OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Orchis militaris

Orchis militaris, en català botó de gos, botons de gos, orquis militar, és una espècie d'orquídies inclosa en el gènere Orchis de la subfamília Orchidoideae, de la família Orchidaceae. Es distribueixen per Europa. Són d'hàbits terrestres i tenen tubercles.

## Etimologia

Les orquídies obtenen el seu nom del grec "orchis", que significa 'testicle', per l'aparença dels tubercles subterranis en algunes espècies terrestres. La paraula 'orchis' la va usar per primera vegada Teofrast (371/372 - 287/286 aC), en el seu llibre "De historia plantarum" (La història natural de les plantes). Va ser deixeble d'Aristòtil i és considerat com el pare de la botànica i de l'ecologia.
I prové també del llatí militaris per la forma dels sèpals, que li dona a la flor una aparença de guerrer.

## Hàbitat

Es desenvolupa en prats i terrenys a la llum solar directa o mitja ombra. Es troba en tot Europa, tret de la zona mediterrània. Als Països Baixos es troba a la llista vermella. A Bèlgica és força rara, tot i que les poblacions semblen augmentar els darreres anys: a Famenne, Lorena belga, Voeren i el mont Sant Pere. A Alemanya se n'ha observat una varietat blanca, l'Orchis militaris albiflora.

## Descripció

Les fulles són oblonges, amb una longitud de 5 cm. Creixen des dels nòduls subterranis, que tenen una grandària màxima de 6 cm i són rodons.
Les inflorescències, que són erectes en espiga, surten de la roseta basal de fulles, i la tija està coberta en 1/3 per una bràctea color verd clar.
Presenta una densa floració amb flors petites. Els tres sèpals són iguals en grandària, estant soldats pels costats i queden els àpexs solts formant una espècie de casc militar (d'aquí el nom), que cobreix la columna. Els sèpals presenten un color blanc rosat uniforme en el feix, i unes nervadures de color rosa intens en l'envés.

## Referències

* ↑ «Orchis militaris L.» Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine., Flora Catalana
* ↑ Jordi Cañellas i Puiggrós, «Les Orquídies de la comarca de l'Anoia», Miscel·lània Aqualatensia, 1997, n° 8, pàgina 343, ISSN 0212-6346
* ↑ Albert Marvelyn, «A Brief History of Orchids», 2000]
* ↑ [http://www.plantenwerkgroep.be/uploads/0591d36452e65ac9a112317092b289b0.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D «Soldaatje (Orchis Militaris) en andere recente orchisvondsten in het afdelingsgebied van Natuurpunt.Bovenschelde: een overzicht» (neerlandès)] (En català: El petit soldat (Orchis Militaris) i altres trobades recents d'orchídies a la zona del Natuurpunt.Bovenschelde: un resum)
# Bellerenca

La bellerenca, belleraca o salsufragi (Heracleum sphondylium) és una espècie de planta biennal natural d'Europa i Àsia molt difosa per praderies i pastures.

## Característiques

Té el tija buida, estriada i pot assolir una altura d'entre els 60 cm i els 2 metres d'altura amb fulles pinnades i peloses. Les flors formen umbel·les (semblant a paraigües) amples de fins a 20 cm de diàmetre de color blanc.

## Distribució i hàbitat

Creix en gran varietat d'hàbitats i s'adapta molt bé a praderies, pastures, vores de boscos i zones de ribera. Prefereix sòls ben drenats i s'adapta a llocs assolellats i llocs parcialment ombrívols. A més a més, també pot créixer a vores de carreteres.
La seva distribució natural és per tot Europa, fins a Turquia i Ucraïna. Ha estat introduïda a Islàndia, Nova Zelanda, alguns estats dels Estats Units i nord de Rússia i Finlàndia.

