pintura dels primitius flamencs. Les seves contribucions a la investigació i el coneixement d'aquest període és equiparable amb els treballs de Max Jakob Friedländer i Erwin Panofsky. El seu catàleg de 1998 "La pintura flamenca del segle XV és considerat com a "fixador d'estàndards". Ha publicat articles a les revistes The Burlington Magazine i The Connoisseur, entre d'altres.
Campbell ha estat conservador de la National Gallery de Londres fins al 1996. Es va graduar a la Universitat d'Edimburg i va fer el seu doctorat a la Universitat de Londres el 1973. Entre 1970 i 1971 va ser professor a la Universitat de Manchester i més tard a la Universitat de Cambridge. Des de 1974 és lector en Renaixement del nord al Courtauld Institute of Art, Universitat de Londres.
Campbell viu a Londres i el juliol de 2014 va publicar el seu darrer llibre, The Sixteenth Century Netherlandish Paintings with French Paintings before 1600, un catàleg que analitza 85 obres de la col·lecció de la National Gallery.

## Publicacions

* Renaissance Faces: Van Eyck to Titian, (amb Miguel Falomir, Jennifer Fletcher, Luke Syson), National Gallery, 2011. ISBN 978-1-85709-407-7
* Rogier van der Weyden: 1400-1464. Master of Passions, (amb Jan Van der Stock), Leuven: Davidsfonds, 2009. ISBN 978-90-8526-105-6.
* Van Der Weyden, Chaucer Press, 2004
* The Fifteenth Century Netherlandish Paintings. National Gallery, 1998
* Renaissance Portraits; European Portrait-Painting in the 14th, 15th and 16th Centuries, 1990
* Early Flemish Pictures in the Collection of the Queen (The Pictures in the Collection of Her Majesty the Queen), Cambridge University Press, 1985

## Referències

* ↑ "Conference in Honour of Lorne Campbell on his 65th Birthday Arxivat 2013-12-02 a Wayback Machine.".
* ↑ Campbell, Lorne. Van der Weyden. London: Chaucer Press, 2004. ISBN 1-904449-24-7
* ↑ "(Ian) Lorne Campbell.
# Manga Action

Manga Action (漫画アクション), abans Weekly Manga Action (WEEKLY漫画アクション), és una revista japonesa de manga seinen editada per Futabasha. Actualment es publica dos cops al mes, el primer i tercer dijous. La revista fou fundada el 7 de juliol del 1967, i és considerada la primera revista veritablement seinen. El 2003 va eliminar del títol la referència a la periodicitat setmanal (weekly) per a reflectir el nou ritme de publicació.
Ha publicat les sèries de manga Shin-chan i Lupin III, entre d'altres. Entre l'octubre del 2009 i el setembre del 2010 tenia una tirada de 200.000 exemplars.

## Sèries de manga publicades

* 009-1 (1967-1970, Shotaro Ishinomori)
* Lupin III (1967-1972, Monkey Punch)
* Lone Wolf and Cub (1970-1976, Kazuo Koike, Goseki Kojima)
* Ganbare!! Tabuchi-kun!! (1978-1979, Hisaichi Ishii)
* Jarinko Chie (1978-1997, Etsumi Haruki)
* Judge (1989-1991, Fujihiko Hosono)
* All Purpose Cultural Cat Girl Nuku Nuku (1990-1991, Yuzo Takada)
* Shin-chan (1990-2010, Yoshito Usui)
* Old Boy (1996-1998, Garon Tsuchiya i Nobuaki Minegishi)
* Shiawase no Jikan (1997-2001, Yasuyuki Kunitomo)
* True Getter Robo!! (1997-1998, Go Nagai i Ken Ishikawa)
* Shamo (1998-2007, Izo Hashimoto i Akio Tanaka)
* High School Girls (2001-2004, Towa Oshima)
* Cutie Honey Tennyo Densetsu (2001-2003, Go Nagai)
* Town of Evening Calm, Country of Cherry Blossoms (2003, Fumiyo Kōno)
* Maestro (2003-2007, Akira Sasō)
* Kodomo no Kodomo (2004, Akira Sasō)
* 17-sai. (2004-2005, (guió de Seiji Fujii i il·lustracions de Yōji Kamata)
* Ochiken (2005-2008, Yoshio Kawashima)
* Hinotama Love (2006-2007, Maya Koikeda)
* Gokudō Meshi (2006-2013, Shigeru Tsuchiyama)
* Crime and Punishment: A Falsified Romance (2007–2011, Naoyuki Ochiai)
* In This Corner of the World (2007-2009, Fumiyo Kōno)
* Stargazing Dog (2008–2009, Takashi Murakami)
* Drifting Net Cafe (2009–2011, Shūzō Oshimi)
* Fujiyama-san wa Shishunki (2012-2015, Makoto Ojiro)
* Inside Mari (2012-2016, Shūzō Oshimi)
* Tomodachi x Monster (2014–2015, Yoshihiko Inui)

