OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Blai Justo

Blai Justo és un violinista espanyol nascut a Madrid el 1966. Als 3 anys la seva família es traslladà a Mallorca.
Estudia el violí al Conservatori de les Illes Balears i assisteix a cursets i a classes amb Barry Sargent i Nery Monterroso, entre d'altres. Seguidament, es trasllada a Madrid per a cursar el Grau Superior en el Conservatori de San Lorenzo de El Escorial amb els professors Francisco Javier Comesaña i Palina Katliarskaia. Paral·lelament, i gràcies a una beca de la Universitat de Salamanca, assisteix durant 7 anys als cursos d'especialització en violí barroc de l'Acadèmia de Música Antiga d'aquesta universitat, amb els professors Ángel Sampedro, Sigiswald Kuijken, Emilio Moreno, Simon Standage i Win ten Have.
L'any 1995 supera les proves d'accés al Koninkljik Conservatorium de Brusel.les, on estudia violí barroc amb Sigiswald Kuijken i els seus assistents François Fernandez i Luis Otavio Santos. El 2000 obté el Meestergraad en violí barroc.
Abans de finalitzar els seus estudis, Blai Justo ha assolit una sòlida posició dins el món de la música antiga. Col·labora amb els grups La Petite Bande, Ricercar Consort, Il Fondamento, Collegium Vocale Gent, L'Orchestre des Champs Élysées, Anima Eterna, Les Agrémens, Il Gardellino, Les Buffardins, etc. I en formacions de cambra amb Wieland Kuijken, Frank Theuns, Ryo Terakado, Philippe Pierlot, Guillermo Femenías, etc.
Participa en mig centenar de produccions discogràfiques i a gires de concerts per tot el món. Destaca el seu CD dedicat a la integral de sonates per a violí i baix del compositor espanyol del segle xviii Juan de Ledesma per al segell discogràfic alemany Ramée.
Blai Justo és actualment professor de violí al Conservatori Professional de Música i Dansa de Mallorca, i docent dels Cursos de Violí Barroc i Música Antiga organitzats per Barroc Mallorca.

## Referències

* ↑ «Blai Justo». [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ «Blai Justo». [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ March, Fundación Juan. «Música • Fundación Juan March – Conciertos del Sábado: Vivaldi, compositor para la cámara (III)» (en castellà). [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Etiqueta: «Blai Justo» / Página: 1» (en castellà). [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Blai Justo en Apple Music» (en espanyol europeu). [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ «Blai Justo» (en anglès). [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Concierto ::Blai Justo, Elisa Joglar y Bernard Zonderman: Las sonatas para violín y bajo de Juan de Ledesma ::Instituto Cervantes de Bruselas». [Consulta: 28 febrer 2021].
* ↑ «Sonatas para violín y bajo | Outhere Music». [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ «Blai Justo recupera el sonido de la música antigua a través del violín barroco» (en castellà), 20-05-2008. [Consulta: 24 febrer 2021].
# Bàltics

Els bàltics (en lituà baltai, en letó balti) formen una de les branques dels pobles indoeuropeus que es caracteritzen principalment per parlar les llengües bàltiques.
Se situen al voltant de la mar Bàltica, que va agafar el nom d'aquestes primeres tribus. El primer que va utilitzar el nom de mar Bàltica va ser el cronista medieval alemany Adam de Bremen, a partir dels habitants de la zona. Abans s'anomenava mar de l'Est, o Baltia, en referència a una suposada illa del mar Bàltic.
Els bàltics són descendents d'un grup de tribus indoeuropees que van establir la zona entre el Vístula inferior i la riba sud-est del Bàltic, i la part superior dels rius Dvinà Occidental i Dnièper. Es una zona plena de milers de llacs i pantans que van contribuir a l'aïllament geogràfic dels bàltics, i per això les llengües bàltiques conserven una gran quantitat de formes arcaiques. Aquests grups van ocupar la zona cap al 3000 aC, empesos per les migracions dels pobles ugro-finesos. Posteriorment es van dividir en dos grups, els de l'est, els galinds van habitar zones d'Ucraïna i Rússia, mentre que els occidentals van ser els avantpassats dels prussians i els esclavonis, entre d'altres. A l'Edat Mitjana es van barrejar amb la cultura germànica, excepte els països bàltics (Letònia i Lituània).

## Referències

* ↑ Bojtár, Endre. Foreword to the past a cultural history of the Baltic people. Budapest: Central European Univ. Press, 2000, p. 9-11, 18. ISBN 9789639116429.