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 30 agost 2022].
* ↑ T.G., Tutin. Umbellifers of the British Isles (en anglès). 2a edició. BSBI Hanbook, 1980. ISBN 0-90-115802X.
* ↑ «Heracleum sphondylium | hogweed Annual Biennial/RHS Gardening» (en anglès britànic). [Consulta: 10 abril 2024].
* ↑ Sheppard, A. W. «Heracleum Sphondylium L.». Journal of Ecology, 79, 1, 1991, pàg. 235–258. DOI: 10.2307/2260795. ISSN: 0022-0477.
* ↑ «Common Hogweed | Heracleum sphondylium» (en anglès britànic). [Consulta: 10 abril 2024].
* ↑ «Heracleum sphondylium L. | Plants of the World Online | Kew Science» (en anglès). [Consulta: 10 abril 2024].
# Latin-1

ISO 8859-1 (també conegut com a Latin-1 o ISO/IEC 8859-1) és una norma de l'ISO que defineix la codificació de l'alfabet llatí, incloent els diacrítics (com lletres accentuades, ñ, ç), i lletres especials (com ß, Ø), necessaris per a l'escriptura de les següents llengües originàries d'Europa occidental: afrikaans, alemany, català o valencià, espanyol, euskera, aragonès, asturià, danès, escocès, feroès, finès, francès, gaèlic, gallec, anglès, islandès, italià, holandès, noruec, portuguès i suec.
Aquesta norma pertany al grup de jocs de caràcters de l'ISO coneguts com a ISO/IEC 8859 que es caracteritzen per posseir la codificació ASCII en el seu rang inicial (128 caràcters) i altres 128 caràcters per a cada codificació, amb el que en total fan servir 8 bits.
Els caràcters d'ISO-8859-1 són més els primers 256 caràcters de l'estàndard ISO 10646 (Unicode).
La norma ISO 8859-15 va consistir en una revisió de l'ISO 8859-1, incorporant el símbol de l'Euro i alguns caràcters necessaris per suportar plenament el francès, finès i estonià.

## Caràcters d'ISO latin-1

A continuació els caràcters imprimibles de la norma que no pertanyen al subconjunt ASCII:

## Enllaços externs

* ISO/IEC 8859-1:1998
* Standard ECMA-94: 8-Bit Single Byte Coded Graphic Character Sets - Latin Alphabets No 1 to No 4 2nd edition (June 1986)
# Anna Vila i Badia

Anna Vila i Badia (Igualada, 27 de febrer de 1949) és una escriptora i infermera catalana, autora de narrativa infantil i novel·les. Des de l'any 1976 treballa d'infermera, professió que continua exercint en un ambulatori. El 1984 es casà amb l'escriptor Feliu Formosa.
El 1990 publicà el seu primer llibre, en castellà, Quien es diferente?, que fou publicat el 1991 en català amb el títol d'Els fills diferents. Aquest llibre inclou notes del seu diari personal, cartes a diaris i articles basats en la seva experiència de 14 anys al costat d'una nena amb deficiències. El 1993 publicà Vacances al Zurich, la seva primera novel·la, que va sorgir durant una baixa per malaltia. Aquesta novel·la va guanyar el Premi Pere Quart d'humor i sàtira de 1993. El 1993 va iniciar la seva obra de literatura infantil i juvenil, amb el llibre Més o menys ben avinguts, que tracta la convivència entre persones i animals. Posteriorment, publicà altres llibres infantils com El núvol lila (1995), Qui fa ballar la geganta (1997), En Saïd vol fer de cristià (1999), A mi no em veu ningú (2002), premi Apel·les Mestres de literatura infantil, conjuntament amb la il·lustradora Teresa Cáceres, i L'Albert i els coloms missatgers (2003). El 1998 va escriure La dona dels trens, una novel·la rosa d'amor i d'humor, escrita amb el pseudònim de Meryl Clint. El 1999 va escriure la novel·la Naufragis quotidians juntament amb Antoni Dalmau i Ribalta, que narra la història d'un matrimoni en crisi. El 2004 va escriure Els fills diferents es fan grans: el dia a dia amb una noia deficient, on tracta la convivència amb la seva filla, el cost econòmic, la sexualitat i el futur.