## Referències

* ↑ «漫画アクション». Futabasha. [Consulta: 8 abril 2014].
* ↑ Thompson, Jason. Manga: The Complete Guide. Del Rey, 2007, p. 327. ISBN 0-345-48590-4.
* ↑ «2010 Japanese Manga Magazine Circulation Numbers». Anime News Network, 17-01-2011. [Consulta: 8 abril 2014].
# Manuel de Montsuar i Mateu

Manuel de Montsuar (Lleida, aprox. 1410 - 29 d'octubre de 1491) va ser el vint-i-vuitè president de la Generalitat de Catalunya entre els anys 1461 i 1464, nomenat el 22 de juliol de 1461.
Actualment a la ciutat de Lleida existeix un institut d'ESO dedicat a ell, amb el nom de: Institut Manuel de Montsuar.

## Biografia

Estudià lleis a la Universitat de Lleida, on començà la carrera eclesiàstica. Aviat passa a Girona com a canonge i es relacionà amb Jaume de Cardona i de Gandia, president en el trienni 1443-46. Es traslladà a estudiar a la Universitat de Bolonya i des d'allí tornà a la seva terra com a canonge degà de la seu de Lleida (1450-1491).
Era canonge degà de la seu de Lleida (1450-1491) i administrador apostòlic en seu vacant (1460-1461). Participà en les Corts de Barcelona (1454), en les Corts de Lleida (1460) i a les Corts de Montsó (1469).
Durant les Corts de Lleida (1460) va ser l'hoste del rei Joan II, qui residia al palau episcopal, la qual cosa va comportar que el lloctinent Carles de Viana recomanés als diputats que fos retirat com a candidat. No obstant aquestes pressions, l'elecció del braç eclesiàstic de 1461 fou per a Manuel de Montsuar.
Ja com a president, es manifestà antijoanista i defensa la causa de Carles de Viana en contra de les pressions de Pero Ximénez de Urrea, entre d'altres. El príncep mor prematurament el 23 de setembre de 1461. El 25 d'abril de 1462 se salvà d'un complot de la Busca barcelonina per detenir als diputats. S'inicia la guerra civil catalana.
Els esdeveniments comencen a favor de les tropes reials que compten amb el suport de Lluís XI de França. Com a màxim responsable polític i militar cerca suports interiors i la desarticulació de les forces opositores: el partit buscari i els remences. En no obtenir els resultats desitjats, el Consell comença a oferir el Principat a candidats que, 50 anys després de Casp, poden, ni que sigui molt indirectament, tenir algun dret a regnar Catalunya. Primer s'ofereix a Enric IV de Castella en agost de 1462 qui ho rebutjà per haver arribat a un acord amb Joan II i Lluís XI. A continuació se li proposà a Pere de Portugal qui acceptà i arribà a Barcelona el 21 de gener de 1464.
Hagué de patir que el 1463 el diputat Bernat Saportella de l'estament nobiliari o militar es passés al bàndol reialista i constituís una Generalitat paral·lela amb seu a Tarragona, de la que en fou únic diputat.
La Biblioteca de Reserva de la Universitat de Barcelona conserva una obra que va formar part de la biblioteca personal de Montsuar, així com un exemple de les marques de propietat que van identificar els seus llibres al llarg de la seva vida.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Manuel de Montsuar i Mateu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Catàleg de les biblioteques de la UB/Fons Antic». [Consulta: 11 maig 2020].
* ↑ «Base de dades Antics posseïdors: Montsuar, Manuel de, aproximadament 1410-1491». [Consulta: 11 maig 2020].
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Maria Estorach Pons

