OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eugenio Suárez Gómez

Eugenio Suárez Gómez (Daimiel, 10 de maig de 1919 - Avilés, 30 de desembre de 2014) va ser un periodista, empresari i escriptor espanyol.

## Biografia

Va néixer en 1919 a Daimiel (Ciudad Real), on el seu pare exercia de metge. Poc després la seva família es va traslladar a Madrid, ciutat en la qual ell va estudiar al Colegio Nuestra Señora del Pilar. Es va afiliar a Falange Espanyola i durant la Guerra Civil Espanyola va col·laborar amb els diaris El Diario Vasco i Fe i amb les revistes Fotos i La ametralladora. Posteriorment va formar part de la redacció del diari Ya.
El 1943, amb tot just 24 anys, va ser enviat com a corresponsal a Hongria, durant dos anys crucials de la Segona Guerra Mundial i on va poder comprovar la barbàrie nazi, a més de ser testimoni de l'ajuda humanitària prestada pel funcionari espanyol Ángel Sanz-Briz. Aquesta experiència es veuria reflectida en el seu llibre Corresponsal en Budapest, publicat el 1946. Ja de tornada a Madrid, va ser redactor cap del diari Tajo i redactor de Radio Nacional de España. El 1952 va fundar i va dirigir El Caso, setmanari especialitzat en notícies de successos que va arribar a tenir un tiratge de 400.000 exemplars. A més va ser corresponsal a Madrid de la revista Paris Match i el 1956 va fundar Sábado Gráfico, setmanari que va començar com a revista del cor i va acabar com a revista general d'actualitat, desapareguda el 1983. Entre 1957 i 1964 va dirigir l'agència Jordán. Una altra de les seves creacions va ser El Cocodrilo, publicació humorística apareguda al maig de 1984 i desapareguda el 1986.
Va ser vicepresident de la secció espanyola de l'Associació de Periodistes Europeus i va rebre, entre d'altres, el Premi Luca de Tena (1983), Premi César González-Ruano (1994) i el Premi Rodríguez Santamaría (2003), atorgat per l'Associació de la Premsa de Madrid. Va residir a Salinas (Astúries) i va morir el 30 de desembre de 2014 a l'Hospital San Agustín d'Avilés als 95 anys.

## Obres

* Corresponsal en Budapest, Ediciones Aspas (1946). Reeditado en 2007 por la Fundación Mapfre.
* El Caso cerrado: Memorias de un antifranquista arrepentido, Editorial Oberón (2005)

## Referències

* ↑ El maestro de periodistas Eugenio Suárez murió anoche en el Hospital San Agustín
* ↑ Muere Eugenio Suárez, la pugna incesante por el mejor periodismo
* ↑ Fallece el periodista Eugenio Suárez, fundador de El Caso o Sábado Gráfico
# Fabio Biondi

Fabio Biondi (Palerm, 1961) és un violinista i director d'orquestra italià, especialista en música barroca.
Biondi començà la seva carrera internacional a l'edat de 12 anys, amb un concert amb l'Orquestra Simfònica de la RAI. Posteriorment, completada la seva formació musical va formar part de diversos conjunts especialitzats en música antiga, com La Capella Reial de Catalunya, Musica Antiqua Wien, Il Seminario Musicale, La Chapelle Royale i Les Musiciens du Louvre. El 1990 Biondi va fundar el conjunt Europa Galante, formació musical especialitzada en la música barroca i que ha aconseguit un gran prestigi i diversos premis discogràfics. Amb el seu conjunt també ha realitzat un important treball musicològic, recuperant, entre d'altres, diversos oratoris i òperes d'Alessandro Scarlatti, òperes de Georg Friedrich Händel (com Poro, re dell'Indie) i diversos autors italians del repertori violinista del segle xvii.
# Fairey Aviation Company

La Fairey Aviation Company Limited era una empresa de fabricació d'avions de la primera meitat del segle 20, amb seu a Manchester i a Londres. Conegut pel seu disseny d'aeronaus de grans dimensions, com la família Fairey III, l'Swordfish, i la Firefly entre d'altres, ella va tenir una forta presència en el subministrament d'avions navals, i també va construir bombarders per la Royal Air Force.
Després de la Segona Guerra Mundial, l'empresa es va diversificar en enginyeria mecànica i construcció de vaixells. La secció de fabricació d'aeronaus va ser pres per la Westland Aircraft en el 1960.