## Obres
### Novel·les

* Vacances al Zurich. Barcelona: La Campana, 1993.
* La dona dels trens. Tarragona: El Mèdol, 1998.
* Naufragis quotidians, amb Antoni Dalmau. Barcelona: Columna, 1999.

### Infantil i juvenil

* Més o menys ben avinguts. Barcelona: Cruïlla, 1993.
* El núvol lila. Barcelona: Cruïlla, 1995.
* Qui fa ballar la geganta. Barcelona: Cruïlla, 1997.
* En Saïd vol fer de cristià. Vilafranca del Penedès: Vilatana, 1999.
* A mi no em veu ningú. Barcelona: Destino, 2002.
* Aventures d'anar i tornar. Barcelona: Alfaguara-Grup Promotor, 2002.
* Un pacte és un pacte. Barcelona: Cruïlla, 2002.
* L'Albert i els coloms missatgers. Barcelona: Barcanova, 2003. Publicat en castellà per l'editorial Anaya, l'any 2008.
* El Roger i el seu falcó. Barcelona: Barcanova, 2012.

### Diversos

* Els fills diferents. Barcelona: Barcanova, 1991.
* Els fills diferents es fan grans: el dia a dia amb una noia deficient. Barcelona: Columna, 2004.
* La pedra insòlita, amb Sandra Morera i Feliu Formosa. Barcelona: Editorial Meteora, 2009

## Referències

* ↑ «Directori d'autors locals del districte de Sant Andreu». Biblioteca Pública Ignasi Iglésias, 2013. [Consulta: 25 juliol 2014].
* 1 2 3 Alfaguara, Anna Vila i Badia Arxivat 2011-09-05 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 escriptors.cat, Biografia d'Anna Vila i Badia
* ↑ La pedra insòlita

## Enllaços externs

* Anna Vila i Badia al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
# Frances Arnold

Frances Arnold (Pittsburgh, 25 de juliol de 1956) és una científica i enginyera estatunidenca internacionalment reconeguda per liderar mètodes d'evolució dirigida per a crear sistemes biològics útils, incloent-hi enzims, circuits reguladors genètics i organismes. És professora d'enginyeria química, bioenginyera i bioquímica a l'Institut de Tecnologia de Califòrnia, on estudia l'evolució i les seves aplicacions en la ciència, la medicina, la química i l'energia. Es va llicenciar en mecànica i enginyeria aeroespacial a la Universitat de Princeton el 1979 i el seu doctorat en enginyeria química per la Universitat de Califòrnia, Berkeley. Posteriorment hi va treballar en la mateixa universitat fent tasques de post-doctorat fins que es va traslladar a Caltech el 1986. Fou guardonada el 2018 amb el Premi Nobel de Química.

## Premis

* Honorary Degree com a Doctora en ciències per l'ETH Zürich (2015)
* Medalla nacional de Tecnologia i Innovació (2013)
* Premi Charles Stark Draper (2011)
* Premi Nobel de Química (2018)

## Referències

* ↑ «Doing the right things». ETH Zurich, 21-11-2015. [Consulta: 23 novembre 2015].
* ↑ «PRESS RELEASE: President Obama Honors Nation's Top Scientists and Innovators» (en anglès). whitehouse.gov, 21-12-2012. Arxivat de l'original el 2017-01-19 [Consulta: 25 maig 2016].

## Bibliografia

* Newsmakers, Science, Volume 320, Number 5878, 16 maig 2008
* M. Goho "Cellulolytic Enzymes: Frances Arnold is designing better enzymes for making biofuels from cellulose"
* 10 Emerging Technologies 2008, Cellulolytic enzymes, Technology Review, p. 52, March/April 2008.

