OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Esteve i Oriol

Joan Esteve i Oriol (Barcelona, 25 de novembre de 1940) és un advocat i polític català, diputat al Parlament de Catalunya en la Segons Legislatura.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona, s'ha especialitzat en dret laboral i en dret de les Comunitats Europees. És col·legiat al Col·legi d'Advocats de Madrid i al Col·legi d'Advocats de Barcelona, del que n'ha estat membre de la seva Comissió de Cultura.
Ha estat membre de l'Associació Catalana de Dret del Treball, de la Societé Internationale du Droit du Travail et de la Sécurité Sociale i de l'Associació Europea d'Advocats. Ha estat lletrat de l'Associació Internacional de la Seguretat Social, professor agregat de dret del treball a la Facultat de Dret de la Universitat de Barcelona i professor de dret del treball a ESADE.
Políticament, en la dècada de 1980 va militar a Alianza Popular, amb el que fou vicepresident primer de la secció de Barcelona i vicepresident quart de la secció catalana. En 1985 va substituir en el seu escó Eduard Bueno Ferrer, candidat del partit a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984. El 1988 fou membre de la Diputació Permanent del Parlament de Catalunya i fou membre, entre d'altres, de la Comissió d'Investigació sobre els Jocs Gestionats per l'Entitat Autònoma de Jocs i Apostes i de la Comissió de Control Parlamentari de l'Actuació de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió i de les Empreses Filials.
No es va presentar a la reelecció. De 1988 a 1990 fou vocal del Consell Tributari de Barcelona. Com a vicepresident del partit formà del grup de dirigents del Partit Popular de Catalunya que s'oposaren a la imposició per part de José María Aznar del lideratge d'Alejo Vidal-Quadras. Posteriorment va actuar com a defensor del Grup Torras en el cas Kio contra Javier de la Rosa.

## Referències

* ↑ La oposición desconfía de la comisión creada por CiU para investigar las 'lotos', El País, 13 de novembre de 1987
* ↑ Diputats del Parlament de Catalunya en la II Legislatura p. 58
* ↑ Consell Tributari
* ↑ Aznar advierte que pondrá "toda la carne en el asador" para refundar el PP en Cataluña El País, 22 de novembre de 1990
* ↑ KIO acusa a los ex gestores de Torras de crear un 'lobby' en su beneficio, El País, 2 d'abril de 1993
# Joan Miralles Lladó

Joan Miralles Lladó (Muro, 1912-2020) fou un pintor mallorquí. Estudià a l'Escola d'Arts i Oficis de Palma. En la dècada dels anys trenta, va entrar a formar part del Grupo Azul, col·lectiu bohemi i romàntic del qual formaven part, entre d'altres, Marià Aguiló i Aguiló, Gaspar Sabater, Pere Quetglas Ferrer Xam, Paco Miralles i Ramon Nadal.
La guerra civil espanyola va suposar la dissolució del Grupo Azul. El 1940 dels seus antics components va sorgir el Cercle de Belles Arts, amb seu a la plaça de la Reina, on Miralles va realitzar la seva primera exposició (1941). El 1942 ja va exposar a Barcelona. Els anys quaranta va començar a destacar com a retratista, modalitat artística que li ha aportat gran renom. Tant és així, que va ser sol·licitat a Madrid per fer diversos retrats, però va arribar un punt que la nostàlgia a la seva terra li va fer rebutjar més encàrrecs, tant a la Península com a l'estranger.
No obstant això, el seu prestigi no es va veure afectat, sinó tot el contrari. El 1956, va ingressar a la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Sebastià de Palma, d'on és vicepresident, i des de 1984 és fill il·lustre de l'Ajuntament de Muro. La seva extensa obra forma part de les col·leccions de diverses institucions públiques de les Illes Balears, i el 2005 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Referències

* ↑ «Gabriel Vanrell-Galeria d'Art». [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ Martínez Oliver, Bartomeu. Joan Miralles Lladó (Muro, 1912-Deià, 2010) : fill il·lustre, artista centenari. [Palma de Mallorca]: Institut d'Estudis Baleàrics, col·labora, Ajuntament de Muro, Área de Cultura, imp. 2014. ISBN 978-84-695-7313-6.
# Joaquim Mollfulleda i Borrell