## Referències
### Bibliografia

* Barnes C.H. & James D.N. Shorts Aircraft since 1900. London (1989): Putnam, p. 560. ISBN 0-85177-819-4.
* Lumsden, Alec. British Piston Engines and their Aircraft. Marlborough, Wiltshire: Airlife Publishing, 2003. ISBN 1-85310-294-6.
* Scholefield, R.A, Manchester Airport, Sutton Publishing, Stroud, 1998, ISBN 0-7509-1954-X
* Scholefield, R.A. Manchester's Early Airfields, an extended article in Moving Manchester, Lancashire & Cheshire Antiquarian Society, Manchester, 2004, ISSN 0950-4699
* Sherwood, Philip. 1999. Heathrow: 2000 years of History ISBN 0750921323
* Taylor, H.A, Fairey Aircraft since 1915. London: Putnam & Company Ltd., 1974. ISBN 0-370-00065-X.

## Enllaços externs

* WFEL (anglès)
# Fernando Palacios Martínez

Fernando Palacios Martínez (Saragossa, 4 de setembre de 1916 - Madrid, 17 de setembre de 1965 va ser un director de cinema espanyol.

## Biografia

Llicenciat en Ciències Exactes en 1941, els seus passos professionals es van dirigir, no obstant això, cap al món del cinema. Va començar com a ajudant de direcció durant la dècada de 1940, treballant entre d'altres, al costat del seu oncle Florián Rey i Ladislao Vajda. Entre les pel·lícules en les quals intervé s'inclouen Marcelino pan y vino (1955) i Las chicas de la Cruz Roja (1958)
En 1952 va codirigir la seva primera pel·lícula titulada El tirano de Toledo, junt al francès Henri Decoin, en la qual intervenen, entre altres intèrprets, Alida Valli, Pedro Armendáriz i José Isbert.
La seva etapa de major activitat com a director va coincidir amb la primera meitat dels anys 1960, en els anys previs a la seva defunció.
Destaca, d'aquesta època, un dels títols més taquillers de la història del cinema espanyol, la comèdia El día de los enamorados (1959), comèdia costumista i amable, protagonitzada per Conchita Velasco i Tony Leblanc, que va aconseguir una enorme popularitat en el seu moment.
Amb posterioritat va dirigir unes quantes pel·lícules de gran èxit de públic com Tres de la Cruz Roja (1961), Vuelve San Valentín (1962); La gran familia (1962) i la seva continuació La familia y uno más (1965), Whisky y vodka (1965), Marisol rumbo a Río (1963) i Búsqueme a esa chica (1965), ambdues amb Marisol. Va morir inesperadament en setembre de 1965.

## Filmografia

* Whisky y vodka (1965)
* La Familia y uno más (1965)
* Búsqueme a esa chica (1964)
* Operación: Embajada (1963)
* Marisol rumbo a Río (1963)
* Vuelve San Valentín (1962)
* La gran familia (1962)
* Tres de la Cruz Roja (1961)
* Siempre es domingo (1961)
* El día de los enamorados (1959)
* El Marido (1958) de Gianni Puccini, Nanni Loy, Fernando Palacios
* El tirano de Toledo (1953) de Henri Decoin, Fernando Palacios
* Cadetes de la naval (1945)

## Referències

* ↑ «Fernando Palacios Martínez». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Fernando Palacios Martínez, Real Academia de la Historia
# Festa del Sant Crist d'Igualada

La Festa del Sant Crist d'Igualada és una festa religiosa que commemora el fets succeïts el 20 d'abril de l'any 1590 quan es va produir el fet miraculós de la suor de sang del Sant Crist d'Igualada. Foren testimonis la noia Coloma, vídua Masarda, Miquel Quadres, Gaspar Sanjust, entre d'altres, les declaracions dels quals consten ben documentades. No fou, però, solament un petit grupet de persones sinó tot el poble igualadí, que amb pietat i serenor va comprovar el fet de la Suor de Sang del Sant Crist, un fet acceptat i viscut amb fidelitat i constància des d'aquell any de les darreries del segle xvi.