## Enllaços externs

* Chemical Eng, Caltech Faculty Page Arxivat 2018-10-05 a Wayback Machine.
* Arnold Research Group Arxivat 2019-12-29 a Wayback Machine.
# Xavi Paz i Penche

Xavier Paz i Penche (Molins de Rei, 26 de novembre de 1971) és un polític català, alcalde de Molins de Rei.

## Biografia

Fisioterapeuta de formació, Paz va estar molt vinculat a la seva juventut amb la pràctica del atletisme, on va formar part de la secció d'atletisme del Futbol Club Barcelona. A partir de 1993 va ser fisiterapeuta de la Federació Catalana d'Atletisme i els estius del 1997, 1998 i 1999 va exercir de fisioterapeuta de la Selecció Espanyola Júnior de waterpolo. L'any 2000 va ser fisioterapeuta del RCD Espanyol i a partir del 2001 i fins al 2008 de la secció d'hoquei patins del FC Barcelona.
L'any 2003 és escollit regidor de l'Ajuntament de Molins de Rei pel Partit dels Socialistes de Catalunya, esdevenint portaveu municipal del PSC a partir del 2006. L'any 2007 es presenta per primera vegada com a cap de llista de la candidatura del PSC a l'Ajuntament de Molins de Rei.
L'any 2011 esdevé alcalde de Molins de Rei fins a l'abril del 2013 fruit d'un pacte de govern amb Convergència i Unió, compartint l'alcaldia amb Joan Ramon Casals. El següent mandat, Paz torna a formar part del govern municipal amb pacte amb CiU, trencant-se aquest després del Referèndum d'independència de Catalunya del 2017, quan Paz i el PSC queden fora del govern municipal.
Després de les eleccions del 2019, Paz torna a esdevenir alcalde de Molins de Rei tot i no obtenir la majoria, pactant el govern municipal amb Junts per Molins des del 2020 fins a la fi del mandat. A les eleccions de 2023, torna a esdevenir la força més votada i és investit de nou alcalde fruit d'un acord de govern entre el PSC i Molins en Comú Podem.

## Referències

* ↑ «Xavi Paz Penche | Consell Comarcal del Baix Llobregat». [Consulta: 31 març 2023].
* ↑ «Xavi Paz Penche». [Consulta: 31 març 2023].
* ↑ Guerrero, David. «Xavi Paz presenta la seva candidatura amb un equip consolidat», 04-04-2011. [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ «El PSC assegura que la “incoherència” de l'alcalde porta Molins de Rei a la “inestabilitat”», 30-10-2017. [Consulta: 31 març 2023].
* ↑ 10216894718226302. «El PSC i Junts per Molins signen un nou pacte de govern». [Consulta: 31 març 2023].
* ↑ «El PSC i Molins En Comú Podem arriben a un acord de govern per als pròxims quatre anys», 13-06-2023. [Consulta: 29 juny 2023].
# Salt de pont

El salt de pont o pònting (Bungee jumping en anglès, puenting en castellà, saut à l'élastique en francès) és un esport d'aventura o esport extrem que consisteix a saltar amb les cames lligades a un elàstic des d'un pont o alguna estructura alta i fixa semblant.
El salt consisteix en un gran balanceig o pèndol, subjectes al pont mitjançant un arnès i una corda. Des d'un extrem del pont es salta, la corda, que es troba ancorada en l'altre, ens aguanta permetent aquest gran gronxador. La sensació és molt intensa, malgrat breu.
No l'han de realitzar persones amb problemes en la columna vertebral, amb trastorns cardíacs, que pateixin possibles luxacions articulars i les dones embarassades.

## Història

La història del salt de pont es remunta a una antiga cerimònia ritual practicada pels habitants de l'illa Pentecosta de Vanuatu, un país insular en l'oceà Pacífic Sud.
Els joves de la tribu realitzaven salts des de plataformes de fusta amb lianes lligades als seus turmells, com una prova de valor i maduresa.
Inspirats per aquesta pràctica, en 1979, un grup d'estudiants de la Universitat d'Oxford van realitzar el primer salt modern utilitzant cordes elàstiques, marcant l'inici del salt de pont com el coneixem avui.