## Vegeu també

* Mitologia bàltica
# Bóveda

Bóveda és un municipi situat al sud de la província de Lugo, a Galícia. Pertany a la comarca de la Terra de Lemos.

## Geografia

Bóveda, amb una superfície de 91 km², es troba en una zona de transició entre la Vall de Lemos i la muntanya. Limita amb O Incio i Paradela al nord, amb Monforte de Lemos al sud, amb A Pobra do Brollón i O Incio a l'est, i amb O Saviñao a l'oest.
Té un relleu muntanyós, arribant a la zona occidental als 689 metres al mont Couso. La resta del municipi té una altitud mitjana de 450 metres. La xarxa fluvial pertany a la conca hidrogràfica Miño-Sil, essent el Mao, afluent del Cabe, el riu principal. Altres rius són el Teilán, el Noceda i l'Eimer.
S'hi detecta una gran presència de varietats vegetals de tipus mediterrani com l'alzina i l'arbocer, juntament amb espècies caduques a les teres més altes. També hi ha una gran riquesa faunística, destacant els falcons, àguiles, astors, orenetes, llops, porcs senglars o cabirols, entre d'altres.
El clima és oceànic continental amb hiverns freds, amb abundants glaçades i boires, i estius calorosos i secs. La temperatura mitjana és de 13 °C.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1900 | 1930 | 1950 | 1981 | 2004 |
| 4.398 | 4.629 | 4.143 | 3.258 | 1.866 |
| Fonts: INE i IGE (Els criteris de registre censal variaren i les dades de l'INE i de l'IGE poden no coincidir.) |||||

## Parròquies

| Parròquia | Població (2015) |
| Bóveda (San Martiño) | 377 |
| Freituxe (Santiago) | 23 |
| Guntín (San Cristovo) | 72 |
| Martín (San Cristovo) | 112 |
| Mosteiro (San Paio) | 8 |
| Remesar (San Xoán) | 46 |
| Ribas Pequenas (Santiago) | 102 |
| Rubián (Santiago) | 302 |
| San Fiz de Rubián (San Fiz) | 88 |
| Teilán (Santa Baia) | 189 |
| Tuimil (Santa María) | 91 |
| Ver (San Vicenzo) | 80 |
| Vilalpape (San Bartolomeu) | 38 |
| Vilarbuxán (San Bartolomeu) | 17 |

## Llocs d'interès

* Palau dels Marquesos de Bóveda.
* Capella de l'Ecce Homo, a Rubián.
* Església de San Fiz de Rubián.
* Església de San Cristovo de Martín.
* Casa senyorial de Ver.

## Festes i tradicions

* Fira de Rubián, els dies 14 i 28 de cada mes.
* Festes de San Xil, a Bóveda, l'1 de setembre.
* Festes de l'Ecce Homo, a Rubián, el 15 de setembre.
* Festes de la Verge del Roser, a Guntín, el primer cap de setmana d'agost.
* Festes de Sant Bartolomeu, a Vilalpape, el 24 d'agost.
* Festes de l'Immaculada, a Freituxe, al maig.

## Referències

* ↑ «Instituto Galego de Estatística». Arxivat de l'original el 2016-01-09. [Consulta: 20 abril 2021].

## Enllaços externs

* Ajuntament de Bóveda (castellà)
Viccionari
# CV-40

La CV-40 o Autovia Central és una carretera de la Xarxa de Carreteres del País Valencià que comunica l'A-7 a l'altura de Canals (la Costera) amb la mateixa A-7 a l'altura d'Albaida.

## Nomenclatura

La CV-40 parteix de l'A-7 a Canals, que en aquest punt es desdobla en la CV-40 fins a Albaida i en A-35 fins a Almansa (Castella-la Manxa). En Albaida torna a prendre el nom d'A-7 fins a la Circumval·lació d'Alacant, l'A-70.
El nom d'Autovia Central és atorgat tant a la CV-40 com a l'A-7 des d'Albaida, ja que en un futur pretén ser l'eix de comunicacions per carretera de les Comarques Centrals del País Valencià a l'espera d'acabar el sector que va d'Ibi a Muro d'Alcoi, passant per Alcoi i Cocentaina, entre d'altres.

