OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# McNuggets de pollastre

Els McNuggets de pollastre són un tipus de producte de pollastre venut per la cadena de menjar ràpid McDonald's. Consisteix en peces petites de carn de pollastre sense ossos arrebossades i fregides.
Els McNuggets de pollastre van ser inventats per Keystone Foods el 1970, es van introduir al mercat dels Estats Units el 1981 i posteriorment van estar disponibles a tot el món el 1983 després de solucionar un problema de subministrament. La fórmula es va modificar el 2016 per treure conservants artificials i millorar-ne les propietats nutritives.

## Descripció

El McNugget de pollastre és una peça petita de carn de pollastre processada, fregida i arrebossada que es pot comprar en unitats de 4, 6, 9 i 25.
Segons McDonald's, els McNuggets tenen quatre formes: la campana, el llaç-corbata, la pilota i la bota. La raó de les quatre formes diferents és per assegurar temps de cocció compatible amb la seguretat alimentària. Segons McDonald's, les quatre formes van ser escollides perquè "suposen l'equilibri perfecte entre "sucabilitat" i diversió. 3 hauria sigut massa pocs. 5 hauria estat una bajanada."

## Crítica

El 2002, un jutge va comentar que els McNuggets de pollastre eren una creació "McFrankenstein". El jutge va identificar que més que ser pollastre fregit en una cassola, McNuggets va incloure els elements no utilitzats per la cuina casolana, incloent aliments processats.

## Referències

* ↑ Popken, Ben. «McDonald's shows how McNuggets are really made». CNBC, 09-12-2014. [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ Letterman, David. «The Tonight Show», 04-06-1981. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ «From Chicken to McNuggets – McDonalds». McDonalds.ca. [Consulta: 18 març 2014].
* ↑ «Why McDonald's Chicken McNuggets Come In Only Four Shapes». [Consulta: 24 octubre 2018].
* ↑ «Here's Why McDonald's Chicken Nuggets Come In 4 Specific Shapes», 01-03-2017. [Consulta: 24 octubre 2018].
* ↑ Weiser, Benjamin «Word for Word/Fast-Food Fracas; Your Honor, We Call Our Next Witness: McFrankenstein». , 26-01-2003 [Consulta: 2 desembre 2010].
# Cataplexia

La cataplexia (del grec antic καταπλήξις, por) consisteix en episodis sobtats i generalment breus de pèrdua bilateral del to muscular sense perdre la consciència. La majoria de les vegades, ocorre en associació amb emocions intenses; durant l'accés, la hipotonia o flaccidesa muscular fa que la persona caigui sobtadament.
L'atac de cataplexia sobrevé quan la pèrdua de to muscular central, que normalment acompanya el son MOR té lloc durant la vigília. La investigació sobre la cataplexia s'ha centrat en les cèl·lules de la formació reticular cabal que controlen la relaxació muscular durant el son REM: les cèl·lules del nucli magnocel·lular bulbar. És un trastorn del son paradoxal, present amb gran freqüència en narcolèptics, causat per una inhibició generalitzada de les neurones motrius per intrusió d'elements del son REM.
El tractament és farmacològic. Tot i que té una relació amb narcolèpsia, el tractament és diferent.

## Etimologia

El mot cataplexia amb la terminació -plexia és etimològica coherent quan es torna a l'arrel grec però es troba en competició amb noms d'altres símptomes que van utilitzar la terminació llatina tal com hemiplegia. Una proposició de regularitzar-lo en cataplegia no va ser considerada com real, com que correspon a la forma internacional i el Diccionari de l'Institut d'Estudis Catalans va optar per a la forma actual.

## Referències

* ↑ «Cataplexia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cataplexia» Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine., Diccionari mèdic, Consorci Sanitari Integral
* ↑ Michelle Cao and Christian Guilleminault (2008), " «Cataplexy», Scholarpedia, 3(1):3317.
* ↑ Cabré i Castellví, Maria Teresa. «Terminologia i Diccionaris». A: Estudis de llengua i literatura catalanes XXXI - Miscel·lània Germà Colón, 4. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995, p. 295-296. ISBN 9788478265442.

