OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Weli Muhatow

Weli (Welimuhammet) Muhatow , (rus: Вели́ (Велимухаме́д) Муха́тов, Velí (Velimukhamed) Mukhàtov; també Veli Mukatov o Weli Muhadow; 5 de maig [C.J. 22 d'abril] de 1916 – 6 de gener del 2005), fou un compositor turcman,
Va compondre nombroses obres, incloent-hi diverses partitures de cinema, l'himne regional de l'RSS del Turkmenistan (que va ser utilitzat a la dècada de 1990 com a himne nacional turcman) i l'actual himne nacional del Turkmenistan. Va ser guardonat amb el títol d'Artista del Poble de l'URSS el 1965, amb el Premi Stalin el 1951 i el 1952 i amb l'Orde de Lenin dues vegades. També va ser dues vegades membre del Soviet Suprem de l'URSS.

## Biografia

Mukhatov va estudiar música des de 1929 fins a 1933 en un internat d'Aşgabat. A partir del 1936 va iniciar els estudis al departament turcmenès del Conservatori de Moscou. Les seves obres més destacades inclouen l'òpera "El final de la conca sagnant ", el poema simfònic "La meva pàtria", la simfonia "En memòria de Magtymguly", i la seva composició de 1944 de l'himne nacional de la República Socialista Soviètica del Turkmenistan.
El desembre del 1942 fou enviat al front de Stalingrad, com a part de la 99a Divisió d'Infanteria, i va resultar ferit. Fou desmobilitzat el 1943 i tornà a Aşgabat com a director del Cor del Teatre de l'Òpera i Ballet. Aquest període va estar marcat per la composició d'una sèrie de cançons patriòtiques. Després de la guerra, Muhatow va col·laborar amb el compositor rus Adrian Xàpoixnikov per compondre l'òpera còmica "Kemine i Kazy". El 1946 va tornar al Conservatori de Moscou, va assistir a classes de composició amb Víktor Beli i Serguei Vassilenko, i s'hi va llicenciar el 1951. durant aquest període va escriure "Cantata al Partit Comunista" i "Suite turcmana". Aquest darrer treball li va valer ser guardonat amb el Premi Stalin el 1951. La composició de dissertació de Mukhatow fou el poema simfònic "La meva pàtria".El 1959 - 1961 va estudiar a l'escola de graduats del conservatori.
A partir del 1951 va exercir com a membre del consell d'administració de la Unió de Compositors Soviètics, i de forma periòdica va ser membre dels comitès per a l'adjudicació del Premi Lenin i del Premi Estatal de l'URSS, vicepresident del comitè del Premi Estatal de l'RSS del Turkmenistan, i membre del consell de la Societat URSS-Indonèsia. Va ser diputat de la quarta i cinquena sessió del Soviet Suprem de l'URSS.
Al llarg de la carrera de Mukhatow, va compondre més de 200 cançons, entre les quals hi havia "Parahatlyk uçin" ("Per la pau"), "Nebitçiniň aýdymy" ("Cançó del treballador del petroli"), "Garagumyň gülleri bar" ("Karakum floreix"), i "Lenin hakynda aýdym" ("Cançó sobre Lenin").

## Referències

* ↑ Skosgrev, Petr Georgievich. Soviet Turkmenistan (en anglès). Foreign Languages Publishing House, 1956, p. 141.
* 1 2 3 4 5 Жавроников, Б.; Ларионов, В. Композиторы и музыковеды Туркменистана (en rus). Aixkhabat: Издательство "Туркменистан", 1982, p. 272.

