OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josefina Cardona i Bosch

Josefina Cardona i Bosch (València, 1957 - València, 2 de febrer de 2022) fou una poeta valenciana. Tot i la breu producció poètica, se la considerà una de les veus més destacades de la lírica femenina en català de finals del segle xx.
Va estudiar Història i Geografia a la Universitat de València, on es va llicenciar amb una menció en Art. Poc després va començar a exercir de docent com a professora de català en un institut públic.
Cardona va irrompre en el panorama literari a finals de la dècada de 1970 amb el poemari Plouen pigues (1978), editat per Edicions 3 i 4 i prologat per Vicent Andrés i Estellés. L'obra va ser finalista als Premis Octubre.
| « | La soledat, el tacte de colzes, la furtiva companyia, la més alta il·lusió, la mort planen per damunt de tots els poemes, i donen un to esqueixat, crispat, amb permanent voluntat de càntic, rupestre. | » |
| — Vicent Andrés i Estellés, Pròleg de Plouen Pigues (1978) |||
El segon recull de versos, titulat Pessigolles de palmera (1981), editat per Llibres del Mall i prologat per Maria del Mar Bonet, va acabar de situar la jove autora com una de les figures literàries més prometedores d'aquella generació literària valenciana.
El cantautor Carles Barranco, que va estar casat amb Cardona, va musicar el seu poema Miralls.
Al llarg de la seua carrera va presentar, dirigir i treballar com a guionista en programes de TVE, TVV i Ràdio 9. Va publicar articles d'opinió a El País i a Qué y Dónde, cartellera d'espectacles on signava la secció Entrevistas desde el Congo. En el moment de la seua mort escrivia una columna setmanal al diari digital Valencia Plaza.

## Referències

* 1 2 3 «Fallece Fina Cardona-Bosch». Culturplaza. [Consulta: 2 febrer 2022].
* 1 2 «Cardona Bosch, Fina», 2001.
* 1 2 «Fina Cardona-Bosch». Serie Alfa.
* ↑ Cervera, Rafa «El nexo entre Pau Riba, Joan Fuster y Willy DeVille se llama Fina Cardona-Bosch». Culturplaza, 06-03-2016.
* ↑ «S'ha mort l'escriptora Fina Cardona». El Temps, 02-02-2022 [Consulta: 2 febrer 2022].
# Beatrix Farrand

Beatrix Jones Farrand (1872-1959) fou una paisatgista estatunidenca.
Procedent d'una gran família novaiorquesa, es casa amb Max Farrand, historiador, el 1913. És la neboda d'Edith Wharton.
D'ençà molt jove, fou una apassionada per la jardineria i s'interessà pel paisatgisme i per la concepció de jardins experimentant a la propietat familiar de Bar Harbor. Es definia ella mateixa més aviat com «jardinera del paisatge» que pas paisatgista.
Amb clients cèlebres com Rockefeller demanant-li que concebés els seus jardins i parcs, Beatrix Farrand va ser un paisatgista de gran influència sobre la professió, almenys a Amèrica. És l'única dona membre fundador de l'American Society of Landscape Architects.

## Principals realitzacions

* El jardí de la família Bliss Dumbarton Oaks a Washington DC.
* La residència d'estiu Harkness, Eolia a Waterford, Connecticut, coneguda amb el nom d'Harkness Memorial State Park.
* La residència Rockefeller The Eyrie a Seal Harbor, a Maine
* El Sunken Garden de la família A.A. Pope al Hill-Stead Museum a Farmington.
# Archena

Archena és una ciutat de més de quinze mil habitants, capital econòmica de la Vall de Ricote, a la Regió de Múrcia, situada en el seu extrem sud. Es troba a 30 quilòmetres de la ciutat de Múrcia. Limítrof amb els municipis de Villanueva del Río Segura i Ulea, i Lorquí i Ceutí, ja al Segura Mitjà.
Archena ha tingut una intensa relació, que de vegades ha estat de pertinença, amb la Corona d'Aragó, i de fet va ser repoblada amb un gran nombre de catalans i aragonesos. És dels pocs municipis de Múrcia que ha conservat la senyera en el seu escut i en la seva bandera. Coneguda des de l'antiguitat per les seves aigües termals, en l'actualitat han donat pas a un dels més prestigiosos balnearis de Múrcia. Encara que històricament s'ha vinculat amb la comarca del Segura Mitjà, actualment capitalitza la comarca de la Vall. La vila d'Archena és la més recent de les 7 que componen la Vall de Ricote. El seu nom va aparèixer cap al 1300.

