OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barris en dansa

Barris en dansa va ser un projecte pioner de dansa comunitària inclusiva dirigit per Álvaro de la Peña, que es va desenvolupar a Catalunya des de 2011 a 2020. Es va caracteritzar per la creació d'espectacles que normalment reunien més d'un centenar de ballarins amateurs i músics voluntaris, amb una gran diversitat d'edats, procedències i capacitats. Participaven famílies, persones de la tercera edat, joves i persones amb algun tipus de diversitat funcional, motriu o psíquica. Els grups de treball procedien de barris amb entorns socials i culturals molt diferents, que el projecte tractava d’integrar mitjançant la creació artística.

## Història

El projecte es va iniciar en 2011 amb Pàmpor a Vilafranca del Penedès, Vilobí del Penedès i Santa Margarida i els Monjos. La segona edició, amb el títol Nomsona, va tenir lloc a Torelló, Vic i Sant Hipòlit de Voltregà; i la tercera, 6 milles, a Cardedeu i Canovelles. A partir de 2012, es va traslladar a Barcelona de forma anual, convidant a barris diferents en cada edició. Dos anys després, s'incorporarien al projecte altres ciutats de l'entorn metropolità com Sant Adrià de Besòs, L'Hospitalet de Llobregat i Sabadell. En les seves diferents modalitats (Pobles en dansa, Ciutats en dansa, Barris en dansa, etc.) van participar més d'un miler de persones.
El projecte va ser guardonat amb el Premi Ciutat de Barcelona 2012 en la categoria de dansa i amb el Premi Dansacat 2020 al millor projecte social de l'Associació de Professionals de la Dansa de Catalunya. Amb motiu del desè aniversari, en 2021 es va organitzar l'exposició commemorativa Dansa per a tothom que va itinerar per les ciutat participants.
En 2021, un grup de participants de vàries edicions de Barris en dansa van crear l'associació atotaixodansa amb la intenció de continuar amb l'esperit del projecte.

## Edicions

* 2020. Immòbil
* 2019 Quinzena metropolitana de la dansa
* 2018. Refugi
* 2018. El somni de..
* 2017. Mi alma tiene prisa
* 2017 .Nosaltres
* 2017. Pies para qué los quiero
* 2015. ¿Hoja de ruta?
* 2015. També respira l'ànima
* 2014. Narinant
* 2013. Inakibú
* 2013. 6 milles
* 2012. Zak!
* 2012. Nomsona
* 2011. Pàmpor

## Referències

* ↑ BARCELONA, BEATRIZ PÉREZ /. ««'Barris en dansa' acoge a las personas con discapacidad»» (en castellà), 21-04-2017. [Consulta: 22 setembre 2022].
* ↑ «Dansa – PREMIS CIUTAT DE BARCELONA». [Consulta: 22 setembre 2022].
* ↑ «Un documental narra como un centenar de vecinos crean un espectáculo de danza» (en castellà), 23-02-2015. [Consulta: 19 setembre 2022].
# Lentienenses

Els lentienenses foren una branca dels alamans germànics, la que vivia més al sud, que ocupava les dues ribes del llac Brigantinus. Tenien el Danubi al nord i un dels seus afluents, l'Iller, a l'est, en el que ara és el sud d'Alemanya. Se sap que eren una de les tribus més rebels de l'època, encara que només hi ha dues mencions sobre aquesta tribu, ambdues de l'historiador romà Ammià Marcel·lí (330-395).
La primera menció de la seva aparició fa referència a l'any 355, quan l'emperador Constanci II va ordenar al comandant Arbetius que multés als lentienenses per les diverses incursions que havien fet a la província de Rècia, dins dels territoris de l'Imperi Romà. En segon lloc, es mencionen quan van creuar el Rin a peu, perquè estava gelat, el febrer del 378, envaint el territori romà. L'emperador Flavi Gracià els va derrotar en la batalla d'Argentovària (prop de la moderna Colmar a Alsàcia), on va morir el seu rei, Priarius. Aquesta batalla va ser la darrera campanya d'un emperador romà a l'altra banda dels Limes. També és la darrera vegada que es mencionen els lentienenses en documents històrics.
El nom llatí "lentienenses" es va formar a partir del nom del llogaret celta Lentia, avui una regió al nord del llac de Constança anomenada Linzgau.