## Enllaços externs

* Poema simfònic "La meva pàtria" a YouTube
# Julio Mayora

Julio Mayora (Catia La Mar, Veneçuela, 2 de setembre de 1996) és un aixecador de peses veneçolà, que competeix en la categoria de Pes Lleuger (actualment -73 Kg). Ha participat en una Olimpíada, guanyant la medalla de plata en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020. Era la segona medalla olímpica aconseguida per un esportista veneçolà en tota la història de les proves d'Halterofília, després de Israel Rubio ho aconseguís en els Jocs Olímpics d'Atenes 2004. A més ha guanyat 1 medalla de bronze en el Campionat del Món d'Asjababad 2018, 1 medalla d'or en els Jocs Panamericans de Lima 2019 i 4 medalles (2 d'or) en els Campionats Panamericans.
L'atleta, que des de petit es va interessar per l'Halterofília, va néixer en un barri obrer i conflictiu i actualment viu amb la seva dona i tenen una filla. Va dedicar la medalla de plata guanyada a les Olimpíades, al president Hugo Chávez just en el dia del seu aniversari.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Categoria |
| 2020 | Tòquio | 2 | -73 Kg |
| Campionat del Món ||||
| 2018 | Aşgabat | 3 | -67 Kg |
| 2019 | Pattaya | 6a posició | -73 Kg |
| 2022 | Bogotà | DNF | -73 Kg |
| 2023 | Riad | 4a posició | -73 Kg |
| Jocs Panamericans ||||
| 2019 | Lima | 1 | -73 Kg |
| Campionat Panamericà ||||
| 2017 | Miami | 2 | -69 Kg |
| 2018 | Santo Domingo | 1 | -69 Kg |
| 2020 | Santo Domingo | 2 | -73 Kg |
| 2023 | Bariloche | 1 | -73 Kg |
| 2024 | Caracas | DNF | -73 Kg |

## Referències

* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 17 abril 2023].
* ↑ «Pesista Julio Mayora gana medalla de plata para Venezuela en Tokio» (en castellà). Efecto Cocuyo, 28-07-2021.
* ↑ «La primera pesa de Julio Mayora, historias de familia» (en castellà). Efecto Cocuyo. [Consulta: 17 abril 2023].
* ↑ «Julio Mayora, el venezolano que le dedicó su medalla a Hugo Chávez» (en castellà). Página 12, 29-07-2021.
# Keydomar Vallenilla

Keydomar Vallenilla (La Guaira, Veneçuela, 8 d'octubre de 1999) és un aixecador de peses veneçolà que competeix en la categoria de Pes Semipesant (actualment -89 Kg). Ha participat en una Olimpíada, guanyant la medalla de plata en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020. Fou la tercera medalla aconseguida per un esportista veneçolà en tota la història de les proves d'Halterofília, 3 dies després que ho aconseguís Julio Mayora en els mateixos jocs i 17 anys després que la primera medalla aonseguida per Israel Rubio en els Jocs Olímpics d'Atenes 2004. A més, ha guanyat 3 medalles (1 d'or) en els Campionats del Món, 2 medalles d'or en els Jocs Panamericans i 5 medalles (3 d'or) en els Campionats Panamericans. En el Campionat del Món de Bogotà 2022, es va convertir en el primer veneçolà que guanyava la medalla d'or en aquesta categoria. Actualment té el rècord panamericà de dos temps, en la categoria de -89 Kg, amb un pes aixecat de 212 Kg, aconseguit el 30 de març de 2023 al Campionat Panamericà de Bariloche de 2023. També ostenta el rècord panamericà de dos temps en la categoria de -96Kg, amb el mateix pes aixecat de 212 Kg, aconseguit el 4 d'octubre de 2022 a Asunción en els Jocs Sud-americans.
L'atleta viu actualment a Caracas i estudia Educació Física, amb la intenció de "ser fisioterapeuta i estar relacionat amb el món de l'esport i donar sortida professional a joves de barris en conflicte".

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Categoria |
| 2020 | Tòquio | 2 | -96 Kg |
| Campionat del Món ||||
| 2018 | Aşgabat | 6a posició | -89 Kg |
| 2019 | Pattaya | 8a posició | -89 Kg |
| 2021 | Taixkent | 3 | -96 Kg |
| 2022 | Bogotà | 1 | -89 Kg |
| 2023 | Riad | 3 | -89 Kg |
| Jocs Panamericans ||||
| 2019 | Lima | 3 | -96 Kg |
| 2023 | Santiago | 1 | -89 Kg |
| Campionat Panamericà ||||
| 2017 | Miami | 3 | -85 Kg |
| 2018 | Santo Domingo | 5a posició | -85 Kg |
| 2020 | Santo Domingo | DNF | -96 Kg |
| 2021 | Guayaquil | 1 | -96 Kg |
| 2022 | Bogotà | 2 | -89 Kg |
| 2023 | Bariloche | 1 | -89 Kg |
| 2024 | Caracas | 1 | -96 Kg |