## Entitats de població

Pertanyen a Archena les entitats de població de L'Algaida, Baños, Barrio Providencia, Otro lao, Serretilla, Torre de Junco o Arboledas. Cap d'aquestes està a més d'1 quilòmetre del centre urbà, degut al fet que el terme municipal és molt reduït.

## Economia

És un dels municipis murcians amb una major projecció i un major dinamisme en la seva economia, coneguda pel seu sector turístic, hortofruticola i industrial, amb una gran relació a nivell comercial amb la resta de la Val de Ricote, la vega del Segura i el veí País Valencià, a escassos, 20 quilòmetres de la seva frontera.

## Fills il·lustres

Archena va ser el lloc de naixença del poeta Vicente Medina, autor de l'obra Aires murcianos, entre d'altres.

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Archena (castellà)
* Balneari d'Archena (castellà)
# Arlen Siu

Arlen Siu Bermúdez, també coneguda com «la chinita de Jinotepe» ("la xineta de Jinotepe"), (Jinotepe, Nicaragua, 15 de juliol de 1955 – El Sauce, Nicaragua, 1 d'agost de 1975) fou una activista política i cantautora sino-nicaragüenca, que esdevingué una de les primeres dones màrtir del Front Sandinista d'Alliberament Nacional.

## Orígens

El seu pare, Armando Siu Lau, nasqué a Guangdong, actualment República Popular de la Xina, i emigrà a Nicaragua a finals de la dècada de 1940 després de servir a l'Exèrcit Revolucionari Comunista. Més tard, es casà amb una dona nicaragüenca i nasqué Arlen Siu el 15 de juliol de 1955 a Jinotepe, Carazo, Nicaragua. De més gran assistí a l'Escola Normal de Senyoretes, de Jinotepe, i més tard assistí a la Universitat Nacional Autònoma de Nicaragua (UNAN), on sovint cantà amb Marlene Álvarez, una membre del grup de música anomenat Grupo Pancasán.

### Revolució sandinista

Quan tingué 18 anys s'uní al Front Sandinista d'Alliberament Nacional. Ja en el temps que inicià la militància havia aconseguit un nivell reconeixement nacional com a compositora, cantant i guitarrista talentosa. A l'edat de 20 anys fou assassinada durant un emboscada prop d'El Sauce, León, Nicaragua, perpetrada l'1 d'agost de 1975 per soldats de la Guàrdia Nacional d'Anastasio Somoza.
A Nicaragua és considerada per molts com un dels màrtirs més primerencs del moviment revolucionari. Les seves obres artístiques i assajos crítics sobre marxisme i feminisme han servit com a inspiració tant al moviment sandinista com al moviment feminista nicaragüencs. Sovint la seva fotografia fou mostrada a les celebracions del FSLN per tota Nicaragua. Managua i El Rama tenen barris amb el seu nom, i un parc de León també el duu.