## Referències

* ↑ Ammià Marcel·lí. Res gestae XV, 4 i 31; X, 1-17
* 1 2 Stather, Hans «Fragen zu den Lentiensern». Hegau, 41, 53, 1997, pàg. 5-12.
# Childhood's End

«Childhood's End» és una cançó de l'àlbum de Pink Floyd Obscured by Clouds del 1972. És l'última cançó de Pink Floyd composta completament per David Gilmour, així com la darrera que va comptar amb lletres escrites per ell, fins a A Momentary Lapse of Reason el 1987. La cançó comparteix un títol amb la novel·la de ciència-ficció 1953 del mateix nom d'Arthur C. Clarke. La versió remixada del 2016 de «Childhood's End», que apareix a The Early Years 1965–1972, va ser llançada com a segon senzill per promocionar la caixa fixada a l'octubre de 2016.

## En directe

«Childhood's End» es va interpretar en directe durant la gira europea de Pink Floyd a la fi de 1972 i en alguns espectacles al març de 1973 en la seva següent gira nord-americana. Les versions en directe normalment es fan amb una secció instrumental bastant llarga que no es trobava a la versió d'estudi, excepte l'última versió interpretada el 10 de març de 1973 a la Kent State University, quan es van fer l'arranjament d'estudi. Les versions en directe també es van realitzar en fa sostingut menor, un pas superior a la versió d'estudi (Mi menor). Nick Mason's Saucerful of Secrets va recuperar la cançó per a la seva gira mundial del 2019.

## Personal

* David Gilmour: vocal, guitarres acústiques i elèctriques
* Roger Waters - guitarra baixa
* Richard Wright - Orgue de Hammond, EMS VCS 3
* Nick Mason: bateria

## Referències

* ↑ Strong, Martin C. The Great Rock Discography. 7th. Edimburg: Canongate Books, 2004, p. 1177. ISBN 1-84195-551-5.
* ↑ Mabbett, Andy. The Complete Guide to the Music of Pink Floyd. Londres: Omnibus Press, 1995. ISBN 0-7119-4301-X.
* ↑ March 13, Stuart Derdeyn Updated. «Review: Nick Mason's Saucerful of Secrets in Vancouver - Vancouver Sun», 13-03-2019.
# Narcisisme

El narcisisme és l'amor excessiu cap a un mateix, que fa que l'orgull cegui la valoració real i menyspreï els altres. Ha estat catalogat com una malaltia mental, tot i que en poca proporció és un tret de la personalitat de tots els individus. Forma part de l'anomenada tríada fosca. La paraula prové del personatge mitològic de Narcís, un jove bellíssim insensible a l'amor de les dones que va morir en ofegar-se, admirant el seu propi reflex en una font. Es va metamorfosar en la flor del mateix nom.

## Característiques

La persona narcisista té un autoconcepte equivocat d'ella mateixa, que li provoca una manca d'empatia amb la resta, ja que es considera superior o més important i en conseqüència no presta l'atenció deguda als altres. Presenta una hipersensibilitat a les crítiques, que sempre considera infundades o fruit de l'enveja i valora les relacions socials segons el grau de reconeixement que facin de la seva vàlua. El narcisista no pateix remordiments o vergonya quan actua malament, ja que sempre troba justificació per a les seves accions i sovint demostra el seu egoisme amb paraules o actes.