Joaquim Mollfulleda i Borrell (Arenys de Munt, 1915 – 7 de maig de 2006) va ser un reconegut mineralogista i fotògraf català.
Va estudiar química a l'Institut Químic de Sarrià fins a l'inici de la Guerra Civil. Posteriorment, va treballar com a gerent a la factoria Calisay, una empresa familiar que produïa, entre d'altres, el licor Calisay.
Va ser cofundador l'any 1948 de l'Agrupació Fotogràfica d'Arenys de Mar. La seva obra fotogràfica, formada per centenars de fotografies i diapositives, la va regalar al Centre Excursionista de Catalunya, del qual també fou membre. També va donar unes 600 fotografies d'Arenys a l'Ajuntament d'Arenys de Mar i més de 5.000 diapositives de minerals les va donar a l'arxiu del Museu Mollfulleda de Mineralogia.
Aficionat als minerals des de ben jove, va iniciar la seva col·lecció els anys quaranta, quan l'Institut Químic de Sarrià va sol·licitar als seus exalumnes que completessin la col·lecció que s'havia perdut a conseqüència de la Guerra Civil. La col·lecció va rebre un bon impuls després de visitar la col·lecció d'en Joaquim Folch, amb qui va mantenir una bona amistat. L'any 1988 va donar la seva col·lecció a la vila d'Arenys de Mar, un llegat que va fer possible l'obertura del Museu Mollfulleda de Mineralogia, del qual en va ser director.
Va ser president del Grup Mineralògic Català des de l'any 1978 fins a l'any 1993 i president honorari fins a la seva mort a l'any 2006. Al llarg de la seva vida va escriure diversos llibres i articles de mineralogia, i va ser també un dels impulsors de la Fira Expominer.
El 6 de maig de 2006 va ser nomenat Fill Predilecte de la Vila d'Arenys de Mar, qui va agrair amb tots els honors la tasca que havia fet al llarg de la seva vida pel municipi. Va morir l'endemà, 7 de maig.

## Referències

* 1 2 «President d'honor: Joaquim Mollfulleda». Grup Mineralògi Català. [Consulta: 30 desembre 2019].
* ↑ «Mor Joaquim Mollfulleda, l'endemà del seu nomenament com a Fill Predilecte d'Arenys de Mar». Ajuntament Arenys de Mar, 07-05-2006 [Consulta: 30 desembre 2019].
# John Urry

John Urry (Londres, 1946-2016) fou catedràtic de Sociologia de la Universitat de Lancaster. Llicenciat en Economia i doctor en Sociologia per la Universitat de Cambridge, fou, entre d'altres, el cap del Departament de Sociologia i degà de la Facultat de Ciències Socials (1989-1994) de la Universitat de Lancaster. Entre 2013 i 2016 fou també director del Centre de Recerca Mobilities. La seva recerca principal es basà en l'estudi dels nous paradigmes de la mobilitat i el seu impacte en la societat del futur. En aquest àmbit també va reflexionar sobre el fenomen del turisme global en claus de consum i moviments massius, i també, sobre el sector de l'energia i el petroli, i el seu efecte en la societat i el medi ambient. Va publicar més d'una quarantena d'obres com ara Mobilities (Polity, 2007), Mobil Lives (Routledge, 2010 amb Anthony Elliott), Offshoring (Polity, 2014) o Post Petroleum (Loco, 2014). En castellà se li ha traduït Un mundo sin coches (Peninsula, 2011 amb Kingsley Dennis).

## Referències

* ↑ «John Urry». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Jordi Rabasa i Frigola

Jordi Rabasa i Frigola (Martorelles, 1950) és un antic empresari del sector de la motocicleta català. Fill del germà del fundador de Derbi Josep Rabasa i, per tant, cosí germà del directiu de l'empresa vallesana Andreu Rabasa, durant la dècada del 1970 compaginà la seva feina de directiu a Derbi amb la pràctica del trial, esport en què destacà com a pilot oficial de Montesa. Més tard, abandonà l'empresa familiar per a fundar, juntament amb els també treballadors de Derbi Ramon Mira i Joan Ruiz, l'empresa fabricant de motocicletes de trial Mecatecno.
Durant la seva etapa a Derbi (de 1972 a 1978), Rabasa fou el responsable de competició de la marca i treballà, entre d'altres, en el disseny i desenvolupament de les motocicletes de motocròs de 75 cc amb què Derbi s'estrenà al campionat d'Espanya de 1975 amb gran èxit. Més tard, quan ja havia creat Mecatecno, fou el descobridor de Marcel·lí Corchs, a qui fitxà el 1980 com a pilot principal de la seva marca.