## Referències

* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ «Keydomar Vallenilla se hizo con la plata en pesas, segunda medalla de Venezuela en Tokyo» (en castellà). El Pais.co, 31-07-2021.
* ↑ «Venezolano Keydomar Vallenilla ganó oro en el Campeonato Mundial de Halterofilia Bogotá 2022» (en castellà). NTN24, 12-12-2022.
* ↑ «Keydomar Vallenilla se coronó rey panamericano con récord incluido» (en castellà). Venezuela sports, 30-03-2023.
* ↑ «El joven Keydomar Vallenilla se llevó la medalla de oro en la categoría de los 96 Kg e impuso récord suramericano» (en castellà). NTN 24, 05-10-2022.
* ↑ «Keydomar Vallenilla, una vida levantando sueños» (en castellà). Historias que laten, 22-10-2021.
* ↑ «5 cosas que no sabías del medallista venezolano Keydomar Vallenilla» (en castellà). Fansided.com, 31-07-2021.
# By

By és un poble del municipi d'Åfjord al comtat de Trøndelag, Noruega. Es troba al llarg del riu Stordalselva, just a l'est del llac Stordalsvatnet, que es troba a uns 10 quilòmetres (6.2 mi) a l'est del centre municipal d' Å i Åfjord.

## Referències

* ↑ «Informasjon om stadnamn» (en noruec). Norgeskart. Kartverket. [Consulta: 24 novembre 2024].
# Ray Dunlop

Charles Raymond «Ray» Dunlop (1904/1905 – Concord, Nova Gal·les del Sud, Austràlia, 27 de desembre de 1974) va ser un tennista australià. A vegades també se'l coneixia amb el nom de Roy Dunlop.
En el seu palmarès destaca l'Australian Championships en la modalitat de dobles masculins l'any 1931. També va disputar una final d'aquest torneig en dobles mixts l'any 1934.
Era nebot del tennista Alfred Dunlop, que va guanyar l'Australasian Championships l'any 1908 en dobles masculins.

## Torneigs de Grand Slam
### Dobles femenins: 1 (1−0)

| Resultat | Núm. | Any | Campionat | Parella | Oponents | Marcador |
| Guanyador | 1. | 1931 | Australian Championships | Charles Donohoe | Jack Crawford Harry Hopman | 8−6, 6−2, 5−7, 7−9, 6−4 |

### Dobles mixts: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Any | Campionat | Parella | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 1934 | Australian Championships | Emily Westacott | Joan Hartigan Edgar Moon | 3−6, 4−6 |

## Referències

* ↑ «Personalities in tennis» (en anglès). The Arrow, 14-06-1929. [Consulta: 9 gener 2025].

## Enllaços externs

* Ray Dunlop a l'ATP (anglès)
# Club Deportivo El Nacional

El Club Deportivo El Nacional és un dels principals clubs de futbol de la ciutat de Quito (Equador), fundat l'1 de juny de 1964. L'equip és propietat de les forces armades de l'Equador i només hi poden jugar equatorians. L'equip habitual és samarreta, pantalons i mitges vermelles. Acostuma a jugar a l'estadi olímpic Atahualpa de Quito.

## Palmarès

* Campionat equatorià de futbol:
** 1967, 1973, 1976, 1977, 1978, 1982, 1983, 1984, 1986, 1992, 1996, 2005 (Clausura), 2006
* Copa Equador:
** 1970

## Referències

* ↑ «Ecuador - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Ecuador 1970». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# El Maset (Masquefa)

El Maset és una urbanització al sud-oest del municipi de Masquefa, a la comarca de l'Anoia, situada a la falda del turó dels Ametllers i per sota el torrent de la Fontsanta, al sud del cap del municipi, amb el qual està comunicat per un vial. També comunica amb la carretera BV-2241, de Masquefa a Sant Sadurní d'Anoia. Per la part meridional, el Maset enllaça amb la urbanització de Can Quiseró. Amb 778 residents censats l'any 2005, era el tercer nucli més poblat del terme, després del poble de Masquefa, cap del municipi, i de la urbanització de Can Parellada. La festa major del Maset és els dies 11, 12 i 13 d'agost.
# Serra de la Nuja

La Serra de la Nuja és una serra situada entre els municipis de Pujalt i Calonge de Segarra a la comarca de l'Anoia, amb una elevació màxima de 769 metres.
# TP-2044