## Tipus de narcisisme

Diversos estudiosos han classificat els tipus de comportament narcisista. En primer lloc cal distingir entre el narcisista exhibicionista o clàssic i el narcisista introvertit, que busca constantment l'aprovació aliena sense expressar-ho perquè considera que la mereix i que es relaciona fortament amb el complex d'inferioritat. Segons Theodore Millon també cal diferenciar si la persona presenta o no trets paranoics. El moment en què es desenvolupa el trastorn també afecta a la seva classificació: la majoria de narcisismes sorgeixen durant la infantesa o l'adolescència, quan es forja el caràcter, però hi ha un tipus que està lligat al suposat èxit en la vida i que apareix en persones de mitjana edat de bona posició econòmica, que es vanten justament de l'estatus adquirit. Per acabar, quan el narcisisme no s'aplica només a un individu sinó a un grup (un etnocentrisme exagerat) s'anomena narcisisme col·lectiu i està a l'origen de diverses formes de discriminació social, com el racisme.

## Vegeu també

* Biaix d'autoservei
* Efecte Dunning-Kruger
* Hibris
* Megalomania
* Supèrbia

## Referències

* ↑ «Narcisisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «narcisisme». A: Diccionari etimològic. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (2004, 4a edició), p. 626. ISBN 9788441225169.
* ↑ Hotchkiss, Sandy & Masterson, James F. Why Is It Always About You?: The Seven Deadly Sins of Narcissism (2003)
* ↑ Millon, Theodore, Personality Disorders in Modern Life, 2004
# Biblioteca de Ponent

La Biblioteca del Ponent és una de les biblioteques municipals de Sabadell. La gestiona l'Ajuntament de Sabadell en conveni amb la Diputació de Barcelona i forma part de la Xarxa de Biblioteques Municipals de la província de Barcelona i del Sistema de Lectura Pública de Catalunya.
Situada a la plaça d'Ovidi Montllor, 5, al barri de Can Rull, és un equipament del Districte 4 de Sabadell i la seva àrea d'influència s'estén als barris la Concòrdia, Can Borgonyó, Can Rull, Cifuentes, Via Alexandra, Can Llong i Castellarnau. Amb una superfície útil de 1.981 m2, es va inaugurar el 27 de febrer de 2011. Està situada a la planta baixa del Complex Alexandra, un edifici plurifuncional on hi ha també 168 habitatges i que és obra dels arquitectes Eduard Freixas, Rafael Gálvez i Ricard Perich. Una construcció eficient energèticament, per la qual cosa va guanyar el premi d'Habitatge Social de Catalunya 2012 pel sistema de climatització per geotèrmia i per plaques d'energia solar de les quals disposa.
Disposa d'un fons més de 40.000 documents. Té un fons especial relacionat amb el món dels esports, ja que ben a prop de l'edifici hi ha uns quants clubs esportius, centres d'esports i associacions esportives. Disposa també d'un fons cinematogràfic de cinema policíac i thriller i conserva els documents que fan referència al municipi de Sabadell (col·lecció local).

## Referències

* ↑ «Xarxa de Biblioteques Municipals». Diputació de Barcelona. [Consulta: 2 juny 2017].
* ↑ Agulló, Emili. «Ultimen la biblioteca de Ponent i el complex Alexandra - 09 des 2010». [Consulta: 22 abril 2020].
* 1 2 «Biblioteca de Ponent». [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ «Estadístiques». [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ SABADELL, EL PERIÓDICO /. «La biblioteca de Ponent de Sabadell inaugura un fondo especial dedicado al deporte» (en castellà), 10-11-2015. [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ NacióSabadell. «L'esport entra a la Biblioteca de Ponent | NacióSabadell». [Consulta: 22 abril 2020].
# Horòptera

Una horòptera és una corba espacial donada pel conjunt de punts que projecten en punts amb idèntiques coordenades en dues cambres amb iguals paràmetres intrínsecs. L'horòptera és, en general, una cúbica guerxada i és la intersecció d'un paraboloide hiperbòlic i un cilindre.
La seva equació paramètrica és
$x={\frac {2r}{1+\lambda ^{2}t^{2}}}$
$y={\frac {2r\lambda t}{1+\lambda ^{2}t^{2}}}$
$z=t$
on $r$ és el radi del cilindre i $\lambda$ una constant.
Dins l'estudi de la visió binocular, l'horòptera és un volum centrat en el punt de fixació que conté tots els punts de l'espai que resulten en una única visió. Aquest volum es pot identificar teòricament com els punts de l'espai que corresponen a una imatge a les dues retines, és a dir, a punts anatòmicament idèntics. Habitualment es defineix de manera empírica fent servir algun criteri.