## Referències

* ↑ «Festa del Sant Crist d'Igualada». Festa Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2014].
* ↑ «Tradició i devoció al Sant Crist d'Igualada». anoiadiari.cat, 14-04-2009.
* ↑ «Història o Llegenda?». Basílica de Santa maria d'Igualada. [Consulta: 6 febrer 2014].

## Bibliografia

* Padró i Serrals, Joan. La Sagrada imágen del Santo Cristo de Igualada: historia del origen de su veneracion y prodigios. Imprenta de Joaquin Jover y Serra, 1852 [Consulta: 6 febrer 2014].
# Festival de Cinema Europeu de Sevilla

El Festival de Cinema Europeu de Sevilla (anglès: Seville European Film Festival o SEFF) se celebra anualment, cada novembre, des del 2004. L'organitza l'Institut de la Cultura i les Arts del consistori. El primer premi és el Giraldillo d'Or; el segon, el Giraldillo de Plata i, posteriorment, existeixen una altra sèrie de guardons que han variat en les diferents edicions.
Les pel·lícules es projecten en sales dels Multicines Nervión i en el Teatre Lope de Vega de la ciutat. La projecció de pel·lícules es completa amb convocatòries de xerrades, conferències i concerts.

## Història

Abans d'aquest, a la ciutat existia Festival de Cinema de Sevilla, que va celebrar la seva primera edició en 1980 en presència, entre d'altres, de l'actriu Sylvia Kristel, cèlebre per la pel·lícula Emmanuelle. En 2003 se celebraria el Festival de Sevilla de Cinema i Esport i a l'any següent, en 2004, es produiria el canvi de rumb que va derivar en el Festival de Cinema Europeu.
El 2008 va acudir Roberto Saviano, amenaçat de mort per la camorra italiana, per a presentar la pel·lícula Gomorra, inspirada en el seu llibre. En 2009 acudiren Colin Farrell, Paz Vega i Christopher Lee per presentar la pel·lícula Triage.

## Referències

* ↑ ICAS. «Festival de Cine Europeo de Sevilla». Arxivat de l'original el 2019-05-24. [Consulta: 10 abril 2014].
* ↑ «Festival de Sevilla: Cita de Estrellas». ABC de Sevilla, 25-10-1980 [Consulta: 11 abril 2014].
* ↑ «El Festival de Sevilla de Cine y Deporte proyectará dos estrenos absolutos de Pilar Távora». ABC de Sevilla, 01-10-2003 [Consulta: 11 abril 2014]. Arxivat 2019-05-24 a Wayback Machine.
* ↑ «'Gomorra' abre el Festival de cine de Sevilla». El País, 07-11-2008 [Consulta: 11 abril 2014].
* ↑ «Collin Farrell y Paz Vega abren el festival de cine europeo». El Mundo, 06-11-2009 [Consulta: 11 abril 2014].

## Enllaços externs

* Festival de Cinema Europeu de Sevilla - Lloc web oficial
* Notícies del Festival de Cinema Europeu de Sevilla al Diario de Sevilla
* 10 CLAVES PARA NO PERDERTE EN EL FESTIVAL DE CINE EUROPEO DE SEVILLA 2018, a la revista Fotogramas.
# Suspiros de España