## Bibliografia

* «Cataplexia», Narcolèpsia
# Moment flector

El moment flector o moment flexor és un moment de força resultant d'una distribució de tensions sobre una secció transversal d'un prisma mecànic flexionat o una placa que és perpendicular al eix longitudinal al llarg del qual es produeix la flexió.
És una sol·licitació típica en bigues, pilars i lloses, car tots aquests elements solen deformar-se predominantment per flexió. El moment flector pot aparèixer quan se sotmeten aquests elements a l'acció d'un moment (parell motor) o de forces puntuals o distribuïdes.
Els signes que determinen els moments flectors en bigues com a positius o negatius depenen de l'efecte que produeix el moment. Quan l'efecte del moment produeix tensions en les fibres inferiors de la biga, es parla de moment positiu, mentre que si el moment produeix tensions en les fibres superiors de la biga es parla de moment negatiu.

## Referències

* ↑ Cercaterm. «moment flector». TERMCAT.
* ↑ «Moment flector». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Calze (litúrgia)

El calze és una copa sagrada, tradicionalment de metall preciós treballat artísticament, usada per a contenir el vi que ha de ser consagrat pel sacerdot en el transcurs de la celebració eucarística.
Durant els primers segles el material amb què estaven fabricats va ser molt variat segons els recursos de les esglésies o dels donants: plata, or, àgata, vidre, banya o fusta entre d'altres.
A mitjans del segle ix el Papa Lleó IV va prohibir els de fusta, plom i vidre, poc usuals des del segle vii, i a principis del xiii es van suprimir tots els que no tinguessin la copa d'or, plata o estany, quedant també exclòs aquest últim metall en època moderna.
La forma dels calzes acostuma a oferir una constància en cada època i serveix per conèixer la seva antiguitat.

## El calze de Jesús

A la tradició cristiana l'origen del Sant Calze es troba en el recipient que Jesús de Natzaret va fer servir al Sant Sopar per a servir el vi i que s'esmenta als evangelis de Mateu, Marc i Lluc. La celebració de l'Eucaristia a les esglésies i comunitats cristianes conserva elements originals del Sant Sopar com el pa i la copa o calze, que el celebrant té a les mans mentre diu les paraules que va dir Jesús segons els evangelis. Hi ha tradicions a l'Església Catòlica que sostenen que el Sant Calze existeix actualment i que es pot identificar amb algun dels recipients conservats que porten el seu nom. Aquests recipients formen part de les relíquies relacionades amb Jesús.

## La llegenda del sant Greal

El Sant Greal o simplement Greal, és una llegenda, de discutits orígens (potser és celta), que es converteix en tema de moltes obres narratives medievals (especialment les novel·les artúriques). En la seva tradició cristiana, la més important i abundosa, el Greal s'identifica amb el calze que va recollir la sang de la crucifixió de Jesucrist (recollida per Josep d'Arimatea), que segons algunes llegendes també era el calze emprat per Jesucrist a l'Últim Sopar.
Una reproducció d'aquest objecte sagrat és el que porta Tirant lo Blanc sobre l'elmet. Segons diu la tradició, el rei Martí I l'Humà, n'era el dipositari, i després de la seva mort va anar a parar a un lloc de la Corona d'Aragó, concretament a la Seu de València.