## Història del terme

Segons Glanville (1933), el terme horòptera, va ser introduït per François d'Aguilon (Franciscus Aguilonius) al segon dels seus sis llibres sobre òptica el 1613. El 1818, G. U. A. Vieth va argumentar a partir de bases geomètriques que l'horòptera hauria de ser un cercle que va a través del centre de fixació i els centres de les lents dels dos ulls. Uns anys després, J. Müller va extreure conclusions semblants a partir del pla horitzontal que conté el punt de fixació, encara que esperava que l'horòptera fos una superfície a l'espai. L'horòptera teoricogeomètrica al pla horitzontal es va acabar coneixent com a "cercle de Vieth-Müller". En 1838, Charles Wheatstone va inventar l'estereoscopi, la qual cosa va permetre explorar l'horòptera empírica. Va trobar que hi havia molts punts de l'espai que proporcionaven una visió única. Això està molt apartat de la horòptera teòrica.

## Referències

* ↑ Gomes Teixira, Francisco. Tratado de las curvas especiales notables (en español). Madrid: Imprenta de la "Gaceta de Madrid", 1905.
* ↑ Glanville, AD «The Psychological Significance of the Horopter». The American Journal of Psychology, vol. 45, 4, 1993, pàg. 592–627. DOI: 10.2307/1416191. JSTOR: 1416191.
* ↑ Aguilonius, Franciscus. Opticorum libri sex.
* ↑ Wheatstone, C «Contributions to the Physiology of Vision. Part the First. On Some Remarkable, and Hitherto Unobserved, Phenomena of Binocular Vision». Philosophical Transactions of the Royal Society of London, vol. 128, 1838, pàg. 371–94. Bibcode: 1838RSPT..128..371W. DOI: 10.1098/rstl.1838.0019. JSTOR: 108203.
# Ken MacKinnon

Ken MacKinnon (Docklands, 26 d'agost de 1933 - 21 de maig de 2021), en gaèlic escocès dit Coinneach MacFhionghuin'', va ser un lingüista britànic conegut com el pare de la sociolingüística del gaèlic escocès.

## Primers anys

MacKinnon va néixer als Docklands (Londres) el 1933. La seva família paterna era originària de l'Illa d'Arran (Escòcia) i d'Irlanda del Nord.
Durant el Blitz de Londres va ser enviat a Cornualla, com molts altres nens de l'època i més tard es va instal·lar a la propera localitat de Southend-on-Sea on amb el temps va esdevenir president del comitè de planificació del consell municipal i alcalde. Va prendre la doble titulació en sociologia i economia a la London School of Economics, i després va fer servei nacional a Alemanya. Després del seu retorn d'Alemanya, va treballar com a mestre a les escoles secundàries i tècniques d'Essex, fou el cap de departament al Barking College of Technology i posteriorment va ser professor titular i el lector en la Hatfield Polytechnic entre altres càrrecs.

## Gaèlic escocès

Encara que no era parlant natiu de gaèlic, el va aprendre quan es va interessar per la llengua. Posteriorment va prendre un mestratge i es va fer un investigador sènior del Consell d'Investigació de Ciències Socials, i va aprofitar l'oportunitat per embarcar-se en l'estudi de la situació sociolingüística de l'illa de Harris entre 1972 i 1974, participant activament en la disciplina des de llavors.
També fou membre del Magog entre 2002 i 2004, organisme que proporciona assessorament sobre el gaèlic escocès als ministres escocesos, i que va elaborar l'Informe Meek (2002). Després va ser nomenat membre de Bòrd na Gàidhlig en 2004. També va ser membre del consell de MG Alba entre 2008-2011.
Té una plaça de professor honorari a la Universitat d'Aberdeen i fou lector emèrit a la Universitat de Hertfordshire. Va ser tutor a l'Open University en ciències socials, educació i estudis lingüístics.