## Vegeu també

* Pont tirolès

## Referències

* ↑ «ésAdir > pònting». esadir.cat. [Consulta: 12 novembre 2019].
* ↑ «Que és el salt de pont» (en castella). Blog Aladinia.

## Enllaços externs

* Fitxa al Termcat
# Altos Hornos de Vizcaya

Altos Hornos de Vizcaya (AHV, en basc Bizkaia Labe Garaiak) fou una empresa creada el 29 d'abril de 1902 a Bilbao de la fusió de tres empreses siderometal·lúrgiques: Altos Hornos y Fábricas de Hierro y Aceros de Bilbao, La Vizcaya i La Iberia, empreses que van anar en augment la seva competitivitat durant tota la dècada anterior exportant ferro i acer biscaí a tot Europa. En la seva fundació era la major empresa del país i el seu emplaçament era a Sestao i Barakaldo, proper als jaciments de ferro, amb port de mar i d'alta tradició metal·lúrgica.
La creació de AHV i la posterior substitució del carbó vegetal pel carbó de coc de major poder calorífic, impulsaria el comerç: exportació d'acer i importació de coc, estimulant la creació de vaixells d'acer i vapor. A conseqüència es van crear noves drassanes (Drassanes del Nervión, Companyia Euskalduna).
AHV subministrava acer però requeria mineral, mà d'obra, eines i una extensa xarxa ferroviària el que va generar la gran industrialització de Biscaia i la diversificació de les empreses. Per la fàbrica de Barakaldo, els minerals procedien de la zona de Triano, i arribava en ferrocarril, i el mineral de la fàbrica de Sestao provenia de las mines de Galdames.
Després de la Guerra civil espanyola, en quedar la indústria basca gairebé intacta, serveix com destinació atractiva per a l'èxode rural i el desenvolupament econòmic de la zona, convertint El Gran Bilbao en un dels majors nuclis urbans d'Espanya. A causa de la reconversió industrial, de finals de la dècada de 1970, el 1978 Altos Hornos del Mediterráneo va haver de passar al sector públic. El 1979 es van fer els primers intents seriosos d'abordar un pla de reestructuració a la Siderúrgia Integral estil europe, que va arribar a la conclusió que l'única solució tècnica acceptable per aplicar la reestructuració del subsector era tancar les capçaleres d'Altos Hornos del Mediterráneo i Altos Hornos de Vizcaya. Com a conseqüència de l'execució "Plan de Competitividad Conjunto AHV - Ensidesa", el desembre de 1994 té lloc la constitució del grup CSI, (Corporación Siderúrgica Integral), la reorganització de la qual dona lloc el 1997 a la creació de Aceralia Corporació Siderúrgica, actualment secció del grup Arcelor. Avui dia, després d'una reconversió i canvi de nom a Acería Compacta de Bizkaia, segueix produint acer mitjançant la tecnologia CSP tenint una capacitat propera als 3 milions de tones.

## Referències

* ↑ Mitxel, Olabuenaga. Historia de Barakaldo (En sus textos), p. 265 [Consulta: 14 abril 2022].
* ↑ Meilan, Yoel. «Cuando el PSOE detenía a los obreros. El fracaso de la Reconversión Industrial en España» (en castellà). La Razon, 12-07-2023. [Consulta: 30 juliol 2023].
* ↑ Angulo, Javier. «El Gobierno no se hará cargo de Altos Hornos de Vizcaya, según Calvo Sotelo» (en castellà). El Pais, 23-01-1981. [Consulta: 30 juliol 2023].

## Vegeu també

* Víctor Chávarri
# Talègol maleo

El talègol maleo (Macrocephalon maleo) és una espècie d'ocell de la família dels megapòdids (Megapodiidae) que viu a la selva dels turons de les illes de Sulawesi i Buton. En època de reproducció baixen fins al nivell del mar. És l'única espècie del gènere Macrocephalon Müller, S, 1846.