## Traçat actual

Els 23,6 quilòmetres aproximadament del seu recorregut comencen entre poblacions importants, com Llanera de Ranes, l'Alcúdia de Crespins i Canals, sent aquesta última la més important. Després continua cap a l'interior travessant el túnel de l'Olleria i passa prop de l'Olleria, on enllaça amb la CV-60. Prossegueix el seu recorregut cap a l'interior passant prop d'Aielo de Malferit i, ja quasi al final del seu recorregut, per Ontinyent. Després gira a l'esquerra i frega el municipi

## Recorregut

| Eixida | Sentit Albaida (descendent) | Sentit Canals (ascendent) | Carretera |
| | Començament de la CV-40 | Final de la CV-40 Enllaç amb l' A-7 - A-35 | |
| 1 | L'Alcúdia de Crespins Canals Nord Cerdà Torrella | Cerdà Torrella L'Alcúdia de Crespins Canals Nord | CV-598 |
| 3 | Canals Sud Novetlè Xàtiva | Canals Sud Novetlè Xàtiva | CV-645 |
| 4 | Via de servei | | |
| | Tunel de l'Olleria | Tunel de l'Olleria | |
| 11 | Gandia L'Olleria Control tunel | Gandia L'Olleria Control tunel | CV-60 |
| 14 | Aielo de Malferit | Aielo de Malferit | |
| 14 | | Aielo de Malferit | CV-598 |
| | Ontinyent | Ontinyent Nord | CV-598 |
| | Canvi de sentit Camí reial de Gandia | | |
| | Ontinyent Villena Agullent | Ontinyent Villena Agullent | CV-81 |
| | Agullent | Agullent | |
| | Benissoda Canvi de sentit Albaida Oest | | CV-666 |
| | Atzeneta Albaida Gandia | Atzeneta Albaida Gandia | CV-615 |
| | Final de la CV-40 Enllaç amb l' A-7 | Començament de la CV-40 | |
# The Kid's No Good

The Kid's No Good és un projecte d'àlbum de Barry Gibb. Barry havia deixat el grup Bee Gees el 1969. L'àlbum presenta arranjaments orquestrals de Bill Shepherd.
Barry Gibb va començar a enregistrar l'àlbum el 15 de febrer de 1970 amb quatre cançons: "I'll Kiss Your Memory", "The Victim", "Moonlight" and "Summer Ends". El 20 de febrer Barry va enregistrar "It's Over" (també anomenada "I Just Want to Take Care of You") i el 22 de febrer, "A Child, A Girl, A Woman", "Mando Bay", "Born", "Clyde O'Reilly" i "Peace in My Mind". El 9 de març va gravar "What's It All About", "This Time" i "The Day Your Eyes Meet Mine" i el 23, "One Bad Thing" i la balada "Happiness".
P.P. Arnold va col·laborar en els cors d'algunes de les cançons.
"I'll Kiss Your Memory" i "This Time" es van presentar en un senzill i no va tenir èxit a les llistes.
Es va decidir no publicar l'àlbum i Barry es va centrar en un nou projecte amb els seus germans. Aquest nou projecte esdevindria l'àlbum de Bee Gees Two Years On, del 1971
# Capricorn (astrologia)

Capricorn és el desè signe del zodíac el qual és travessat pel sol entre el 21 de desembre i el 19 de gener aproximadament i segons l'any. És regit pel planeta Saturn, els seus colors són el negre, el verd fosc i el marró i les pedres amb les que s'identifica són l'ònix i l'atzabeja.
Capricorn és classificat com un signe de l'element terra i de qualitat cardinal. El seu arquetip de personalitat agrupa característiques tals com do de lideratge, caràcter emprenedor i independent, ambició, tendència al pessimisme, sobrietat en gaudir de la vida, un enorme sentit de la responsabilitat social, culte del treball i l'esforç personal, entre d'altres. Per tot això es considera el signe més capacitat per a engegar projectes empresarials o obtenir alts càrrecs directius.
Es considera que s'avé molt amb els altres signes de terra (Taure i Verge) i amb els signes d'aigua exceptuant, amb matisos, amb el Cranc per ser-ne el seu oposat alhora que manté una forta incompatibilitat amb Àries i Balança. Aquest quadre de compatibilitats i incompatibilitats no reflecteix un perfil individual o lectura individual tal com s'interpreta dins de l'astrologia, sinó que reflecteix una orientació general i la referència a la compatibilitat segons el que és dictat per variables com qualitats i elements en el zodíac.