## Publicacions

El professor MacKinnon va publicar nombrosos articles i llibres en la dècada de 1970, la majoria d'ells en gaèlic a Escòcia i Nova Escòcia, llengües minoritàries segons les dades demogràfiques, incloent:
* (1974) The Lions Tongue
* (1991) Gaelic A Past & Future Prospect
* (1998) Gaelic in Family, Work and Community Domains Euromosaic Project 1994 1995 in Scottish Language 1998, No. 17
* (2000) Neighbours in Persistence – Prospects for Gaelic Maintenance in a Globalising English World in McCoy, G. and Scott, M. (eds) Aithne na nGael – Gaelic Identities

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 MacKinnon, Kenneth The Lion's Tongue (1974) Club Leabhar Ltd SBN 902706-29-2
* 1 2 3 MacKenzie, Gordon H. Minority language media, status planning & linguistic attitudes in Scotland: the sociolinguistic impact of the Gaelic television channel - BBC Alba (pdf) (tesi) (en anglès). Glasgow: University of Glasgow, 2018, p. 27.
* ↑ «Buill a' Bhùird» (en gaèlic). Bòrd na Gàidhlig. Arxivat de l'original el 04/09/2011. [Consulta: 24 desembre 2021].
# Lydia Maria Child

Lydia Maria Child, nascuda Francis (Medford, Massachusetts, 11 de febrer de 1802 - Wayland, Massachusetts, 20 d'octubre de 1880), va ser una escriptora estatunidenca.
Va escriure el poema del Dia d'Acció de Gràcies, Sobre el riu i a través del bosc. Va fundar i va publicar Juvenile Miscellany, la primera revista infantil als Estats Units. Child també va escriure sobre la neteja i la criança dels fills, l'esclavitud, l'abolicionisme, la religió, els problemes de les dones i els drets dels nadius americans.

## La vida

Child va néixer a Medford, filla de David Convers Francis, un forner, i Susannah (Rand) Francis. Va assistir a una escola de dones local, un seminari i una església congregacional. Va viure un temps amb la seva germana casada a Maine, i després amb el seu germà, un ministre unitari, a Watertown (Massachusetts).
El 1828, es va casar amb David Lee Child, graduat de Harvard, advocat i abolicionista. El seu idealisme li va impedir proporcionar a la seva dona una llar còmoda. La parella sense fills vivia gairebé en la pobresa. En els últims anys de la seva vida, Child es va convertir en una reclusa. Només feia companyia al seu marit. Va morir el 1874.

## Carrera

La seva primera novel·la, Hobomok: A Tale of Early Times, es va publicar de manera anònima el 1824. Es va vendre bé. Una altra novel·la va seguir el 1825. El 1826 va fundar i publicar Juvenile Miscellany, la primera revista per a nens als Estats Units. Va escriure un llibre sobre la neteja de la llar el 1829, The Frugal Housewife, un llibre sobre la criança dels fills el 1831, The Mother's Book, i un llibre per a nens, The Little Girl's Own Book, també el 1831.
Va dirigir les seves preocupacions socials als Nadius Americans a The First Settlers of New England el 1829, i després als Afroamericans el 1833 amb An Appeal in Favor of That Class of Americans Called Africans. Aquest llibre va impulsar molts estatunidencs a unir-se al moviment de l'abolició, però també va provocar que Child fos rebutjada socialment. Els amics de la família van retirar el seu suport a la revista dels seus fills, obligant-la a la fallida. Els seus llibres de no-ficció sobre les preocupacions i els drets de les dones a la dècada de 1830 es van vendre malament.
El 1841 es va traslladar a la ciutat de Nova York. Va editar un setmanari contra l'esclavitud durant dos anys, després va recopilar i va publicar les seves columnes escrites per a un diari de Boston. El seu marit treballava com a periodista a Washington DC durant aquests anys, però la parella es va reunir i es va traslladar a Wayland, Massachusetts el 1850. En els anys següents, va escriure llibres sobre les treballadores sexuals, l'evolució de la religió, els afroamericans i els nadius americans. El seu darrer llibre, Aspirations of the World, va aparèixer el 1878.