Maria Estorach Pons (Tortosa, Baix Ebre, 1927 - Mataró, Maresme, 26 d'octubre de 2014) va ser una escaladora catalana.
Escaladora pionera que durant la dècada dels 40 va protagonitzar les primeres ascensions femenines al Timbaler del Bruc, el Queixal, el Ninet, la roca de la Maranya, l'agulla del Pas del Príncep, el Taxi o el Tub, entre d'altres.
Conjuntament amb els seus germans Josep Estorach i Francesc Estorach va fer la primera ascensió hivernal a la cara NE del Pollegó Superior del Pedraforca, i la travessa de cresta de Cabirols fins al Calderer, o la repetició de la via Boix-Costa-Balaguer, a la paret NW de l'Encantat Petit.
El rocòdrom de Vilassar de Mar porta el nom dels germans Estorach en homenatge seu.

## Referències

* ↑ «Maria Estorach Pons | enciclopèdia.cat». [Consulta: 30 setembre 2019].
# Mariana d'Ibarra i Montís

Mariana d'Ibarra i Montís (Palma, 26 de juny de 1904 - Barcelona, 20 de febrer de 1990) fou una entomòloga mallorquina.
D'Ibarra va començar a freqüentar el Museu de Ciències Naturals de Barcelona de molt jove. Va tenir com a mestres Ignasi de Sagarra i de Castellarnau i Odó Carles Rosset, entre d'altres. Molt aviat establí una activa relació amb entomòlegs de l'època, tant de Catalunya com de fora, i va col·laborar molt freqüentment amb els germans Vilarrúbia, l'abbé Bernier, C. Boursin, P. Henriot, W. Marten i altres. Va aportar una gran quantitat de citacions noves per a Catalunya i per a la Península, especialment d'heterocers. Es va convertir en una especialista en lepidòpters, i en va reunir una col·lecció d'unes 20.000 papallones. Posteriorment aquesta acabà al Museu Americà d'Història Natural de Nova York. Fou una de les creadores de la Societat Catalana de Lepidopterologia.
Va publicar nombroses obres de la seva especialitat.

## Referències

* ↑ Piera, Ramon. «Ibarra i Montís, Mariana d’». Dades de Catalunya, 10-12-2023. [Consulta: 30 desembre 2024].
* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 21-02-1990. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Masó i Planas, Albert; Vallhonrat Figueras, Francesc; Pérez De-Gregorio, Josep J. «La Lepidopterologia a Catalunya». Butlletí de l'Institut Català d'Història Natural, Núm. 50, 1985, pàg. 147-154 [Consulta: 16 maig 2018].
* ↑ «Recent additions to the Lepidoptera Collection of the American Museum of Natural History». American Museum of Natural History, 21, Núm. 3, 1967 [Consulta: 16 maig 2018].
* ↑ «Mariana d'Ibarra i Montís». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 maig 2018].
# María de los Ángeles Vidal Ruiz

