OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comtat d'Astarac

El comtat d'Astarac fou una jurisdicció feudal que va tenir per centre Castillon (avui Vilafranca) i més tard Miranda. Aquesta darrera fou fundada el 1280 per Bernat III d'Astarac i va ser acabada el 1288 esdevenint el 1297 la capital comtal.
El 926 Garcia I el Corb de Gascunya va repartir els seus dominis i va donar al fill segon Guillem el Fesenzac i l'Armanyac amb títol comtal mentre el fill tercer Arnau I Nonat va rebre el territori d'Astarac també amb títol comtal. El Bearn, Agenès, Les Landes i el Litoral restaren en mans dels ducs. Arnau va dividir el seu llegat al morir el 960: Astarac pel seu fill gran Garcia, i l'Aure, amb títol comtal per al segon Arnau (que no va tenir fills i el va heretar sa germana Faquilena que al casarse amb Ramon comte de Bigorra mort el 956 li va aportar el comtat i el seu fill Oriol va ser el cap de la branca d'Aure de Bigorra). Arnau II fou pare d'Odó abat de Simorra i després bisbe d'Auch, del seu successor Guillem, de Bernat Pelagós, que va rebre el territori de Pardiac amb títol comtal; i de Ramon que va rebre el vescomtat de Persan. El 1511 la línia es va exingir i va passar als Grailly comtes de Candale i Beanuges fins a la seva extinció el 1593.

## Llista de comtes

* Arnau Nonat 926-960
* Garcia (fill) 960-c. 1000
* Arnau II (fill) c. 1000-1023
* Guillem I (fill) 1023-1040
* Sanç I (fill) 1040-1083
* Guillem II (fill) 1083-?
* Bernat I (germà) ?-1142
* Sanç II (Asnar Sanç) (fill) 1142-1174 co-comte d'Astarac
* Boemond (germà) 1142-1174 co-comte d'Astarac i sol 1182-1183
* Bernat II (fill de Sanç II) 1174-1182
* Marquesa (filla de Boemond) 1183-? co-comtessa d'Astarac
* Beatriu (germana) 1183-? co-comtessa d'Astarac
* Centul I (fill de Beatriu) ?-1233
* Centul II (fill) 1233-1249
* Bernat III (germà) 1249-1291
* Centul III (fill) 1291-1300
* Bernat IV (fill) 1300-1324
* Bernat V (fill) 1324-1326
* Amanieu (germà) 1326-1331
* Joan I (fill) 1331-1368
* Joan II (fill) 1368-1410
* Joan III (fill) 1410-1458
* Joan IV (fill) 1458-1511
* Marta (filla) 1511-1569
* Gastó (espòs) 1511-1536 (comte de Candale i Benauges)
* Carles (fill) ?-1528 (comte de Candale i Benauges)
* Joan I (germà) 1528 (comte de Candale i Benauges)
* Frederic (germà) 1528-1571 (comte de Candale i Benauges)
* Joan II (fill) 1571 (comte de Candale i Benauges)
* Enric (germà) 1571-1572 (comte de Candale i Benauges)
* Margarida (filla) 1572-1593 (comtessa de Candale i Benauges)
# Elías Tormo Monzó

Elías Tormo Monzó (Albaida, 23 de juny de 1869 - Madrid, 21 de desembre de 1957) fou un advocat, polític i historiador de l'art valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica i procurador en Corts durant el franquisme.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de València i en filosofia i Lletres a la Universitat de Madrid. El 1897 fou catedràtic de dret natural a la Universitat de Santiago de Compostel·la, el 1902 a la Universitat de Salamanca posteriorment ho fou d'història de l'art a la Universitat de Granada (1903) i a la Universitat Central de Madrid (1904).
La seva amistat amb Germán Gamazo y Calvo i amb Antoni Maura i Montaner el portà a la política, i fou elegit diputat del Partit Conservador pel districte d'Albaida a les eleccions generals espanyoles de 1903. Fou nomenat també senador en representació de la Reial Societat Econòmica d'Amics del País el 1905, 1907-1908. 1910-1911 i 1914-1923, i fou també vicepresident del Senat. De 1907 a 1909 fou Comissari Reial de Belles Arts i posteriorment rector de la Universitat de Madrid. El 1912 ingressà a la Reial Acadèmia de Belles Arts i el 1918 a la Reial Acadèmia de la Història.
Durant la dictadura de Primo de Rivera va formar part de l'Assemblea Nacional promoguda pel dictador (1927), fou membre del Consell d'Estat d'Espanya (1930) i ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts sota el govern de Dámaso Berenguer y Fusté (febrer de 1930 - febrer de 1931). Quan es proclamà la Segona República Espanyola fou apartat de la política, i es dedicà a viatjar pels països de la regió Mediterrània per a fer estudis sobre art clàssic. Durant la guerra civil espanyola va estar a l'Escola Espanyola de Roma. Quan tornà va treballar a la Secció d'Escultura Medieval i Moderna del CSIC. El 1949 fou procurador a Corts franquistes com a representant de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando.