La TP-2044 és una carretera del Baix Penedès que discorre pels termes municipals del Vendrell, entre el seu nucli principal, la vila del Vendrell, i el poble de Sant Vicenç de Calders. La T correspon a la demarcació de Tarragona, tot i que actualment pertany a la Generalitat de Catalunya. La P indica que pertanyia a l'antiga xarxa de carreteres provincials.
Té l'origen a l'extrem meridional de la vila del Vendrell, en el costat de ponent del Club de Tennis. Des d'aquell lloc surt cap al sud-oest, al cap d'un quilòmetre i mig arriba a la cruïlla d'on surt cap al sud la carretera TV-2048, i acaba d'arribar en mig quilòmetre més a l'extrem nord-oest del petit nucli de Sant Vicenç de Calders, on entra pel Carrer de la Bassa. Acaba el seu recorregut a la Plaça de la Font.

## Enllaços externs

* La TP-2044 en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Mas Trader

Mas Trader, o el Mas Trader, és una urbanització que pertany a Cubelles, al Garraf, creada al voltant d'una vella masia del mateix nom. Es troba al nord-oest de Cubelles, i n'està separada per l'autopista C-32.
# Iorgos Tzavellas

Iorgos Tzavellas, també escrit com Giorgos Tzavellas, Yiorgos Tzavellas, o Yorgos Javellas (grec: Γιώργος Τζαβέλλας, Atenes, 1916 – 18 d'octubre de 1976), va ser un director de cinema, guionista i dramaturg grec. La seva realització cinematogràfica va ser especialment influent, i el crític Georges Sadoul el va considerar "un dels tres principals directors grecs de la postguerra" (juntament amb Michael Cacoyannis i Nikos Kúnduros).
Tzavellas va escriure almenys 26 obres de teatre, a més d'escriure els guions de totes les seves pel·lícules. Entre les seves pel·lícules destacades es troben Marinos Kontaras (1948), el drama O methystakas (1950), i Antigóne (1961), una adaptació cinematogràfica de la tragèdia de Sòfocles. La seva adaptació d'Antígona la va reimaginar en el llenguatge del cinema realista, ometent elements estilitzats de l'escena grega com el cor, i intentant transmetre la mateixa informació a través de l'ambientació i el diàleg. L'any 1964 va ser membre del jurat del 14è Festival Internacional de Cinema de Berlín. La seva obra mestra, però, és la pel·lícula de 1955 I kálpiki líra, una pel·lícula en quatre parts, que enllaça les històries de diverses persones a través de les seves transaccions d'una única moneda d'or.

## Filmografia

* Kheirokrotémata (1944)
* Prosopa lismoniména (1946)
* Marinos Kontaras (1948)
* O Methystakas (1950)
* O grusouzis (1952)
* I Agni tou limaniou (1952)
* To soferaki (1953)
* I kálpiki líra (1955)
* O Ziliarogatos (1956)
* Mia zoí tin elkhoumé (1958)
* Antigóne (1961)
* I de giní na fovítai ton ándra (1965)

## Referències

* ↑ «Yorgos Javellas». Internet Movie Database. [Consulta: 11 desembre 2011].
* 1 2 3 Georges Sadoul. Dictionary of Film Makers, 1972, p. 256–257. ISBN 0-520-02151-7.
* ↑ Kenneth MacKinnon. Greek Tragedy Into Film. Fairleigh Dickinson University Press, 1986, p. 72–74. ISBN 0-8386-3301-3.
* ↑ «Berlinale 1964: Juries». berlinale.de. [Consulta: 16 febrer 2010].
# Museu de la Mineria i de la Indústria

El Museu de la Mineria i de la Indústria (MUMI) és un museu situat a L'Entregu, al conceyu de Samartín del Rei Aurelio, a Astúries. una de les localitats asturianes de major tradició minera. És un dels centres culturals més visitats d'Astúries, i rep uns 60.000 visitants anuals. Posseeix, així mateix, una col·lecció important d'objectes històrics relacionats amb la mineria.
S'hi arriba des de l'Autovia del Cantàbric (A8) des de Gijón; des d'Oviedo (Autovies A-63 procedent de l'oest i A-66 procedent del nord i sud). L'Entregu és proper a Llangréu.