## Palmarès al Campionat d'Espanya de trial

Font:
| Any | Motocicleta | Posició |
| 1970 | Montesa | ? |
| 1971 | Montesa | 8è |
| 1972 | Montesa | 6è |
| 1973 | Montesa | 9è |
| 1974 | Montesa | 6è |

## Referències

* ↑ Rabasa Yrla, Mariona. «Mecatecno, un bressol de campions nascut a Martorelles. Foment de la moto des de la infància.» (PDF). raco.cat. Racó Català, 16-01-2018. [Consulta: 31 desembre 2019].
* ↑ Linati Bigas, Alejandro. «Competiciones y campeonatos». A: Iniciación al Moto-Cross, Trial y Todo-Terreno (en castellà). Barcelona: Editorial De Vecchi, SA, 1975, p. 104-105. ISBN 84-315-12210.
* 1 2 «Mecatecno Trial Proto 1981. Historia.» (en castellà). todotrial.com. [Consulta: 17 novembre 2010].
* ↑ Orengo, Joan Carles. «Spanish Trial Bikes. Mecatecno Proto Marcel·lí Corchs, 1981» (en castellà). todotrial.com, 01-09-2000. Arxivat de l'original el 10 de juny 2010. [Consulta: 18 novembre 2010].
* ↑ «Spain» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 6 agost 2020].

## Enllaços externs

* Entrevista a Jordi Rabasa al web Retrotrials (anglès)
# Ídmon

Ídmon (en grec antic, Ίδμων) era, segons la mitologia grega, un tintorer de Colofó, ciutat de Jònia. Segons Les Metamorfosis d'Ovidi va ser el pare de la teixidora Aracne.

## Referències

* ↑ Ovidi. Les Metamorfosis. VI, 5
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 46. ISBN 9788496061972.
# Sant Esteve de Vila-setrú

Sant Esteve de Vila-setrú (també escrit Vilacetrú) és una església situada a la finca d'El Poquí de Manlleu (Osona), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de nau única amb creuer i sense absis. Al presbiteri hi ha dues finestres rectangulars. La façana, orientada a ponent, s'obre a través d'un portal en forma de timpà (amb una petxina al mig) sostingut per dues columnes adossades al mur.
Al damunt hi ha un òcul gairebé cònic. El capcer presenta una forma sinuosa a la zona central. Al nord-est hi ha un campanar de torre adossat al temple i amb obertures semicirculars a la part superior, cobert a quatre vessants. La capella està envoltada per un mur que tanca el jardí.

## Història

Situada al nord-oest de la població, a prop dels antics masos de Corcó i de Vila-setrú, que li ha donat el nom, en unes excavacions del 1993 aparegueren unes restes de murs irregulars d'època preromànica.
Ja en època romànica, es construí l'església de la que deriva l'actual, consagrada el 906. Inicialment vinculada al monestir de Santa Maria de Manlleu, entre els anys 1025 i 1050 va adquirir la categoria de parròquia independent, per a tornar a dependre de Santa Maria entre els anys 1332 i 1361, administrada per un sacerdot del prior de la canònica agustiniana. Actualment continua com a sufragània de Santa Maria.
Del segle xvi hi ha restes d'un possible cimbori al centre de la nau. Al segle xvii es construiren dues capelles laterals a cada costat i es pavimentà l'església. A l'interior es va documentar una sepultura de grans dimensions amb 5 individus enterrats.
Després de la Guerra Civil espanyola, s'instal·là la coberta de teules i una nova estructura annexa, formada per l'absis actual i la sagristia, així com el campanar, reconstruït després que el 1867 un llamp destruís l'antic.