## Referències

* ↑ Lydia Maria Child, American National Biography Online, recuperat el 24 de juny de 2013
* ↑ The Juvenile Miscellany, Answers, recuperat el 24 de juny de 2013
* ↑ Lydia Maria Child, Museu Nacional d'Història de la Dona, arxivat de l'original el 7 de maig de 2013, recuperat el 24 de juny de 2013
# Maria Teresinha Gomes

Maria Teresinha Gomes, coneguda també com a General Tito'', va ser una dona portuguesa que va ser coneguda al seu país per haver simulat ser un home durant divuit anys, període durant el qual es va fer passar per general de l'exèrcit, advocat, agent de la CIA i funcionari de l'ambaixada estatunidenca, fins que va ser descoberta el 1992, jutjada, i condemnada per usurpació d'identitat i per estafa.

## Biografia

Maria Teresinha va néixer el 1933 a Funchal (Madeira) i va morir en una data incerta, el mes de juny de 2007 en un llogaret proper a la capital portuguesa. Als 16 anys, el 1949, va fugir de casa per instal·lar-se al continent, segons algunes fonts, per un desengany amorós. La seva família la va donar per morta.
Al carnaval de 1974 es va comprar un vestit de general de l'exèrcit al barri lisboeta del Rossio, a què va afegir unes insígnies de llautó, i va adoptar la identitat de Tito Aníbal da Paixão Gomes (el nom procedia d'un germà mort quan era un bebè, abans que ella nasqués). Aquella mateixa nit coneixeria Joaquina Costa, infermera, amb qui viuria, al parer simulant ser un matrimoni normal, durant quinze anys, si bé dormint en habitacions separades.
La manera de guanyar-se la vida era demanar préstecs per a després, segons afirmava, invertir-ho a l'estranger i tornar-lo amb interessos. Per això, utilitzava la seva falsa identitat i les seves maneres educades i cultes.
El 1993 va ser descoberta i jutjada per un tribunal de Lisboa, que la va condemnar a una pena de tres anys de presó per estafa i per usurpació d'identitat, pena que mai va arribar a complir. El judici, al qual l'acusada va acudir vestida d'home, va tenir una extensa repercussió mediàtica en la societat portuguesa dels anys 90. Durant el procés la seva companya Joaquina Costa, qui es va alegrar de la condemna, va declarar que no va saber de l'autèntic sexe de Teresinha fins al final dels seus quinze anys de convivència, i fins i tot els advocats del procés van seguir anomenant-la pel seu nom fictici, així com els testimonis, que es referien a ella com a "senyor general" i "home bo".
Després d'escoltar la condemna, Teresinha va afirmar: "La meva vida només acaba quan el cor deixi de bategar. Llavors el meu cos deixarà d'existir. Per això vull ser cremada i somiava amb poder portar la bandera de Portugal embolicada en els peus".
Després de l'escàndol mediàtic, Teresinha Gomes es va retirar a viure a Carambancha de Cima, un llogaret aïllada de nord del Tajo, on va passar els darrers quinze anys de vida amb Maria Augusta, la neboda de Joaquina Costa.

## Mort

L'1 de juliol de 2007 el cadàver de Teresinha Gomes va ser descobert en avançat estat de descomposició a la seva casa de Carambancha, les finestres de la qual havia segellat amb xapes de zinc per no ser vista. La policia portuguesa va descartar que la mort hagués estat violenta.

## Referències

* ↑ www.correiomanha.pt (en portugués)
* ↑ www.sic.sapo.pt (en portugués)
* ↑ www.elpais.es (En español)

## Enllaços externs

* Obituari de la cadena de televisió SIC (vídeo, en portuguès).