## El museu

L'edifici està format per un gran cos central de forma cilíndrica amb la torre del castellet i que per mitjà d'un ascensor connecta el museu amb el duplicat de la mina; les naus laterals tenen sales d'exposicions i serveis complementaris com sala d'actes, cafeteria i tendes.
A la planta baixa una sèrie de maquetes de materials i aparells del segle xvi al XVIII. Dins del museu es troba una notable col·lecció de mineralogia asturiana (col·lecció Fernándes-Buelga) i la col·lecció cientifica del MUMI (balances, microscopis, colorímetres, i la reconstrucció d'un laboratori químic). Hi ha la reconstrucció de les infermeries de Minas de Loeres, Figaredo i altres, amb l'utillatge mèdic. També una reproducció d'una casa de condícia que tenia una destacada part en la relació social. Hi ha una important col·lecció de llums de miners. Els estris de la brigada de salvament inclouen la primera ambulància, mascares anti-gas, gàbies per detectar grisu, vestits de rescatadors, etc.
El duplicat de la mina està fet a escala natural amb tots els elements principals com el transport interior, l'extracció; la visita a la mina està guiada per un monitor.
El total de la visita és de dues hores i mitja i el museu obre cada dia menys els diumenges a la tarda i el dilluns tot el dia (d'octubre a juny es tanca durant dues hores a l'hora de dinar i una hora més aviat al capvespre).

## Referències

* ↑ «Museo de la Minería y de la Industria». [Consulta: 28 març 2020].
* ↑ «El Museo de la Minería ganó 5.000 visitas en 2016 y vuelve a rebasar las 60.000». La Nueva España, 19-01-2017 [Consulta: 28 març 2020].

## Bibliografia

* «Conservación del patrimonio minero metalúrgico español: actuaciones recientes, propuestas y su financiación». Actas de la Primera Sesión Científica sobre Patrimonio Minero Metalúrgico: Almadén, 21 i 22 d'octubre de 1996, 1997, pàg. 43-54.

## Enllaços externs

* Museu de la Mineria i de la Indústria - Lloc web oficial
# Erik Adolf von Willebrand

Erik Adolf von Willebrand (Vaasa, Finlàndia, 1 de febrer del 1870 - Pernaja, Finlàndia, 12 de setembre del 1949) va ser un metge internista finlandès reconegut pels seus estudis sobre les patologies de la coagulació sanguínia.
Von Willebrand era fill d'un enginyer de districte a Vaasa i el 1896 va obtenir la llicenciatura de medicina a la Universitat d'Helsinki. La seva tesi doctoral la va dedicar als canvis que es produeixen al torrent circulatori quan es produeix una pèrdua significativa de sang. A partir d'aquí, les propietats de la coagulació sanguínia serien el centre del seu interès durant la resta de la seva vida professional.
Fruit de les seves investigacions en la família d'una nena de 5 anys que vivia a l'illa d'Åland i que presentava una llarga tradició familiar d'hemorràgies, va descriure per primer cop la malaltia que havia de portar el seu nom: la Malaltia de von Willebrand.

## Enllaços externs

* Biografia d'Erik von Willebrand (anglès)
# Vera andrron detin

Vera Andrron Detin, comercialitzada internacionalment com a Vera Dreams of the Sea, és una pel·lícula dramàtica del 2021 dirigida per Kaltrina Krasniqi, al seu debut al llargmetratge.
Una coproducció entre Kosovo, Albània i Macedònia del Nord, la pel·lícula es va estrenar a la 78a edició del Festival Internacional de Cinema de Venècia, a la secció Orizzonti.

## Argument

La vida de Vera, una dona de mitjana edat que es dedica a fer d'intèrpret de llengua de signes en una emissora de televisió local, es veu trasbalsada pel suïcidi del seu marit, un jutge pensionista. Per si no fos poc, un familiar reclama la propietat d'una casa al camp en base a la promesa del seu marit de la que ella no en sap res. Preocupada pel futur de la seva filla Sara, mare soltera i actriu, s'ha d'enfrontar al patriarcat masclista del seu poble i a la corrupció política local.