## Notes

* ↑ També van aparèixer forats de pal a l'interior de l'edifici actual, així com enterraments antropomorfs a l'interior i a l'exterior (excavats a la roca).
* ↑ Constava d'una sola nau de 18 m de llarg per 7 m, i els murs eren de còdols de riu lligats amb morter de calç. A la teulada de la nau original es va documentar la coberta de lloses de pissarra, conservada sota una coberta de teules.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Sant Esteve de Vila-setrú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Vilacetrú». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Torrent, Domingo. Manlleu, croquis para su historia (en castellà). Vic: Imprenta y Librería de Ramon Anglada, 1893, p. 229.
# Plaçage

El plaçage va ser un sistema extralegal reconegut practicat en les colònies d'esclaus espanyoles i franceses d'Amèrica del Nord, incloent-hi el Carib, mitjançant el qual homes europeus s'unien civilment amb dones natives de països africans, criolles, mulates i descendents dels natius americans. Les dones no eren reconegudes legalment com a les seves mullers sinó com a placées, concubines «col·locades» amb un patró blanc. Aquestes relacions van ser reconegudes entre les persones de color lliures com a mariages de la main gauche o matrimonis morganàtics entre dues persones de diferents condicions. Es van institucionalitzar amb contractes o negociacions que establien béns sobre la dona i els seus fills, i en alguns casos se'ls hi van conferir la llibertat si havien estat esclavitzats. Amb el temps, els fills mestissos nascuts d'aquestes unions es van emancipar més fàcilment i les seves mares van ser alliberades al mateix temps. Aquesta generació també podia prendre el patronímic patern. Els historiadors estimen que més de 1.500 dones de color van viure en aquest tipus de règim.
El sistema va prosperar durant els períodes colonials francès i espanyol, i pel que sembla va arribar al zenit durant aquest últim, entre 1769 i 1803. No va estar limitat a Louisiana, sinó que també es va practicar a les ciutats de Natchez i Biloxi (Mississipi), Mobile (Alabama), Sant Agustí i Pensacola (Florida); així com a Saint-Domingue (a l'Haití modern). No obstant, el plaçage va assolir fama per la naturalitat amb la què es practicava a Nova Orleans. Tanmateix, almenys tres historiadors (Kenneth Aslakson, Emily Clark i Carol Schlueter) han qüestionat la historicitat del plaçage i s'han referit a moltes de les seves característiques com «un mite».

## Referències

* ↑ Les french-créoles
* ↑ Chained to the Rock of Adversity, To Be Free, Black & Female in the Old South, editat per Virginia Meacham Gould, University of Georgia Press, 1998
* ↑ «Mixed Race Studies » quadroon balls». www.mixedracestudies.org. Arxivat de l'original el 27 de setembre 2018. [Consulta: 22 octubre 2017].
* ↑ Melle, Stacy Parker Le. «Quadroons for Beginners: Discussing the Suppressed and Sexualized History of Free Women of Color with Author Emily Clark». huffingtonpost.com, 04-09-2013. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Agnès de Frumerie

Agnès de Frumerie (Agnes Augusta Emilia Eleonora Frumerie née Kjellberg) (20 de novembre de 1869, Skövde, Suècia - 1937, Estocolm) va ser una artista, escultora i ceramista sueca. Se la considera la primera ceramista en vidre sueca i un exponent destacat del Art nouveau.

## Biografia

Filla de la pianista Sophie Kjellberg i l'agrònom Axel Uddmann va estudiar a l'Acadèmia d'Art d'Estocolm entre 1886-1890, va guanyar la beca reial, sent la primera dona sueca a beneficiar-se amb una beca per estudiar tres anys a l'exterior. Va usar breument el nom Kjellberg-Uddmann.
Es va perfeccionar a Berlín, Alemanya, amb Otto Lesinget, a Itàlia i París on va viure entre 1892 i 1923, allí va conèixer a Auguste Rodin, Eduard Munch, Claude Debussy, Paul Gauguin i va abraçar el moviment simbolista col·laborant amb els ceramistes Adrien Dalpayrat i Edmond Lachenal.
Va participar sovint en el Saló de París i els francesos la consideren una escultora francesa. En 1893 era membre de la Société nationale des Beaux-Arts de París.
Es va casar el 1893 amb el capità Gustav de Frumerie (1849-1936) vint anys major que ella i que després es va convertir en metge resident a París. L'any 1895 va fer un bust de August Strindberg i el 1914 en esclatar la Primera Guerra Mundial va tornar a Suècia instal·lant-se en la seva residència de Danderyd, va ser presidenta de l'Associació d'Artistes entre 1915-17.
Va viure novament a París entre 1918-26 quan va tornar definitivament a la seva pàtria. Quan el seu espòs va morir el 1936, va deixar la seva residència, avui museu i va passar el seu últim any a Estocolm.
Posseeixen les seves obres, entre d'altres, museus de Suècia, França, Estats Units i Argentina.