## Descripció

Fa entre 55 i 60 cm de llarg, amb un plomatge negre, la pell de la cara groguenca, l'iris de color marró vermellós, el bec de color ataronjat vermellós i les parts inferiors de color salmó rosat. La corona està ornamentada amb un casc prominent, ossi i fosc , que és l'origen del seu nom de gènere Macrocephalon (del grec makros que significa "gran" i kephalon que significa "cap"). Les potes, de color blau grisenc, tenen quatre urpes llargues i afilades, separades per una membrana. Els sexes són gairebé idèntics, sent la femella una mica més petita. Els ocells joves tenen el cap majoritàriament marronós i més pàl·lid, amb crestes curtes de color marró negre i parts superiors més marrons.

## Referències

* ↑ «Talègol maleo». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 6 febrer 2025(català)
* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* 1 2 «EDGE of Existence». EDGE of Existence. [Consulta: 30 octubre 2015].
* ↑ «Maleo». www.oiseaux-birds.com. [Consulta: 30 octubre 2015].
* ↑ «EDGE of Existence». EDGE of Existence. [Consulta: 30 octubre 2015].
# Serguei Soloviov (director de cinema)

Serguei Aleksandrovitx Solòviov (rus: Серге́й Алекса́ндрович Соловьёв; 25 d'agost de 1944 - 13 de desembre de 2021) va ser un director, productor, guionista i actor de cinema soviètic i rus. El 1993 va rebre el títol d'Artista del Poble de Rússia.

## Biografia

Solòviev va experimentar per primera vegada la producció teatral quan era nen al Teatre de Jove Creativitat (1957–1962), dirigit per Matvey Dubrovin.
Va estudiar a l'Institut de Cinematografia de l'estat soviètic, va treballar a l'estudi de Leningrad TV i Mosfilm (1969–1987, director de cinema, escriptor, productor). El 1975, va guanyar l'Ós de plata al millor director al 25è Festival Internacional de Cinema de Berlín per la seva pel·lícula Sto dnei posle detstva.
Soloviov va contribuir al moviment del rock rus de l'era de la perestroika, amb pel·lícules com Assa (1987, protagonitzada per músics de rock Afrika (Serguei Bugaev), Viktor Tsoi, Serguei Rijenko) i Txiornaia roza - emblema petxali, krasnaia roza - emblema liubvi (1989). Ambdues pel·lícules soviètiques inclouen de manera destacada la música rock russa a les bandes sonores, especialment de Boris Grebenxtxikov i la seva banda Aquarium.
Va dirigir Oncle Vania (Teatre Mali) i La gavina (Teatre Taganka, 1994). Solòviov va ser professor de l'Institut Guerassimov de Cinematografia i president de la Unió de Cinematògrafs de Rússia de 1994 a 1997. L'any 2000 va ser membre del jurat del 22è Festival Internacional de Cinema de Moscou.
Soloviov va morir el 13 de desembre de 2021, als 77 anys. El seu funeral es va celebrar a l'església de l'Apòstol Joan a Moscou.

## Filmografia selecta

* Semeinoe stastie (Семейное счастье, 1969)
* Iegor Bulitxiov i drugie (Егор Булычов и другие, 1971)
* Stantsionnyy smotritel (Станционный смотритель, 1972)
* Sto dnei posle detstva (Сто дней после детства, 1974)
* Melodii beloi notxi (Мелодии белой ночи, 1976)
* Spasatel (Спасатель, 1980)
* Naslednitsa po priamoi (Наследница по прямой, 1982)
* Txujaia belaia i riaboi (Чужая белая и рябой, 1986)
* Assa (Асса, 1987)
* Txiornaia roza - emblema petxali, krasnaia roza - emblema liubvi (Чёрная роза – эмблема печали, красная роза – эмблема любви, 1989)
* Dom pod zvozdnim nebom (Дом под звёздным небом, 1991)
* Nejni vozrast (Нежный возраст, 2000)
* Assa-2 (Асса-2, 2008) - a sequel to ASSA
* Anna Karenina (Анна Каренина, 2009)
* Uti-uti-uti (Ути-ути-ути, 2020)