## En la cultura popular

Siu escrigué una cançó titulada «María Rural», i des de la seva mort, fou cantada per Marlene Álvarez i el Grupo Pancasán, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Cultura desde abajo en la fuente del coraje» (en castellà). Envio.org.ni. [Consulta: 10 gener 2019].
* 1 2 3 Rustomji-Kerns, Roshni; Srikanth, Rajini; Mendoza Strobel, Leny. Encounters: People of Asian Descent in the Americas (en anglès). Rowman & Littlefield, 1999, p. 119–120. ISBN 0-8476-9145-4.
* ↑ «Personalidades en la Musica de Nicaragua: Pancasán hizo su historia» (en castellà). Manfut.org. [Consulta: 8 agost 2007].
* ↑ «Mujeres Que Hacen La Revolución: Arlen Siu» (en castellà). Mujeresrevolucionaria.blogspot.fr, 28-09-2011. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 19 abril 2013].
* ↑ «Parque de León sin recursos» (en castellà). LaPrensa.com.ni. [Consulta: 20 agost 2007].
* ↑ Randall, Margaret. Todas estamos despiertas: Testimonios de la mujer Nicaragüense de hoy (en castellà). Siglo XXI, 1980, p. 122–123. ISBN 968-23-1011-3.

## Enllaços externs

* Nicaragüencs famosos (anglès)
# BV-1031

La BV-1031 és una carretera que uneix els termes municipals dels Prats de Rei i Igualada. Històricament sempre s'ha dit la carretera de les Maioles (de vegades escrit Malloles incorrectament). La B correspon a la demarcació de Barcelona, i la V a l'antiga categoria de carretera veïnal. Les dues coses indiquen la seva antiga pertinença a la Diputació de Barcelona. Actualment pertany a la Generalitat de Catalunya.
Té l'origen a la vila dels Prats de Rei, a la comarca natural de l'Alta Segarra, administrativament adscrita a la de l'Anoia. Tot i que fent moltes giragonses, s'adreça cap al sud, passa pel costat del Parc Eòlic de Rubió, travessa la Serra de Rubió i el terme municipal de Rubió, després entra ja plenament en la comarca de l'Anoia, passant pel terme municipal d'Òdena, travessa l'A-2 per sobre, fins que arriba a Igualada, a l'antic traçat de la carretera N-II (actual Avinguda del Mestre Muntaner), on té el final dels seus 19,5 quilòmetres de recorregut. A l'hivern, sobretot als trams més elevats, hi sol haver boira i, de tant en tant alguna nevada, cosa que en dificulta l'accés i anys abundants en nevades s'ha hagut de tancar.
La carretera no sempre té la mateixa amplada; al quilòmetre 7 s'estreta i l'asfalt no és tan fi. L'any 2013 fou quan la van asfaltar per última vegada i hi van afegir uns rètols d'alerta, per animals salvatges, neu, i caiguda de roques, entre d'altres.
Per aquesta carretera hi discorre la cursa "Pujada a les Maioles", una de les proves mítiques del Campionat Català de Muntanya.

## Referències

* ↑ «BV-1031» Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine., Diputació de Barcelona, [Consultat el 13 d'octubre de 2013]
* ↑ «Pujada a les Maioles». Motor a Fons.. TV3, 25-10-2009. [Consulta: 25 octubre 2013].
* ↑ «La mítica pujada a les Maioles es consolida com a referent per a públic i participants». Anoiadiari.cat, 27-09-2010. [Consulta: 25 octubre 2013].
# Banner i Flappy

Banner i Flappy (シートン動物記　りすのバナー, Shīton Dōbutsuki: Risu no Banā) és una sèrie d'anime produïda l'any 1979 per la Nippon Animation. La història es basa en el llibre Bannertail: The Story of Grey Squirrel d'Ernest Thompson Seton.
La sèrie d'animació comprèn un total de 26 episodis i es va estrenar el 7 d'abril de 1979. A Espanya va arribar el 7 de desembre del mateix any, a dins del programa "Un globo, dos globos, tres globos" de TVE. En català es va emetre per primer cop el 1r d'octubre de 1984 a La 2, pel Circuit català de TVE.