## Obres (selecció)

* August Strindberg, escultura (1895)
* Immaculata, escultura (1897)
* Jag fryser, escultura (1921)

## Referències

* ↑ Jasonjacques
* 1 2 «Agnes de Frumerie». Nationalmuseum.
* ↑ rootsweb
* ↑ vastergotland museum
* ↑ vastergotland museum

## Bibliografia

* H. Makus, De la céramique, de l'historisme et art nouveau, Staatliche Kunstsammlungen Cassel, 1981, p. 105 et 114, texte et couleur P32
* Paul et Claire Pfisterer chez Wlater de Gruyter 1999 ISBN 3-11-014937-0,9783110149371
* Jacques Cassar et Jeanne Fayard: Dossier Camille Claudel Edt: Maisonneuve et Larose 2001 ISBN 2-7068-1497-7
* Jason Jacques Gallery New-York 2007
* Marcelle Tinayre: "Revue de Paris" 1904 p406
# Cal Vidal del Malcavaller

Cal Vidal del Malcavaller és una masia del municipi de Piera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta baixa i pis. En la façana s'hi distingeixen tres etapes de construcció diferents: la central on destaca un gran rellotge de sol quasi desaparegut i la porta d'entrada d'arc de mig punt de pedra adovellat. A ambdós costats de la part central dues parts adossades que guarden diferent alçada respecte a l'edifici inicial. Al lateral dret, on avui hi ha una terrassa hi havia hagut una bassa. Anteriorment quan la carretera encara no passava a costat, la masia i les dependències formaven un baluard.

## Història

Al segle xiii l'Abat de Montserrat era el senyor de la quadra o districte de Malcavaller centrada en la masia de Can Vidal. El 1581 és anomenada la peça del Malcavaller dins la hisenda del Mas Marquet. En la portalada principal hi ha un escut amb la data de 1590.

## Referències

* 1 2 «Cal Vidal del Malcavaller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ Sabaté, Flocel «Estructura socio-econòmica de L'Anoia (segles X-XIII).». SctsHistoria et Archaeologica Mediaevalia, 13, 1992, pàg. 198.

## Enllaços externs

* Homs i Palmés, Victòria. «Cal Vidal del Malcavaller (2)» (foto). Calaix. Generalitat de Catalunya, 1988.
# Comtat de Caralt

El Comtat de Caralt és un títol nobiliari espanyol, creat el 29 de desembre de 1916 (Reial decret de 23 d'agost de 1916) pel rei Alfons XIII d'Espanya, per a l'industrial català Josep de Caralt i Sala (1862-1944), Senador del Regne i Ministre d'Hisenda.

## Comtes de Caralt

| | Titular | Període |
| Creació per Alfons XIII |||
| I | Josep de Caralt i Sala | 1916-1944 |
| II | Josep Maria de Caralt i Borrell | 1945-1984 |
| III | Josep de Caralt i Garriga-Nogués | 1985- |

## Història

* Josep de Caralt i Sala, I comte de Caralt, fill de Delmir de Caralt i Matheu (1835-1914) i de Filomena Sala i Tió (1840-1923), nascut a Barcelona el 19 d'agost de 1862 i mort el 12 de setembre de 1944 a Sant Andreu de Llavaneres.
* Casat amb Montserrat Fradera Gal (†1940) el 6 de maig de 1885 a Barcelona, el succeí el seu net:
* Josep Maria de Caralt i Borrell, II comte de Caralt, enginyer industrial, nascut a Barcelona el 14 de febrer de 1910, fill de Josep Maria de Caralt i Fradera (†1936) i Amèlia de Borrell i de Vilanova, casats a Barcelona el 23 de març de 1908, i mort el 5 de setembre de 1984 a Can Caralt.
* Casat amb Maria Garriga-Nogués i Bernet, el succeí el seu fill:
* Josep de Caralt i Garriga-Nogués, III comte de Caralt, nascut a Barcelona l'1 de gener de 1935.
* Casat amb Maria Lluïsa de Moxó i Alonso-Martínez, dels marquesos de Sant Mori, el 13 de juliol de 1965, eel matrimoni nasqueren 5 fills: les bessones Ágata i Sonsoles, el 21 d'abril de 1966 a Barcelona; José, el 22 d'abril de 1967; Diego, el 30 de novembre de 1969 i Beatriz, el 10 d'octubre de 1976.