## Referències

* ↑ ALCOBA, María Emilia, AZICRI, Claudia i MOLINA, Cristina: Curso de astrología Tomo I. Kier, Buenos Aires, 2005 ISBN 950-17-4201-6
* ↑ The Diagram Group, The Little Giant Encyclopedia of The Zodiac, p 171, Sterling Publishing Company, New York, 1997
# Carrer Major (Alginet)

El Carrer Major és un carrer d'Alginet (València). Diversos edificis d'aquest carrer estan inclosos de manera individual en el pla general d'ordenació urbana com edificis d'interés o d'especial protecció. El número 48 és un edifici protegit amb el codi 46.20.031-010 com a Bé de Rellevància Local.
El Carrer Major era un camí que ha hagut d'afrontar grans canvis produïts al territori que l'envolta: la concentració parcel·laria, els canvis de l'explotació de la terra, l'existència de vehicles, etc. Tot això i més han fet que molts camins com és el cas d'aquest queden tan alterats que és impossible resseguir-los en el seu traçat històric o antic. El carrer Major es pot descriure com un carrer llarg, ample, bidireccional, vorejat de cases i establiments comercials. Comença a l'entrada del poble i arriba fins a la Plaça de la Constitució. En aquest es troba l'església parroquial, l'ajuntament, el campanar, l'ermita de Sant Josep entre d'altres.

## Habitatge al Carrer Major, 9

Antiga casa tradicional amb una façana amb quatre eixos verticals, amb major jerarquia en la planta principal pel mida dels balcons i buits que es rematen amb arcs escarsers i re assetjats perimetrals motlurats solament en les plantes altes. Balcons i baranes de ferro. Alguns elements ornamentals són de dates posteriors. Està protegida per la seua façana de caràcter històric o artístic. El seu estat de conservació és regular. Aquesta casa va ser construïda a finals del segle xix i principis del xx.

## Habitatge al Carrer Major, 17

Casa tradicional. Façana de rajola ceràmica de composició simètrica seguint tres eixos verticals desplaçats amb el balcó de ferro. Els muntants de la porta d'accés són de pedra. Està protegida per la seua façana, composició i materials de valor històric. Es troba amb un bon estat de conservació. Va ser construïda a principis del segle xx.

## Habitatge al Carrer Major, 48

És un edifici residencial reconegut Bé de Rellevància Local. Data de l'any 1775.

## Habitatge al Carrer Major, 51

Casa tradicional. Composició de façana simètrica i centrada amb tres eixos verticals remarcats amb pilastres completes en el pis superior. Façana de taulell ceràmic. Baranes de ferro fos en els balcons i reixes forjades en la planta baixa. Està protegida per la seua façana, composició, materials i elements ornamentals. També és interessant la tipologia del seu interior. El seu estat de conservació és mitjanament bo. Construïda a finals del segle xix.

## Referències

* ↑ Aljannat (en valencià). Revista d'estudi local 1. Ajuntament d'Alginet.
* 1 2 3 Pla General d'ordenació urbana (en valencià), Juliol 1997.
* ↑ Habitatge al Carrer Major, 48 Direcció General de Patrimoni
# Christian Molina

Christian Molina és un director de cinema nascut a Barcelona.

## Biografia

Es va formar a la Escuela de Cinematografía y del Audiovisual de la Comunidad de Madrid i a l'Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya de Barcelona, considerades les dues millors escoles de cinema espanyoles.
Compta amb una extensa experiència professional en la qual ha treballat d'operador I tècnic d'il·luminació, col·laborant amb pel·lícules com Airbag, ¿De qué se ríen las mujeres o Memorias del angel caído. També ha treballat sota la direcció de reconeguts directors de fotografia, com per exemple Fernando Arribas, José Luis Alcaine o Paco Femenía.
El 2004 va dirigir per fi la seva òpera prima, Sang vermella, una història de perdedors narrada en un estil que recorda el cinema espanyol de la dècada del 1970.
El 2006 i 2007 col·labora com a productor associat amb les pel·lícules El triunfo i Chuecatown.
El 2008, Christian Molina emprèn el seu segon projecte com a director, Diari d'una nimfòmana, basada en el best-seller de Valérie Tasso. La pel·lícula narra la història de Val, una jove atractiva i intel·lectual molt interessada pel sexe, el qual converteix en l'epicentre enotorn del qual acabarà girant la seva vida.
El 2009 va estrenar la pel·lícula L'estació de l'oblit codirigida amb Sandra Serna i protagonitzada per Nilo Mur, Katia Klein Fermí Reixach, entre d'altres.
La seva següent pel·lícula, De mayor quiero ser soldado (2010), va començar els treballs de rodatge el 4 de gener de 2010 a Barcelona. Va ser estrenada al Festival Internacional de Cinema de Roma de 2010 i va obtenir una nominació als IV Premis Gaudí com a millor pel·lícula en llengua no catalana.