Suspiros de España és un popular pasdoble espanyol. Va ser compost pel mestre Antonio Álvarez Alonso a Cartagena el 1902. El 1938 se li afegiria lletra de Juan Antonio Álvarez Cantos (1897-1964), nebot del compositor, per ser cantada en una pel·lícula per Estrellita Castro. Després va ser versionada (a vegades canviant la lletra) per altres grans figures, com Concha Piquer entre d'altres. A més, aquest pasdoble va ser part de la banda sonora que es va utilitzar en la cerimònia d'inauguració dels Jocs Mediterranis d'Almeria 2005.
El pasdoble va ser originàriament una marxa de passeig de la Real Infanteria (pas-doble) que al pas del segle xix al xx es va popularitzar com a peça de concert i posteriorment de ball. En aquest context, es componen en pocs anys a la ciutat de Cartagena tres peces que resulten fonamentals en la història del gènere: La Gracia de Dios (Ramon Roig Torné, 1880), Suspiros de España (Antonio Álvarez Alonso, 1902) i El Abanico (Alfredo Javaloyes López, 1910).
Un arranjament per a piano d'aquest pasdoble, va ser la música utilitzada per a la capçalera de la sèrie Pepa y Pepe, produïda i emesa per Televisió Espanyola el 1995. També va ser la melodia d'obertura del programa Cantessis que durant 1978 va presentar Lauren Postigo a TVE.

## Referències

* ↑ Meseguer, Manuel Nicolás. La intervención velada: El apoyo cinematográfico alemán al bando franquista (en castellà).
# Séptima página

Séptima pàgina és una pel·lícula espanyola dirigida el 1951 per Ladislao Vajda de temàtica periodística i de caràcter neorealista social, protagonitzada per Alfredo Mayo i Jesús Tordesillas, entre d'altres.

## Sinopsi

Mostra les peripècies del cronista de societat en la setena pàgina del diari La Jornada, que aprofita per fer un retrat de la societat espanyols de començaments de la dècada del 1950, mostrats fets sentimentals, policials, dramàtics, còmics i tràgics.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1951

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor argument | Ángel Gamón | Guanyador |
| Millor guió | José Santugini | Guanyador |
* La pel·lícula va aconseguir un premi econòmic de 250.000 ptes, als premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1951.

## Referències

* ↑ Apuntes sobre las relaciones cinematográficashúngaro-españolas y el cine de Ladislao Vajda, per András Lénárt, p. 183
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1951». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Féliz Martialay El cine español durante el franquismo, p. 112-114
# Tabaré Gómez Laborde

Tabaré Gómez Laborde (La Paz, 21 d'agost de 1948 - Turdera, 4 de juliol de 2023), conegut amb el nom artístic de Tabaré, va ser un dibuixant, humorista i caricaturista uruguaià, autor de còmics, dibuixos animats i il·lustració de llibres. Conegut especialment a Llatinoamèrica per la seva tira Diógenes y el Linyera, publicada ininterrompudament des de 1977 al diari Clarí de Buenos Aires.

## Biografia

Nascut a la ciutat de La Paz (departament de Canelones) a l'Uruguai. Dibuixant autodidacta, va passar per diverses activitats laborals fins al seu ingrés en una agència de publicitat a Montevideo, aquesta feina va definir la seva carrera professional.
També va dibuixar per a les revistes de Montevideo: Despegue (1971), La Chacota (1972), La Bocha (1972) y Noticias (1976). A partir de 1969 va començar a publicar treballs en mitjans de l'Argentina, país on vivia des de 1974. Va treballar amb diversos guionistes com Héctor García Blanco, Aquil·les Fabregat i Jorge Barale, entre d'altres.
Va morir a Turdera, Lomas de Zamora, a l'edat de setanta-quatre anys el 4 de juliol de 2023 de càncer de pàncrees.

## Referències

* 1 2 Judith Savloff. «Murió Tabaré Gómez Laborde, humorista y creador de “Diógenes y el linyera”» (en castellà). Clarín digital. Arte Gráfico Editorial Argentino SA, 04-07-2023. [Consulta: 6 juliol 2023].
* ↑ Historia de la prensa en el Uruguay. Fin de siglo, 2008.
* ↑ «Murió “Tabaré” Gómez Laborde, maestro del humor gráfico» (en castellà). www.infobae.com. [Consulta: 4 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Tabaré
* Dibuixos de Tabaré Arxivat 2012-03-02 a Wayback Machine.
# Teatro del Soho

El teatro del Soho, situat a l'antic teatro Alameda (1961-2018), és un teatre privat de la ciutat de Màlaga, Espanya. Està situat al carrer Córdoba, al barri d'Ensanche Heredia, al districte Centro. El seu propietari és l'actor malagueny Antonio Banderas.