## Referències

* ↑ «Calze (litúrgia)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Josep Urdeix. Els Objectes d'ús litúrgic. Centro De Pastoral Liturgic, 2004, p. 5–6. ISBN 978-84-7467-946-5.
Viccionari
# Roser Pros-Roca

Roser Pros-Roca (El Vendrell, Baix Penedès, 1971) és una escriptora i periodista catalana. Graduada en humanitats per la Universitat Oberta de Catalunya, on també ha cursat estudis de ciències polítiques i de comunicació, va començar la seva carrera a la ràdio municipal del Vendrell quan només tenia 15 anys. Per espai de 15 anys va dirigir, guionar i locutar diferents programes, tots ells amb una clara vessant cultural i intenció divulgadora, al 107.1 de Ràdio El Vendrell i al 107.7 de Calafell Ràdio. Posteriorment també a Punt 6 Ràdio de Reus. Paral·lelament també va desenvolupar diferents tasques a El Vendrell TV, especialment el magazín "Amb molt de gust", entre d'altres.
En l'aspecte editorial, va començar a escriure una columna setmanal al diari El Baix Penedès i també va fer col·laboracions a altres diaris com "El 3 de Vuit" de Vilafranca. Entre els anys 2010 i 2011 va portar a terme una sèrie d'entrevistes a personatges molt coneguts, que es van publicar al diari digital Tarragona21.cat, com una col·lecció que es va allargar per espai d'un any. L'any 1994 va escriure el seu primer llibre "El Baix Penedès", publicat per l'Editorial Mediterrània. El segon va arribar l'any 2007 i es va tractar d'un encàrrec per commemorar el "125è aniversari del Cor d'Infants del Vendrell". L'any 2014 va publicar "20 converses sobre la independència de Catalunya" amb l'Editorial Gregal i posteriorment "Jordi Pujol. Del relat al silenci". És divulgadora i ofereix xerrades i cursos de filosofia, literatura i història de l'art.
Actualment és col·laboradora habitual en diversos mitjans. Com a bloguera, manté actius diversos blogs dedicats al món de l'art i la cultura.

## Llibres

Autora dels llibres:
* El Baix Penedès. Ed. Mediterrània (1994)
* 125è Aniversari del Cor d'Infants del Vendrell (2006)
* 20 converses sobre la independència de Catalunya (2014)
* Jordi Pujol. Del relat al silenci. Vint testimonis de primera mà (2015)

## Referències

* ↑ «Palinuro: Sobre la independencia de Cataluña». [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Jordi Pujol cree que la causa judicial no podrá borrar las "huellas" de su obra política». La Vanguardia, 15-06-2015 [Consulta: 6 octubre 2015].

## Enllaços externs

* Entrevista al Diari de Tarragona Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Entrevista a 8TV Arxivat 2015-10-06 a Wayback Machine.
# Claude Rains

Claude Rains (Clapham, 10 de novembre de 1889 - Laconia, 30 de maig de 1967). Se'l pot considerar com el clar exemple dels anomenats "actors secundaris", dels que sovint es recorda el rostre però no el nom, i que són part imprescindible de qualsevol pel·lícula, sovint eclipsant els actors protagonistes.

## Biografia

Sent un adolescent va debutar en el teatre. Durant la Primera Guerra Mundial va perdre la visió d'un ull, però molt aviat es va reincorporar als escenaris. També va treballar com a professor en la Reial Acadèmia d'Art Dramàtic, on va tenir com a deixebles Laurence Olivier i Vivien Leigh, entre d'altres. Allà va conèixer la que seria una de les seves dones, l'actriu Isabel Jeans.
Quan actuava al teatre, un membre de la productora Universal li va proposar interpretar la que seria la seva segona pel·lícula, després d'una incursió en el cinema el 1920, en una poc coneguda pel·lícula muda. Es tractava de L'home invisible (1933), en què va interpretar el personatge del títol, recolzant-se en la seva veu, ja que el seu rostre només es veu uns segons al final de la pel·lícula. Des d'aleshores, va treballar de forma continuada per al cinema nord-americà.
De les seves actuacions, potser la més recordada és la del clàssic Casablanca, en què feia el paper del cínic prefecte de policia Louis Renault, que interpreta de manera irònica, fent-lo simpàtic i redimint-se en un dels finals més comentats de la història del cinema, caminant al costat de Humphrey Bogart sota la boira.
Però també va treballar en moltes altres pel·lícules. El 1938 va aparèixer amb Errol Flynn en el clàssic d'aventures Robin dels boscos, en el paper de l'usurpador Joan sense Terra. El 1939 va interpretar un senador corrupte en El cavaller sense espasa de Frank Capra i, el 1946, en la pel·lícula d'Alfred Hitchcock Encadenats, interpreta un nazi que té un tràgic final. El 1944 va fer el que potser és el seu únic paper protagonista en la pel·lícula El senyor Skeffington, junt amb Bette Davis.
Com va succeir amb altres actors de caràcter (el cas paradigmàtic seria Thelma Ritter), va ser proposat quatre vegades a l'Oscar però mai no el va guanyar.
Es va acomiadar del cinema amb La història més gran mai explicada interpretant el príncep Herodes el Gran.
Va morir a Laconia, Nou Hampshire, Estats Units, el 30 de maig de 1967.