## Argument

A la part oriental dels EUA hi vivia un petit esquirol anomenat Banner que vivia al bosc amb la seva família. Amb l'arribada de la colonització, l'alzina a on vivia va ser talada i la seva família mor. Per sort, un noi el va recollir i el va portar a la seva granja, a on una gata li va fer de mare adoptiva. Un dia esclata un incendi a la granja i, amb la confusió, en Banner torna al bosc d'on venia i allà s'integra a una família d'esquirols a la qual pertany la Flappy, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «シートン動物記 りすのバナー» (en japonès). NIPPON ANIMATION. [Consulta: 3 febrer 2024].
* ↑ Hernández-Pérez, Manuel. Japanese Media Cultures in Japan and Abroad: Transnational Consumption of Manga, Anime, and Media-Mixes (en anglès). MDPI, 24 juny 2019. ISBN 9783039210084.
* ↑ «Bannertail: The Story of Gray Squirrel» (en anglès). Nippon Animation. Arxivat de l'original el 2010-01-16. [Consulta: 20 desembre 2009].
* ↑ «Programació de la televisió». Barcelona: Diari Avui, 30-09-1984. [Consulta: 26 març 2023].
# Beverly Hills

Beverly Hills és una ciutat localitzada al Comtat de Los Angeles, Califòrnia, Estats Units, que es troba al peu de les muntanyes de Santa Mònica. Està completament envoltada per la ciutat de Los Angeles, a l'est amb el barri de West Hollywood i el Fairfax District, al sud limita amb el barri de Westwood Village i Century City, els quals són barris financers de la ciutat de Los Angeles i no ciutats incorporades. Beverly Hills és famosa per les grans mansions que acull i per ser la llar dels rics i famosos i de les grans estrelles del cinema. És llar d'actors famosos com Robert Redford, Leonardo DiCaprio, Julia Roberts, Nicolas Cage, John Travolta, Jack Nicholson, Paris Hilton, Johnny Depp, David Beckham, entre d'altres.

## Notes

* ↑ Google map
# Boatella

Boatella és una masia del municipi de Borredà (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia orientada a migdia de planta rectangular amb coberta a dues aigües de teula àrab. La façana presenta dues arcades d'arc de mig punt rebaixat al primer pis, coincidents amb la sala, i una sortida amb llinda al segon pis. Al portal d'entrada, del segle xviii, i davant la llisa de la casa hi ha les dependències de la masia, que avui resta deshabitada. Altres portes d'accés són al mur de ponent, així com un seguit de finestrals i balcons. En aquest mateix mur, l'últim pis està format per un seguit d'arcs de mig punt de petites dimensions per a il·luminar les golfes de la casa. Posteriorment fou adossat al cos primitiu de la masia, una dependència per a cobert sostinguda per tres gruixuts contraforts que s'endinsen dins el mur de l'edificació.

## Història

El gran casal té un escut nobiliari, i és esmentada ja al s. XII com una possessió del monestir de Santa Maria de Ripoll. D'aquesta època és també l'església romànica de Sant Martí de Boatella, propera a la casa, que com aquesta fou modificada al s. XVII i xviii. Tota la casa respira antigor i orígens nobiliaris. L'església també té l'escut dels Boatella, un bou, un anagrama amb les lletres atella i un arbre a la meitat inferior; la casa està plena de capbigues esculpides. Els senyors de Boatella s'enterraven a la cripta de Sant Martí. Les llindes tenen les dates de 1688, 1708, 1719, 1734, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Boatella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2015].
# Breaking at the Edge

Breaking at the Edge és una pel·lícula estatunidenca de terror i suspens de 2013, dirigida per Predrag Antonijevic i escrita per Jake Kennedy i Nissar Modi. Musicalitzada per Tony Morales i Edward Rogers, en la fotografia va ser-hi Steve Mason. Els protagonistes són Rebecca Da Costa, Milo Ventimiglia i Andie MacDowell, entre d'altres. El film va ser produït per Cinemarket Films, TinRes Entertainment i Vitamin A Films. S'ha doblat al català.
El llargmetratge tracta sobre una entitat sobrenatural que assetja a una dona encinta, que té por que li pugui passar alguna cosa al seu fill.