María dels Àngels Vidal Ruiz (Xátiva, 28 de gener de 1961) és una jugadora de voleibol.
Nascuda a Xátiva dins d'una família nombrosa, va mantindre un vincle especial amb el seu germà José Luis per "culpa" de l'esport.
Aquell col·legi de Xàtiva dels anys setanta i huitanta va reunir una generació aficionada al voleibol: en la classe de María Ángeles hi havia tres o quatre talents d'aquell esport, que van formar una generació màgica que portá Xàtiva a la màxima categoría de l'esport. Van aconseguir quatre títols consecutius en campionats d'Espanya en categories inferiors i l'ascens a les primeres categories de l'esport quan ni tan sols tenien pavelló en Xátiva i havien de jugar com a locals a València, Alcàsser, Alzira, entre d'altres.
Dos companyes treballaven a la fàbrica tèxtil Tormo Barberá i els amos de la fàbrica els van visitar a un dels partits, es van trobar a un grup de xiques de col·legis diferents, amb chándals diferents però amb molt de talent; es van convertir en els seus patrocinadors, i van apostar per l'equip.
El CV Xàtiva Tormo Barberá va aconseguir títols nacionals en categoria cadet, juvenil i sènior. Entre 1981 i 1990, ja María Ángeles com a entrenadora, l'equip femení va sumar tres lligues nacionals i tres Copes de la Reina.
Mariángeles Vidal sempre tingué projecció com a entrenadora, siguent juvenil ja dirigia equips infantils o cadets.
Va aconseguir títols com a entrenadora de club, i en la selecció espanyola està orgullosa del treball en la formació i una funció molt important com la captació de talents, i també ha sigut formadora d'entrenadors.
També va desenvolupar carrecs en el camp de la gestió i l'organització, tant al País Valencià com en la federació espanyola i a més tingué un paper essencial amb la inserció del primer programa d'esports d'equip en el Centre de Tecnificació de Xest. La Fundació Esportiva Municipal de València va ser un altre lloc on va treballr Mariángeles Vidal i va coordinar les escoles de voleibol. "He sigut una persona que ha tractat, des de qualsevol posició que l'esport creixquera i millorara".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Cosín Camacho, Raúl. Referentes deportistas valencianas. 2. Diputació de València, p. 190-195. ISBN 9788477959304.
# Massa (aliment)

En el domini alimentari, una massa o pasta és el resultat de barrejar farina amb aigua o llet, i és la base de l'elaboració del pa, de la pasta, de la tortilla americana, de l'empanada, de la galeta i de molts pastissos.
Pot ser feta al forn, fregida o cuita (en un comal o a la planxa, al vapor o en aigua). Pot portar llevat o no; la massa per a pans àzims i tortillas i la massa per a pasta i dumplings, per exemple, no en tenen. La farina més utilitzada és la de blat, seguida per la de blat de moro, civada, arròs, fesol i soja, fins i tot de papa, entre d'altres. El seu ús està àmpliament difós a tot el món, on va constituir la base de l'alimentació durant mil·lennis.

## Massa feta al forn

* Massa de pa
* Pasta brisa
* Pasta de full
* Massa per pa de pessic o bescuit
* Pasta choux per profiteroles
* Massa de brioix, per brioix, panettone, pandora i Gugelhupf

## Massa fregida

* Les diferents masses per xurros, bunyols, rosquilles, crestes, etcètera
* Pasta fil·lo per briks, böreks i rebosteria del Magrib i Orient Mitjà
* Pasta choux fregida

## Massa cuita a la planxa o en una paella

* Masses sense llevat per a pa àzim, Matzá, tortilla, arepa, roti i chapati

## Massa al vapor

* Massa per tamal
* Algunes masses per a dumplings (encara que aquest tipus de pasta també es pot bullir o fregir)

## Massa bullida

* Massa per a fer pasta
* La majoria de les masses emprades per a fer dumplings

## Referències

* ↑ «pasta | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 novembre 2018].
* ↑ Rombauer, Irma S. Joy of cooking. Nova York: Scribner, 1997. ISBN 0-684-81870-1.
* ↑ Leon Levine; Ed Boehmer «Chapter 12, Dough Processing Systems». A: Handbook of Food Engineering Process, 1997. DOI 10.1201/9781420049077.ch12.
Viccionari
# Miguel Faria Jr.