## Pel·lícules

* L'home invisible (The Invisible Man) (1933)
* Gold Is Where You Find It (1938)
* Four Daughters (1938)
* Les aventures de Robin Hood (The Adventures of Robin Hood) (1938)
* Mr. Smith Goes to Washington (1939)
* Em van fer un criminal (They Made Me a Criminal) (1939)
* Juarez (1939)
* El falcó del mar (The Sea Hawk) (1940)
* Casablanca (1942)
* Mr. Skeffington (1944)
* Passatge a Marsella (Passage to Marseille) (1944)
* El diable i jo (Angel on My Shoulder) (1946)
* Notorious (1946)
* On viu el perill (Where Danger Lives) (1950)
* Carregament tancat (Sealed Cargo) (1951)
* Aquesta terra és meva (This Earth Is Mine) (1959)
* Lawrence d'Arabia (Lawrence of Arabia) (1962)
* Twilight of Honor (1963)
* The Greatest Story Ever Told (1965)

## Enllaços externs

* Stock Grange Farm Arxivat 2008-01-31 a Wayback Machine..
# Daniel Patrick Moynihan

Daniel Patrick «Pat» Moynihan (16 de març de 1927 - 26 de març de 2003) va ser un polític i sociòleg nord-americà.
Membre del Partit Demòcrata, va ser elegit per primera vegada al Senat dels Estats Units per Nova York el 1976, i va ser reelegit en tres ocasions (el 1982, 1988 i 1994). Va renunciar a concórrer a la reelecció el 2000. Abans dels seus anys al Senat, Moynihan va ser Ambaixador dels Estats Units davant les Nacions Unides i a l'Índia, i va ser membre de quatre administracions presidencials successives, començant amb l'administració de John F. Kennedy, i continuant a través de la de Gerald Ford.
Llei de Moynihan
Daniel Patrick Moynihan afirma que el respecte pels drets humans per part d'un estat segueix, paradoxalment, una funció inversa al nombre de denúncies relatives als drets humans que es registren:
« El nombre de violacions dels drets humans en un país és sempre una funció inversament proporcional al nombre de denúncies per violacions dels drets humans rebudes d’aquest país. Com més gran és el nombre de denúncies presentades, millor estan protegits els drets humans en aquell país. »
De fet, els països on els drets humans són més severament vulnerats són també aquells on la llibertat d'expressió, la llibertat de premsa i la justícia es veuen més afectades. D’altra banda, el nombre de denúncies presentades també depèn de les possibilitats percebudes de ser escoltat i de rebre una reparació.
Aquest fenomen es coneix amb el nom de «llei de Moynihan» o «síndrome de Moynihan».