## Filmografia
### Equip tècnic

* Cásate conmigo, Maribel (2002)
* ¡Ja me maaten...! (2000)
* Camino de Santiago (1999)
* Duquesa roja, La (1997)
* Airbag (1997)
* ¿De qué se ríen las mujeres? (1997)
* Memorias del ángel caído (1997)
* Como un relámpago (1996)
* Gimlet (1995)
* Tiempos mejores (1994)

### Producció

* Chueca Town (2007)
* El triunfo (2006)

### Director

* Sang vermella (2004)
* Diari d'una nimfòmana (2008)
* L'estació de l'oblit (2009)
* De mayor quiero ser soldado (2010)

## Notes i referències

* 1 2 «Christian Molina a IMDb» (en anglès). Imdb.com. Arxivat de l'original el 2011-12-29. [Consulta: 10 febrer 2012].
* ↑ «Carrera cinematogràfica de Christian Molina». www.filmin.es. [Consulta: 10 febrer 2012].
* ↑ «I Want to be a solier a El periódico». www.elperiodico.cat. [Consulta: 5 gener 2010]. (anglès)
* ↑ Informació sobre la pel·lícula
* ↑ «I Want to be a solier és nominada als Premis Gaudí». www.academiadelcinema.cat. Arxivat de l'original el 2012-02-11. [Consulta: 10 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Christian Molina a filmin.es (castellà)
# Parcs nacionals d'Etiòpia

Etiòpia té una gran varietat d'ecosistemes, que varien des dels 120 m sota el nivell del mar de la depressió de Danakil fins als 4.618 m d'altitud de la muntanya Ras Dashan, el quart pic africà, a les muntanyes Simien. La característica més distintiva n'és la Gran Vall del Rift, que travessa completament l'estat de sud-oest a nord-est. Al centre n'hi ha un alt altiplà vorejat de penya-segats al nord-oest, i descensos més suaus cap a l'est i l'oest. Hi ha un vintena de parcs nacionals representatius dels diferents paisatges.
A més dels parcs nacionals, a Etiòpia s'han creat santuaris de la natura, àrees que no gaudeixen del mateix estatus que els parcs, creades per protegir determinats animals i plantes.

## Referències

* ↑ «Ethiopia Guide». AfricaGuide. [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ «Gambella National Park». MyPlace. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Chebera Chorchora National Park». Ethiovisit.com. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Combretum-Terminalia Woodland Ecosystem» (en anglès). Ethiopean Biodiversity Institute. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Kafta-Shiraro Wildlife Park». Ethiovisit.com. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Swayne's Hartebeest in Ethiopia». AfricaHunting.com. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Yangudi Rassa National Park». Ethiovisit.com. [Consulta: l'1 febrer 2018].
* ↑ «Alatish National Park». Ethiovisit.com. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «Geraille National Park». Stone Age. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «Borena-Saynt National Park in North Central Ethiopia: Land of Beauty and Diversity». Academia.edu. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «wildlife sanctuary in British». Collins English Dictionary. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «Yabello Sanctuary». Bird Life International. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «Babile Elephant Sanctuary». Ethiovist.com. [Consulta: 2 febrer 2018].
* ↑ «Bahir Dar Blue Nile Milleniun Park». Geo 3. [Consulta: 2 febrer 2018].
# Paul Stahr

Paul Stahr (1883 - 1953) fou un il·lustrador estatunidenc que destacà per pintar diferents cartells, llibres i portades de revistes durant el període de la postguerra. El seu treball més conegut fou el cartell que pintà el 1918, quan acabà la Primera Guerra Mundial, a càrrec d'una companyia de menjar Nord-Americana fent una crida als ciutadans amb el fi de reservar menjar. Va estudiar a l'escola pública fins que el 1902 va ser admès a l'Acadèmia Nacional de Disseny de Manhattan. Després de graduar-se a l'acadèmia va estudiar a la Lliga d'Estudiants d'Art. Va il·lustrar pòsters, llibres i revistes com Life i Saturday Evening Post, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Paul Stahr». [Consulta: 17 desembre 2017].
* ↑ Aaron Noble; Keith Swaney; Vicki Weiss A Spirit of Sacrifice: New York State in the First World War. SUNY Press, 2017, p. 147–. ISBN 978-1-4384-6778-8.
# Philipp Heinrich Müller