## Referències

* ↑ «Breaking at the Edge (2013) | Rotten Tomatoes» (en anglès). [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ «Reparto: Instinto maternal (2013)». La Vanguardia. [Consulta: 13 juliol 2023].
* ↑ «Instint maternal». Desdelsofà.cat. [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ Andrew, Robyn. «Breaking at the Edge (Movie review)» (en anglès), 19-08-2014. [Consulta: 16 juny 2024].
# Donald Byrne

Donald Byrne (Nova York, 12 de juny del 1930 - Filadèlfia, 8 d'abril del 1976) va ser un dels jugadors d'escacs més forts dels Estats Units de les dècades 1950 i 1960.

## Resultats destacats en competició

Va guanyar l'Open dels Estats Units el 1953. Va sorprendre el seu domina sobre el rus Iuri Averbakh per 3-1 en el matx Estats Units - Unió Soviètica a Moscou el 1954. Byrne va perdre contra un jove Bobby Fischer de 13 anys en la famosa Partida del segle el 1956.
El 1962 va ser elevat a Mestre Internacional per la Federació Internacional d'Escacs. Va participar en cinc Olimpíades d'escacs amb els Estats Units, ja sigui com a jugador o com a entrenador entre els anys 1962 i 1972. El seu germà gran, el GM Robert Byrne, va ser també un gran jugador en aquella època.
Byrne va ser professor d'anglès a la Universitat de Pennsylvania del 1961 fins a la seva mort el 1976 per complicacions d'un Lupus. Va ser inscrit pòstumament al Saló de la Fama d'escaquistes nord-americans el 2002.

## Partida destacada

En la partida següent, Byrne guanya al candidat al campionat del món Iefim Hèl·ler i aquesta victòria li va valdre el premi a la bellesa:
Iefim Hèl·ler-Donald Byrne, Moscou 1955:
1.e4 c5 2.Cf3 d6 3.d4 cxd4 4.Cxd4 Cf6 5.Cc3 g6 6.Ae3 Ag7 7.f3 Cc6 8.Dd2 O-O 9.O-O-O Ae6 10.Rb1 Tc8 11.g4 Da5 12.Cxe6 fxe6 13.Ac4 Cd8 14.Ae2 Cd7 15.Ad4 Ce5 16.f4 Cdc6 17.Axe5 dxe5 18.f5 Cd4 19.fxg6 hxg6 20.Thf1 Tf4 21.g5 b5 22.Ad3 Tcf8 23.Dg2 b4 24.Ce2 Dc5 25.Dh3 Tf3 26.Txf3 Txf3 27.Dg4 Txd3 28.Tc1 Td1 29.c3 Txc1+ 30.Rxc1 Cxe2+ 31.Dxe2 bxc3 32.Dg2 cxb2 33.Rxb2 Db4+ 34.Rc2 a5 35.Dg4 Dc5+ 36.Rb3 Db6+ 37.Rc3 a4 38.h4 Dd4+ 39.Rc2 Df2+ 40.Rd3 Dxa2 41.h5 Db3+ 42.Rd2 gxh5 0-1.

## Enllaços externs

* "Former chess coach named to Hall of Fame" Arxivat 2011-07-03 a Wayback Machine. (anglès)
* Biografia de Donald Byrne Arxivat 2005-03-17 a Wayback Machine. (anglès)
* Estadístiques a ChessWorld.net (anglès)
* Participació de Donald Byrne a les olimpíades (anglès)
# Campionat catarinense

El Campionat catarinense és la competició futbolística de l'estat de Santa Catarina.

## Història

La màxima categoria del Campionat Catarinense ha rebut diversos nom des de la seva fundació. Des de la primera edició, el 1924, el 1985, fou anomenat Campeonato Catarinense. Entre 1986 i 2003 fou denominat Campeonato Catarinense Primeira Divisão. El 2004 i el 2005 rebé el nom Série A1 i des del 2006 Divisão Principal.