## Referències

* ↑ «Daniel Patrick Moynihan». Encyclopaedia Britannica [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ «Daniel Patrick Moynihan (1927–2003)». JNS [Consulta: 10 octubre 2018].
# Hugh Chisholm

Hugh Chisholm (Londres, 22 de febrer de 1866 - Londres, 29 de setembre de 1924) va ser un periodista britànic i editor de la 10a, 11a i 12a edició de l'Encyclopædia Britannica.
Va néixer a Londres, fill d'Henry Williams Chisholm (1809-1901), Warden of the Standards (Guardià de les Normes) de la Cambra de Comerç. Hugh Chisholm va ser educat en la Felsted School i en la Christ Church, Oxford. Es va graduar en l'última el 1888 amb first class en Literae Humaniores. Va ser cridat al Middle Temple el 1892.
Chisholm va treballar per al The St James's Gazette com assistent d'editor a partir de 1892, i va ser nomenat editor el 1897. Durant aquests anys també va contribuir amb nombrosos articles sobre temes polítics, econòmics i literaris en les revistes setmanals i revistes mensuals, arribant a ser conegut com a crític literari i publicista conservador.
El 1899 es va traslladar al The Standard com a cap dels escriptors.
El 1900 es va traslladar al The Times com a coeditor amb Sir Donald Mackenzie Wallace i el president Arthur Twining Hadley, de la Universitat Yale, per a preparar els onze volums que formaven la 10a edició de l'Enciclopèdia Britànica. El 1903, es va convertir en editor en cap de l'11a edició, que es va completar sota la seva direcció el 1910, i publicada en el seu conjunt per la Cambridge University Press, en 29 volums, el 1911. Posteriorment va planejar i editar el Britannica Year-Book (1913). El 1913, després del seu retorn d'Amèrica, va supervisar la impressió de la Britannica Year-Book, i va ser nomenat editor de dia. L'agost de 1913 va ser nomenat director de l'empresa. Va ser redactor financer durant la Primera Guerra Mundial, renunciant el 1920 quan es va embarcar en la direcció editorial dels tres volums que formaven la 12a edició de l'Enciclopèdia Britànica, publicada el 1922.
La matemàtica Grace Chisholm era la seva germana.

## Referències

* The Times, 30 de setembre 1924, p. 14, Issue 43770, Col d. Obitari de Chisholm. (anglès)
* Janet E. Courtney: An Oxford Portrait Gallery, (London) 1931, pp 167–157. Janet Courtney, nascut a Hogarth, va treballar per al The Times Book Club i més tard va ser responsable de la disposició de l'Índex del volum de les edicions 11a i 12a de Encyclopædia Britannica. (anglès)
* Anon, History of The Times', Vol 3, 1884 - 1912, (1939) pp 121, 519, 755, 829 (anglès)
* Ibid, Vol 4, 1912 - 1920, (1947) pp 143, 137, 138, 208, 472 (anglès)
* Dictionary of National Biography, article "Hugh Chisholm" (anglès)
* Chisholm, Hugh, ed. (1922). "Chisholm, Hugh". Encyclopædia Britannica 30 (12a ed.). London & New York. p. 669. (anglès)

## Enllaços externs

* Família Chisholm (anglès)
# Les aparences

Les aparences (originalment en francès, Les Apparences) és una pel·lícula francobelga de 2020 dirigida per Marc Fitoussi. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Les trifulgues sentimentals d'un matrimoni benestant francès d’uns quaranta anys residents a Viena. Ève (Karin Viard) és la directora de la biblioteca de l’Institut Francès mentre que el seu marit Henri (Benjamin Biolay) és un prestigiós director d’orquestra de la Konzerthaus de Viena. Henri manté una relació extramatrimonial amb Tina (Lætitia Dosch), la mestra del seu fill, mentre que Eve, després d’adonar-se de la infidelitat del marit, té una breu trobada d’una nit amb un desconegut, Jonas (Lucas Englander), un jove encantador però inquietant que s'obsessiona per ella fins a arribar a assetjar-la. Mentrestant Ève, sense dir res al marit, pretén redreçar el matrimoni a la seva manera. Per venjar-se de la Tina, aconsegueix piratejar els seus correus electrònics per així desacreditar-la públicament davant de la comunitat escolar. Entre aquests quatre personatges es desenvolupa un pervers engranatge que donarà lloc a una tragèdia.