Philipp Heinrich Müller (Augsburg, 2 d'octubre de 1654 - Augsburg, 17 de gener de 1719) fou un dels medallistes més significatius del barroc tardà alemany.
Nascut a Augsburg, fou un important medallista i estampador alemany que va aprendre l'ofici d'argenter. Sota la protecció i el patrocini del regidor d'Augsburg, Leonhard Weiss, un retrat del qual fou una les seves produccions més primerenques, va començar l'art del gravat de medalles. Així, fou l'autor de nombroses medalles commemoratives i religioses (concretament, una sèrie de papes), entre d'altres. També es va encarregar de gravar les monedes de diverses ciutats i corts d'Alemanya. A més d'Augsburg, Müller va treballar també a Nuremberg i Salzburg. Les seves medalles van començar a ser conegudes i admirades per tot Europa. Va fer retrats de la major part dels governants i prínceps de la seva època, i medalles commemoratives que representen els esdeveniments importants de la història moderna alemanya, així com els relacionats amb altres països, com la Gran Bretanya, França, Holanda, Itàlia, Àustria, Rússia i la República de Venècia. Fins i tot espanyoles.
Part de les seves obres estan exposades al Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC). La Medalla commemorativa de la victòria de Lleida, del 1710, és un exemple.

## Referències

* 1 2 Campbell, Gordon. «Müller, Philipp Heinrich». A: The Grove Encyclopedia of Decorative Arts. Oxford University Press, 2006, p. 133–234. ISBN 978-0-19-518948-3.
* ↑ Pérez Alcorta, María Cruz «Algunas medallas del Archiduque Carlos de Austria realizadas por el grabador P. H. Miller». Archivo Español de Arte, Tom 53, Núm. 209, 1980, pàg. 97-101. ISSN: 0004-0428 [Consulta: 26 març 2017].
* ↑ Almagro-Gorbea, Martín; Pérez Alcorta, María Cruz; Moneo, Teresa. Medallas españolas. Real Academia de la Historia, 2005, p. 31 i 97. ISBN 978-84-95983-68-8.
* ↑ «Medalla conmemorativa de la victoria de Lleida, 1710». Museu Nacional d'Art de Catalunya (MNAC). [Consulta: 26 març 2017].
# Pirates Press Records

Pirates Press Records és un segell discogràfic de música punk rock i oi! fundat l'any 2005. El segell té la seu a San Francisco, i és conegut per publicar treballs d'artistes com The 4-Skins, The Bouncing Souls, C. J. Ramone i Crim, entre d'altres. Pirate Press Records també ha publicat compilacions notables de música oi! i la sèrie de senzills «Under One Flag».

## Història

Eric Mueller va començar Pirates Press Records el 2005 amb la necessitat de publicar els treballs dels seus amics i empleats. La discogràfica és coneguda per l'edició de formats únics i originals com imitar un còctel molotov per a un àlbum. El 2010 el segell va publicar la caixa recopilatòria de Cock Sparrer. La caixa inclou els 6 àlbums d'estudi, 4 àlbums en directe, senzills, fotografies, remescles, cançons inèdites, un llibre, dos pòsters i un pin metàl·lic de sèrie limitada.
A més, el segell discogràfic va publicar un LP en directe/DVD, Back In SF, gravat el 2009 en el cinquè aniversari de Pirates Press al Great American Music Hall. El 2012, el segell i Rancid es van unir per a publicar una nova cançó anomenada «Fuck You» en una compilació titulada Oi! This Is Streetpunk Vol. 2. A continuació van decidir publicar una caixa recopilatòria pels 20 anys que contenia tots els llançaments del grup en vinil. Al 2013, la discogràfica va anunciar que copublicaria cançons de Tim Timebomb en vinil i CD.

## Referències

* ↑ «Vinyl Spins On: Pirates Press Celebrates 9th Anniversary in The Digital Age».
* ↑ «Cock Sparrer "If punk rock was ever needed, it’s needed now."».
* ↑ «Cock Sparrer anuncian su disco de despedida, 'Hand On Heart'» (en castellà). Rockzone, 18-12-2023. [Consulta: 1r gener 2024].
* ↑ «Cock Sparrer adds East Coast dates (though no NYC so far)».
* ↑ «Hear Rancid's Salty New Single, 'Fuck You'».
* ↑ «Rancid announce career-spanning 7″ box set».
* ↑ «Tim Armstrong to release ‘Tim Timebomb’ 7-inch series».