## Campions

| 1924 Avaí 1925 Externato 1926 Avaí 1927 Avaí 1928 Avaí 1929 Caxias 1930 Avaí 1931 Lauro Müller 1932 Figueirense 1933 no decidit 1934 Atlético Catarinense 1935 Figueirense 1936 Figueirense 1937 Figueirense 1938 CIP 1939 Figueirense 1940 Ypiranga 1941 Figueirense 1942 Avaí 1943 Avaí 1944 Avaí 1945 Avaí 1946 no decidit | 1947 América 1948 América 1949 Olímpico 1950 Carlos Renaux 1951 América 1952 América 1953 Carlos Renaux 1954 Caxias 1955 Caxias 1956 Operário 1957 Hercílio Luz 1958 Hercílio Luz 1959 Paula Ramos 1960 Metropol 1961 Metropol 1962 Metropol 1963 Marcílio Dias 1964 Olímpico 1965 Internacional 1966 Perdigão 1967 Metropol 1968 Comerciário 1969 Metropol | 1970 Ferroviário 1971 América 1972 Figueirense 1973 Avaí 1974 Figueirense 1975 Avaí 1976 Joinville 1977 Chapecoense 1978 Joinville 1979 Joinville 1980 Joinville 1981 Joinville 1982 Joinville 1983 Joinville 1984 Joinville 1985 Joinville 1986 Criciúma 1987 Joinville 1988 Avaí 1989 Criciúma 1990 Criciúma 1991 Criciúma 1992 Brusque | 1993 Criciúma 1994 Figueirense 1995 Criciúma 1996 Chapecoense 1997 Avaí 1998 Criciúma 1999 Figueirense 2000 Joinville 2001 Joinville 2002 Figueirense 2003 Figueirense 2004 Figueirense 2005 Criciúma 2006 Figueirense 2007 Chapecoense 2008 Figueirense 2009 Avaí 2010 Avaí 2011 Chapecoense 2012 Avaí 2013 Criciúma 2014 Figueirense |

## Títols per equip

* Figueirense Futebol Clube (Florianópolis) 48 títols
* Avaí Futebol Clube (Florianópolis) 16 títols
* Joinville Esporte Clube (Joinville) 12 títols
* Criciúma Esporte Clube (Criciúma) 10 títols (1 títol com a Comerciário Esporte Clube)
* América Futebol Clube (Joinville) 5 títols
* Esporte Clube Metropol (Criciúma) 5 títols
* Associação Chapecoense de Futebol (Chapecó) 4 títols
* Caxias Futebol Clube (Joinville) 3 títols
* Clube Atlético Carlos Renaux (Brusque) 2 títols
* Hercílio Luz Futebol Clube (Tubarão) 2 títols
* Grêmio Esportivo Olímpico (Blumenau) 2 títols
* Clube Atlético Catarinense (Florianópolis) 1 títol
* Brusque Futebol Clube (Brusque) 1 títol
* CIP Futebol Clube (Itajaí) 1 títol
* Externato Futebol Clube (Florianópolis) 1 títol
* Esporte Clube Ferroviário (Tubarão) 1 títol
* Esporte Clube Internacional de Lages (Lages) 1 títol
* Lauro Müller Futebol Clube (Itajaí) 1 títol
* Clube Náutico Marcílio Dias (Itajaí) 1 títol
* Clube Atlético Operário (Joinville) 1 títol
* Paula Ramos Esporte Clube (Florianópolis) 1 títol
* Sociedade Esportiva Recreativa Perdigão (Videira) 1 títol
* Ypiranga Futebol Clube (São Francisco do Sul) 1 títol

## Enllaços externs

* FCF web oficial
# Josep Maria Benítez i Riera

Josep Maria Benítez i Riera (Arenys de Mar, 1937) és un historiador i jesuïta català. El 1955, va entrar a la Companyia de Jesús. Llicenciat en filosofia, filosofia i lletres, teologia i història, es doctorà en història a la Universitat de Barcelona amb el treball «La contribució intel·lectual dels jesuïtes a la Universitat de Cervera» (1990). El 1983 es va Incorporar a la Facultat d’Història de la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma, on va ser catedràtic d’història moderna. El 1989, va fundar l'Associació Catalans a Roma, inspirat pel benedictí Jordi Pinell de la que fou el seu president. El 1997, va ser anomenat degà de la Facultat d’Història Eclesiàstica de la Pontifícia Universitat Gregoriana i fou director de la revista Archivum Historiae Pontificiae des del 1998. S'ha dedicat a la història dels Papes i a molts entrellats religiosos i històrics, i és l’artífex de la recuperació de la petjada catalana a Roma. És autor de les obres «Jesuïtes a Catalunya: fets i figures» (1996), en col·laboració, «Expulsions i exilis: hebreus, moriscos, jesuïtes i guerra civil» (1996) i «Presències de cultura catalana a Roma» (2019).