## Repartiment

* Karin Viard: Ève
* Benjamin Biolay: Henri
* Pascale Arbillot: Clémence
* Lucas Englander: Jonas
* Lætitia Dosch: Tina
* Hélène de Saint-Père: Mathilde
* Evelyne Buyle: Madame Belin
* Xavier de Guillebon: Thibault
* Laetitia Spigarelli: Sophie
* Raphaëlle Bruneau: Servane
* Louise Coldefy: la periodista
* Hélène Babu: la dona de la mediateca
* Catherine Davenier: la directora de l'institut
* Martine Schambacher: Claudine, la mare de l'Ève
* Laurence Bibot: Éléonore

## Referències

* ↑ «Les Apparences: Les critiques presse» (en francès). [Consulta: 3 novembre 2020].
* ↑ «Les films en salles cette semaine : "Blackbird", "Les apparences", "Ailleurs"» (en francès). [Consulta: 3 novembre 2020].
* ↑ «Karin Viard dans «Les Apparences»**: «Nous dépendons du désir des autres»» (en francès), 22-09-2020. [Consulta: 3 novembre 2020].
* ↑ «Les aparences». Goita què fan ara. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ Les aparences a la Base de dades de cinema en català
# Libreria delle Donne di Milano

La Libreria delle donne di Milano (lit. ‘Llibreria de les dones de Milà’) és una llibreria fundada a Milà el 1975, que ven exclusivament llibres de dones i organitza esdeveniments i trobades relacionades amb les dones. Va néixer «per donar valor a les obres de les escriptores» i les fundadores estaven empeses pel moviment feminista que s'havia desenvolupat en la dècada de 1970 i que estava duent a la política les reivindicacions de les dones. Des de la seva fundació és un referent del feminisme italià i internacional.
La Libreria delle donne di Milano va inaugurar-se el 15 d’octubre de 1975 en el número 2 de la via Dogana de Milà, a poca distància del Duomo. Va ser fundada per les membres de la cooperativa feminista Sibilla Aleramo i era un espai petit, amb un sol aparador i dues parets per encabir els llibres, pràcticament tots escrits per dones. Va fundar-se en un moment que Milà tenia un pes important en la pràctica política del feminisme. En aquesta ciutat van sorgir i es van desenvolupar les principals teories feministes de l’època a Itàlia i s'hi van publicar, en italià, algunes de les obres fonamentals del feminisme internacional. Una d'aquestes obres, del col·lectiu de dones de la Libreria delle Donne di Milano, ha esdevingut un text clàssic del pensament sobre la diferència sexual; és el llibre de 1987 Non credere di avere dei diritti (No creguis que tens drets). L’ideari de la Libreria delle donne ultrapassava la reivindicació de la igualtat de gènere; era l’alliberament de les dones dels rols que la tradició els ha atribuït i la cerca d’un espai comú per relacionar-se i de punts de referència en altres dones.

## Referències

* ↑ Milani, Noemi. «La storia e il futuro della Libreria delle donne» (en italià). IlLibraio.it, 19-07-2016. [Consulta: 12 març 2023].
* ↑ Martucci, 2008, p. 9-10.
* ↑ Martucci, 2008, p. 9.
* ↑ Lamarque, Vivian. «Milano, titoli rari e dessert: le signore dei libri in trincea fin dal 1975» (en italià). Corriere della Sera, 30-11-2017. [Consulta: 12 març 2023].
* 1 2 Bolchi, Elisa «Filling the Void: Virgina Woolf and the Feminism of Difference in Italy». The Italianist, 41, 1, 2021, pàg. 97-115. DOI: 10.1080/02614340.2021.1922177.
* ↑ Maffioli, Francesca. ««Non credere di avere dei diritti», da Milano a Bordeaux» (en italià). Il Manifesto, 17-08-2017. [Consulta: 19 març 2023].

## Bibliografia

* Martucci, Chiara. La libreria delle donne di Milano. Un laboratorio di pratica politica (en italià). Milà: Franco Angeli [Consulta: 12 març 2023].