## Repartiment

* Teuta Ajdini com a Vera
* Alketa Sylaj com a Sara
* Refet Abazi com Basriu
* Astrit Kabashi com a Ahmeti
* Ilire Vinca Celaj com Fatimja

## Reconeixements

Va rebre el premi a la millor pel·lícula al 34è Festival Internacional de Cinema de Tòquio i va guanyar el Premi Ingmar Bergman al Festival de Cinema de Göteborg.

## Recepció

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, el 100% de les crítiques de 5 crítiques són positives, amb una valoració mitjana de 7,00/10 La majoria de crítiques són positives. Vladan Petkovic per Cineuropa va dir que "Aconsegueix encaixar els seus elements diversos en una història captivadora i dramàtica i el resultat acumulatiu és molt més gran que la suma de les seves parts". Wendy Ide de Screen Daily va dir que "No tot en ella funciona (...) Però (...) el seu missatge final és potent".

## Referències

* ↑ «Review: Vera Dreams of the Sea» (en anglès). Cineuropa, 09-09-2021.
* ↑ «Heretic Takes World Rights to Venice-Bound ‘Vera Dreams of the Sea,’ Drops First Trailer». Variety, 26-08-2021.
* ↑ «‘Vera Dreams Of The Sea’ wins top prize at Tokyo International Film Festival» (en anglès). Screen International, 08-11-2021.
* ↑ «Denmark’s ‘As In Heaven,’ ‘A House Made Of Splinters’ take lucrative top awards in Goteborg» (en anglès). Screen International, 02-02-2022.
* ↑ «The incredible journey of success of the film "Vera dreams of the Sea" | BookScout». Buchscout, 09-01-2023.
* ↑ «Vera Dreams of the Sea» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 4 febrer 2023].
* ↑ Review: Vera Dreams of the Sea a cineuropa.org
* ↑ ‘Vera Dreams Of The Sea’: Thessaloniki Review, screendaily.com, 6 de novembre de 2021

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Henry Home, Lord Kames

Henry Home, Lord Kames (1696 - 27 de desembre de 1782) va ser un jutge, filòsof i advocat escocès. Va millorar la revolució de l'agricultura escocesa. Va ser una figura central de la Il·lustració escocesa i membre fundador de la Philosophical Society of Edinburgh, i actiu en la Select Society, els seus protégés inclouen David Hume, Adam Smith, i James Boswell.

## Obres principals

* Remarkable Decisions of the Court of Session (1728)
* Essays upon Several Subjects in Law (1732)
* Essay Upon Several Subjects Concerning British Antiquities (c. 1745)
* Essays on the Principles of Morality and Natural Religion (1751) He advocates the doctrine of philosophical necessity.
* Historical Law-Tracts (1758)
* Principles of Equity (1760)
* Introduction to the Art of Thinking (1761)
* Elements of Criticism (1762) Published by two Scottish booksellers, Andrew Millar and Alexander Kincaid.
* Sketches of the History of Man (1774)
* Gentleman Farmer (1776)
* Loose Thoughts on Education (1781)

## Referències

* ↑ «The manuscripts, Letter from Andrew Millar to Thomas Cadell, 16 July, 1765. See footnote no. 7.». [Consulta: 1r juny 2016].
* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: «Home, Henry». A: George Edwin Rines. Encyclopedia Americana, 1920.

## Enllaços externs

* Henry Home, Lord Kames at James Boswell - a Guide
# Bathaniyya

Al-Bathaniyya fou un antic districte i regió natural de Síria, amb capital a Adhriat, actualment Der'a, entre el Jàbal ad-Druz, a l'est, la plana de Lajà i el Jàydur, al nord, el Jawlan, a l'oest, i els turons d'al-Júmal, al sud. La regió es coneix també com an-Nuqra, "el Buit". A l'antiguitat fou anomenada Batanea. El nom deriva de la paraula àrab bathna, "plana sense pedres".
Al-Bathaniyya fou ocupada pels àrabs el 635 i va rebre l'estatut de terra de kharaj, sent assignada al jund o districte militar de Damasc, i de vegades incorporada al districte de Hawran. Del segle xvii al XIX, sota domini otomà, fou afectada per les incursions dels nòmades àrabs Anaza i Rwala, la qual cosa la convertí en una zona molt insegura; per la mateixa època fou poblada per la població de les muntanyes de Hawran que els drusos anaven expulsant a mesura que s'instal·laven en aquesta última regió.

## Bibliografia

Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Bathaniyya".