## Referències

* 1 2 «Josep Maria Benítez i Riera». Diccionari d'historiografia catalana. Gran Enciclopedia Catalana. [Consulta: 16 gener 2021].
* 1 2 3 Díez, Miriam. «Catalans a Roma». El Nacional, 17-11-2019. [Consulta: 16 gener 2021].
# Josep Pereña i Moros

Josep Pereña i Moros (Lleida, 19 de març de 1917 - Barcelona, 17 d'octubre de 1990) fou un escriptor i pedagog català. Mestre, llicenciat en filosofia i lletres, va ser director i un dels fundadors de les Escoles Laietània.

## Biografia

Josep Pereña era fill de Robert Pereña, oculista lleidatà, i Consol Moros, nascuda a Borriana (Castelló). Va néixer en el si d'una família d'arrelades conviccions republicanes; el seu avi Manuel Pereña i Puente havia estat el primer diputat republicà de Lleida, i era amic de Nicolás Salmerón Alonso i de Francesc Pi i Margall. Va anar a escola al Liceu escolar, centre laic fundat pel pedagog Frederic Godàs i posteriorment va cursar el batxillerat a l'Institut de Lleida.
Als 17 anys va iniciar estudis de medicina i va fer dos cursos. La guerra civil va interrompre els seus estudis. Durant aquells anys va treballar a l'hospital de sang de Lleida, on arribaven molts dels ferits del front d'Aragó, i més endavant, com a tinent de sanitat, també va ser a diversos fronts. Acabada la guerra fou empresonat i va passar per diversos camps de concentració. En sortir-ne al cap de dos anys, va estudiar per mestre i més endavant va anar a la universitat, on es va llicenciar en lletres romàniques.
Durant uns anys va exercir el magisteri a diverses escoles i, posteriorment, va treballar en el món editorial, primer amb Miquel Arimany, i també a Gustau Gili i a altres editorials, alhora que desenvolupava el seu talent literari. L'any 1953 va fundar les Escoles Laietània, juntament amb la seva esposa Serafina Blasi i Pujol, i el matrimoni format per Manel Niubó i Henriette Massé. Dirigí l'escola fins a la seva jubilació l'any 1987.
Als anys 60, juntament amb altres persones, van crear l'Associació d'Amics de la UNICEF i, posteriorment, el Club d'Amics de la UNESCO i els Amics de les Nacions Unides. També va participar activament en el moviment focolarí. Des de l'any 1978 fins poc abans de morir, va presidir el Centre Català de Prospectiva. Col·laborà a les revistes Serra d'Or i Criterion.

## Obra

* “Els darrers dies de la vida de Jacint Verdaguer”, Editorial Barcino, Barcelona, 1955.
* «Els anys s'escolen...». A: Miscel·lània. Homenatge a J. Vallverdú. Lleida: IEI, 1987.

## Referències

* ↑ «Josep Pereña i Moros». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Josep Pereña i Moros, pedagog i verdaguerià» (PDF). Anuari Verdaguer p. Núm. 5, p. 259-260, 1990. [Consulta: 25 gener 2024].
* 1 2 Marjanedas Gispert, Jordi. Pep Pereña. Una vida ben aprofitada. Barcelona: Ciutat Nova, 2001. ISBN 978-84-9715-063-7.

## Bibliografia

* «Josep Pereña i les Lletres». Fons Josep Vallverdú, Universitat de Lleida, 1991.