## Referències

* ↑ Peter Rollberg. Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema. Rowman & Littlefield, 2016, p. 704–705.
* ↑ «Berlinale 1975: Prize Winners». berlinale.de. [Consulta: 13 juliol 2010].
* ↑ «22nd Moscow International Film Festival (2000)». MIFF. Arxivat de l'original el 28 març 2013. [Consulta: 26 març 2013].
* ↑ Умер кинорежиссёр Сергей Соловьёв (rus)
* ↑ «Moscow performers and a sprout harvest: Thursday's best photos», 16-12-2021. [Consulta: 3 gener 2022].

## Enllaços externs

* Soloviov a Kino-teatr.ru (en rus)
# Francesc Cruzate i Grenzner

Francesc Cruzate i Grenzner (Barcelona, 7 de juliol de 1878 - Barcelona, 2 de setembre de 1910) fou un futbolista i atleta català de la dècada de 1900.
Fou jugador del FC Barcelona durant les tres primeres temporades de vida del club, malgrat no arribà a jugar cap partit oficial, només amistosos.
També destacà en proves atlètiques, essent considerat el primer recordman espanyol dels 800 m llisos. De fet, fou nomenat, segons recull la premsa del dia 20 d'octubre de 1900, director de curses a peu del FC Barcelona, una mena de precedent de la secció d'atletisme del club.
Va morir amb només 32 anys.

## Referències

* 1 2 Closa, Toni; Pablo, Josep; Salas, José Alberto; Mas, Jordi. Gran diccionari de jugadors del Barça. Barcelona: Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «FÚTBOL Y ATLETISMO: UNA CONEXIÓN EVIDENTE». RFEA. Arxivat de l'original el 2020-11-29. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Cronología del récord de España de 800m HOMBRES». RFEA. Arxivat de l'original el 2016-08-25. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Otras curiosidades del Foot-ball Club Barcelona». cihefe.es. Arxivat de l'original el 2018-05-15. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Aniversari mort». La Vanguardia, 29-10-1911. [Consulta: 1r octubre 2015].
# Bill Atkinson

Bill Atkinson (nascut el 1951) és un enginyer informàtic i fotògraf estatunidenc. Atkinson va treballar a l'Apple Computer de 1978 a 1990. Va rebre la seva llicenciatura de la Universitat de Califòrnia a San Diego, on Jef Raskin, un dels desenvolupadors d'Apple Macintosh va ser un dels seus professors. Atkinson va continuar els seus estudis com a estudiant graduat a la Universitat de Washington.
Atkinson va ser part de l'equip de desenvolupament d'Apple Macintosh i va ser el creador de la innovadora aplicació MacPaint, entre d'altres. També va dissenyar i implementar QuickDraw, la caixa d'eines fonamentals que el Macintosh utilitza per a gràfics. El rendiment de QuickDraw va ser essencial per l'èxit de la interfície gràfica d'usuari de Macintosh. Atkinson també va dissenyar i implementar HyperCard, el primer sistema hipermèdia popular.

## Referències

* ↑ «Bill Atkinson» (en anglès). Designing Interactions. Arxivat de l'original el 2019-03-10. [Consulta: 6 maig 2010].
* ↑ Philip Elmer-DeWitt. «Bill Atkinson loves Apple's iPad» (en anglès). CNNMoney.com, 12-02-2010. Arxivat de l'original el 2010-04-23. [Consulta: 6 maig 2010].

## Enllaços externs

* Bill Atkinson Photography Arxivat 2005-08-26 a Wayback Machine. (anglès)
* Codi font del MacPaint 1.0 Arxivat 2010-08-08 a Wayback Machine., escrit per Bill Atkinson