## Història
### Antecedents

El Cinema Pascualini es va inaugurar a l'Alameda de Carlos Haës, l'actual carrer Córdoba, el 1907, on el seu propietari Emilio Pascual Martos va portar els primers llargmetratges de la indústria de Hollywood. Aquest establiment va ser destruït a causa d'unes bombes llançades durant la Guerra civil espanyola. Durant la dècada de 1940 es va convertir en el parc d'atraccions el Palacio de Cristal i en els anys 1950 va ser el cinema d'estiu a l'aire lliure Terraza Alameda. Així mateix, alguns espectacles circencs també s'instal·laven en aquest espai urbà.
El 22 de desembre de 1961 es va inaugurar el nou teatre Alameda a l'edifici amb la òpera La serva padrona. Durant els seus seixanta anys d'història, l'únic teatre privat de gran format va incloure en la seva programació va incloure tot tipus d'espectacles: comèdia, drama, ballet, sarsuela, jazz, entre d'altres. Va ser seu complementària de diversos esdeveniments com el Festival de Teatre, del Carnestoltes de Màlaga, del FANCINE o del Festival de Màlaga de Cinema Espanyol. El teatre programava durant aquest període una mitjana de 40 espectacles a l'any, a més de dues sales per a projeccions cinematogràfiques. El teatre va cessar la seva activitat com a Teatre Alameda el 31 de maig de 2018.

### Teatro del Soho

El 29 de setembre de 2017, l'actor Antonio Banderas va anunciar l'arrendament de l'espai escènic per a desenvolupar en ell el seu projecte teatral, amb una inversió inicial de dos milions d'euros. El gener de 2019 Lluís Pasqual en fou escollit com a director, encara que va abandonar aquest projecte just un any després. La seva reobertura, rebatejat com a Teatro del Soho, es va produir amb la representació del musical A Chorus Line, el 15 de novembre de 2019.
El teatre del Soho compta amb una gran sala de 896 localitats, sastreria, zona de restauració i bar. L'1 de juliol de 2020 es va anunciar que serà la seu dels XXXV Premis Goya, els presentadors dels quals seran Antonio Banderas i María Casado.

## Referències

* 1 2 «Su historia – Teatro Soho CaixaBank» (en castellà). [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «Antonio Banderas se queda con un local para ampliar el futuro Teatro del Soho» (en castellà). , 21-05-2018 [Consulta: 21 maig 2018].
* ↑ Málaga, La Opinión de. «Lluís Pasqual estará al frente del Teatro del Soho de Antonio Banderas» (en castellà). [Consulta: 29 gener 2019].
* ↑ «Lluís Pasqual abandona a Antonio Banderas y dimite como director del Teatro del Soho de Málaga» (en castellà), 22-01-2020. [Consulta: 24 gener 2020].
* ↑ «El Teatro del Soho en cifras» (en castellà), 10-11-2019. [Consulta: 10 novembre 2019].
* ↑ «El Teatro del Soho gana espacio» (en castellà). [Consulta: 21 maig 2018].
* ↑ RTVE.es. «Premios Goya | Antonio Banderas y María Casado dirigirán y presentarán los 35 Premios Goya» (en castellà), 01-07-2020. [Consulta: 1r juliol 2020].
# Technovation challenge