## Referències

* ↑ Revista Hidalguia número 43 any 1960
* ↑ «Antepasados de Luis Antonio Ortiz de Pinedo Angulo». Arxivat de l'original el 2011-07-01. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Esquela de Filomena Sala i Tío, vídua de Delmir Caralt i Matheu». La Vanguardia, 08-05-1923, pàg. 1.
* ↑ «Esquela de Montserrat Fradera Gal, de Caralt». La Vanguardia, 24-12-1940, pàg. 5.
* ↑ «Esquela de Josep Maria de Caralt i Borrell». ABC [Madrid], 06-09-1984, pàg. 84.
* ↑ «Bodega conde de Caralt». El Corte Inglés. Arxivat de l'original el 2008-02-22.
* ↑ «Enero de 1935, Nacimientos». A: Movimiento nobilario 1931 - 1940.
* ↑ «Ecos de sociedad. Enlace Caralt - Moxó». La Vanguardia, 13-07-1965, pàg. 28.
* ↑ «Ecos de sociedad. Dos natalicios». La Vanguardia, 21-04-1966, pàg. 33.
# Bufo peripatetes

Bufo peripatetes és un gripau, un amfibi de la família dels Bufonidae, gènere Bufo que viu a Panamà. Va ser descrit per la primera vegada el 1992 pel biòleg J.Savage, que el va distingir del Bufo simo amb el qual va ser confós anteriorment.
Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* ↑ Frost, Darrell G. et alii «The Amphibian Tree of Life.» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, 297, 1, 2006, pàg. 364 [Consulta: 25 febrer 2014 (2014-02-25)].
* ↑ Savage, J.M.; Donnelly, M.A. «The second collection of and variation in the rare neotropical toad bufo peripatetes.» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, 26, 1, pàg. 72-74.
* ↑ Solís et al (2004). Bufo peripatetes. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 14 d'abril del 2008 (en anglès). IUCN
# Ana García-Siñeriz

Ana María Aurora García-Siñeriz Alonso (Oviedo, 26 de juliol de 1965) periodista, presentadora i escriptora espanyola.
Va estudiar periodisme a la Universidad Complutense de Madrid i va fer un màster a Ràdio Nacional d'Espanya. Té dos fills: Mateo (1998) i Chloe (2000).
El 2000 va publicar un llibre titulat Bebé a bordo, en què relata les seves experiències amb l'embaràs i la maternitat. Posteriorment ha presentat la novel·la Esas mujeres rubias i el llibre Nueve meses y un día.
També ha publicat, juntament amb l'il·lustrador Jordi Labanda una sèrie de llibres sota el títol de La banda de Zoé protagonitzats per una nena que es diu Zoé: Los dos mundos de Zoé, Elemental, querida Zoé, Esto sí que es Hollywood, I love NY, Zoé y la princesa romana, Sayonara, Zoé, Gatos, espías y rollitos de primavera, Vaya lío en Río, Zoé en Barcelona o Amor y pollo con patatas.

## TV

* "Luce tu pueblo" (2016-2017) (Divinity)
* "Matinal Cuatro" (2010-) (Cuatro)
* "Channel nº 4" (2005-2008) amb Boris Izaguirre (Cuatro)
* "Lo + plus" (1995-2005) (Canal plus)
* "Magacine" (2005) (Canal plus)
* "Primer plano" (1993-1994) (Canal plus)
* "Hablando claro" (1988-1989) (TVE)

## Referències

* ↑ «Ana García-Siñeriz» (en castellà). Planeta de Libros. Grupo Planeta. [Consulta: 30 maig 2020].
* 1 2 «Ana García-Siñeriz: libros y biografía autora» (en castellà). lecturalia.com. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Lopez, Marcos. «Ana García-Siñeriz de La Banda de Zoe: "Me gustaría que mis lectores cuando fueran mayores guardaran con mucho cariño mis libros"» (en castellà). Bebésymás, 20-02-2014. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Díez, Vanessa. «Ana García Siñériz / escritora» (en castellà). Letras en vena, 02-06-2012. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ «La lucha por ser el pueblo más hermoso de España, en manos de Ana García-Siñeriz». Europa Press, 14-10-2016. [Consulta: 30 maig 2020].

## Bibliografia

* Bebé a bordo, 2000

## Enllaços externs

* Ana García-Siñeriz a IMDB