Miguel Faria Júnior (Rio de Janeiro, 28 de setembre de 1944) és un cineasta brasiler.

## Biografia

Tot i que produeix i escriu guions, el major èxit de Miguel Faria Jr. prové de les pel·lícules que va dirigir, com "A república dos assassinos" (1979) i "O xangô de Baker Street", entre d'altres. Va guanyar els premis a la millor pel·lícula i a la millor direcció al Festival de Cinema de Gramado de 1990, amb Stelinha.
El seu documental Vinícius (2005), sobre Vinícius de Moraes, va portar 300.000 espectadors al cinema, un rècord entre els documentals posteriors a la recuperació. Faria Jr el va seguir amb una pel·lícula sobre Chico Buarque, Chico: Artista brasileiro.

## Filmografia

* 2005 Vinícius
* 2001 O Xangô de Baker Street
* 1990 Stelinha
* 1984 Para Viver Um Grande Amor
* 1979 República dos Assassinos
* 1978 Waldemar Henrique canta Belém
* 1977 Na Ponta da Faca
* 1974 Um Homem Célebre
* 1971 Matei Por Amor
* 1970 Pecado Mortal
* 1969 Lamartine Babo
       O Sexto Páreo
       Pedro Diabo Ama Rosa Meia Noite

## Referències

* ↑ 'Chico: Artista brasileiro' mostra cantor falando sobre Brasil, o mundo, a música e literatura

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
* Entrevista
# Joan Ramos Monllor

Joan Ramos Monllor (València, 28 de març de 1942) és un artista plàstic xativí.
Ramos va nàixer a València, però prompte es va traslladar a Xàtiva juntament amb la família pel fet que van destinar el seu pare, director de banc, a la capital de la Costera. Després de rebre l'educació primària, va cursar estudis a l'Institut Josep de Ribera, on va coincidir amb altres xativins destacats com ara Raimon. Des de ben prompte va sentir atracció pel món de l'art, i es va iniciar com a pintor desenvolupant pintures en acrílic, indagant de manera autodidacta en diferents estils. Va començar participant en concursos i exposicions, i l'any 1971 va ser reconegut amb una beca d'estudis atorgada pel Govern francés per tal de complementar la formació a París. Allí va adquirir una sòlida formació en dibuix que li va permetre endinsar-se en el camp de la il·lustració, hi va treballar per a editorials de reconegut prestigi i va il·lustrar els Premis Goncourt i els Premis Blasco Ibáñez. A la tornada de París, va gaudir de la possibilitat d'exposar la seua obra en una galeria de Madrid, fet que va obrir la seua trajectòria al món de les galeries.
La producció de Ramos es veu influïda per Amedeo Modigliani, Paul Gauguin, Pablo Picasso o Juan Gris, entre d'altres. Als anys huitanta i sobretot als noranta va consolidar un estil propi de forta personalitat en el qual destaca la representació de figures humanes en què les extremitats destaquen per la grandària; una mena de cubisme reinterpretat serviria per a definir el seu estil.
Ha estat vinculat a altres artistes i erudits, ha il·lustrat llibres de Vicent Andrés Estellés, Eduardo Quiles, Jesús Huguet o Joan Fuster, com també cobertes dels discos de Pep Gimeno Botifarra.
Ha rebut nombrosos reconeixements, com ara el Premi Nacional Josep de Ribera en tres ocasions, el Premi Internacional de Dibuix Joan Miró o el Premi Nacional Antonio del Rincón. Així mateix, ha estat considerat per diversos mitjans com un dels personatges recents més destacats.
El setembre de 2023 es va inaugurar a Xàtiva una mostra retrospectiva al voltant de la seua producció.

## Referències

* ↑ http://datos.bne.es/persona/XX1722508.html
* ↑ https://www.elmundo.es/elmundo/2012/12/29/valencia/1356775025.html
* ↑ Aliaga, Xavier. «Joan Ramos, l'art de l'agitació», 05-10-2023. [Consulta: 14 octubre 2023].