Technovation challenge és un concurs internacional on participen nenes de més de cent països amb edats compreses entre els 10 i els 18 anys. Technovation ofereix a les noies d'arreu del món l'oportunitat d'aprendre les habilitats que necessiten per emergir com a empresàries i líders tecnològics. Cada any es conviden les noies a identificar un problema a la seva comunitat i a resoldre'l. Les noies treballen en equips per construir una aplicació per a mòbils i un pla d'empresa per iniciar aquesta aplicació.
Technovation és un programa d'Iridescent, una associació educativa sense ànim de lucre que prepara enginyers professionals i científics per impartir STEM d'avantguarda a nenes desamparades, nens en general i a les seves famílies. Associacions com el Cos de pau o la UNESCO donen suport a aquesta iniciativa, que compta amb la col·laboració de grans empreses com Google, Verizon, IBM o Walmart, entre d'altres.
La primera edició del concurs es va celebrar l'any 2010 a San Francisco. L'any 2015 es va publicar el documental CodeGirl, dirigit pel cineasta Lesley Chilcott, en el que es recullen algunes de les històries de les més de cinc mil joves de més de seixanta països que van participar en l'edició d'aquell any. Després de l'edició del 2017, Sundar Pichai, el CEO de Google va prometre a les guanyadores, unes estudiants d'Almaty, que obririen una oficina al Kazakhstan.

## Referències

* ↑ «I imagine. I invent. I engineer.» (en anglès). Iridescent. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ «CodeGirl (2015)». IMDb. [Consulta: 31 octubre 2017].
* ↑ «Google CEO promised Almaty schoolgirls to open office in Kazakhstan» (en anglès). Kazinform [Consulta: 31 octubre 2017].

## Enllaços externs

* https://www.barcelona.cat/barcelonaciencia/ca/noticia/technovation-challenge_747218
* http://punttic.gencat.cat/article/en-marxa-ledicio-catalana-de-technovation
* https://apuntmedia.es/va/ultimes-noticies/video-la-upv-promou-la-creacio-daplicacions-mobils-entre-xiquetes
# Fujiwara no Kintō

    En aquest nom japonès, el cognom és Fujiwara.
Fujiwara no Kintō (japonès: 藤原 公任; 966 - 4 de febrer de 1041), també conegut com a Shijō Danaigon, fou un poeta japonés admirat pels seus coetanis i cortesà del període Heian. El seu pare era el regent Fujiwara no Yoritada i el seu fill fou Fujiwara no Sadayori. Fou famós com a cal·lígraf i poeta i esmentat en obres de Murasaki Shikibu, Sei Shōnagon i en moltes cròniques i texts.
Durant la seua vida, publicà poemes importants, i diverses antologies poètiques, com ara Shûi Wakashû. També creà el grup dels trenta-sis immortals de la poesia, l'Antologia de poemes dels trenta-sis poetes (Sanjūrokkasen), i apareixia sovint en obres d'ukiyo-e. Fou la primera persona amb Fujiwara no Teika, durant el període de 1009 i 1011, que s'inicià amb l'estudi dels poetes aspirants.
En la seua antologia apareixen, entre d'altres, els poetes Kakinomoto no Hitomaro, Ōtom no Yakamochi, Ono no Komachi, Fujiwara no Atsutada, Saigū no Nyōgo, etc.
A la cort Heian tenia la posició de nagon juntament amb Minamoto no Tsunenobu, Minamoto no Toshikata i Fujiwara no Yukinari, tots poetes famosos, i coneguts com el Shinagon (els quatre nagon).
Contribuí en l'antologia Shûi Wakashû de l'emperador Kazan (on hi havia quinze poemes seus), incloent-ne l'estructura durant 996 i 999, d'una col·lecció anomenada Shuisho.

## Notes

* ↑ Donald Keene: "... Fujiwara no Kinto (966-1008), the most admired poet of the day." Seeds in the heart, pàg. 283.
* ↑ Seeds in the Heart, pág. 602.
* ↑ Seeds in the Heart, pàg. 284.
* ↑ Seeds in the Heart, pàg. 283.

## Referències

* Frederic, Louis (2002). "Japan Encyclopedia." Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* Papinot, Edmond (1910). Historical and geographical dictionary of Japan. Tòquio: Librarie Sansaisha.
* Peter McMillan (2008) One hundred poets, one poem each: a translation of the Ogura Hyakunin Isshu. New York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-14398-1.

## Enllaços externs

* Poemas de Fujiwara no Kintō (en japonés)