## Obres

* La pintura española del siglo XVI
* Jacomart y el Arte hispano-flamenco cuatrocentista (1913)
* Levante (1923)
* Iglesias del antiguo Madrid (1927)
* Monumentos de españoles en Roma (1940)
* La acción social y el Estado

## Referències

* ↑ «Elies Tormo i Monzó». enciclopèdia.cat (GEC). [Consulta: 19 març 2019].

## Enllaços externs

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
* Biografia al web del CSIC.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Luis Bermejo Vida | Rector de la Universitat Complutense de Madrid 1929-1930 | Succeït per: Blas Cabrera Felipe |
| Precedit per: Jacobo Fitz-James Stuart y Falcó | Ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts 1930 - 1931 | Succeït per: José Gascón y Marín |
| Premis i fites |||
| Precedit per: Gumersindo de Azcárate | Reial Acadèmia de la Història Medalla 25 1918 - 1957 | Succeït per: Dalmiro de la Válgoma y Díaz-Varela |
# FK Köpetdag Aşgabat

El FK Köpetdag Aşgabat (turcman: Köpetdag Futbol Kluby) és un club de futbol de Turkmenistan de la ciutat d'Aşgabat.
Evolució del nom:
* 1947–49: Locomotiv
* 1950–54: Spartak
* 1956–59: Kolhozchi
* 1960-61: Köpetdag
* 1962–75: Stroitel
* 1976–87: Kolhozchi
* 1988–present: Köpetdag
L'any 2008 es va desfer a causa de problemes econòmics. El 2015, basat en el ministeri de l'interior, el club fou recreat.

## Palmarès

* Lliga turcmana de futbol:
** 1992, 1993, 1994, 1995, 1998, 2000
* Copa turcmana de futbol:
** 1993, 1994, 1997, 1999, 2000, 2001, 2018
* Copa de l'RSS de Turkmenistan:
** 1992

## Referències

* ↑ «Köpetdag FK - Soccer - Team Profile - Results, fixtures, squad, statistics». Global Sports Archive. Arxivat de l'original el 2019-04-11. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Золотой век». Arxivat de l'original el 28 juny 2017. [Consulta: 28 juny 2019].
* ↑ turkmenportal. «Состоялась жеребьевка Кубка Туркменистана по футболу - Спорт». Arxivat de l'original el 28 novembre 2020. [Consulta: 28 juny 2019].
* ↑ «Turkmenistan - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Altyn Asyr FK

El Altyn Asyr Futbol Kluby és un club de futbol de Turkmenistan de la ciutat d'Aşgabat. Altyn Asyr significa "Segle d'Or".
Va ser fundat l'any 2008. En el seu palmarès destaquen el vuit campionats de lliga consecutius guanyats entre 2014 i 2021.

## Palmarès

* Lliga turcmana de futbol:
** 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021
* Copa turcmana de futbol:
** 2009, 2015, 2016, 2019, 2020
* Supercopa turcmana de futbol:
** 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022
* Copa President turcmana de futbol:
** 2010, 2011

## Referències

* ↑ «The country's football championship has started». ashgabat2017.gov.tm, 18-04-2013. Arxivat de l'original el 2016-05-03. [Consulta: 30 abril 2016].
* ↑ «"Altyn asyr"— 7-nji çempion topar». Arxivat de l'original el 2015-01-30. [Consulta: 30 gener 2015].
* ↑ «Turkmenistan - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Ашхабадский "Алтын асыр" стал шестикратным чемпионом Туркменистана по футболу». Arxivat de l'original el 2019-11-27. [Consulta: 24 novembre 2019].
* ↑ «"Алтын асыр" в пятый раз завоевал Суперкубок Туркменистана». Arxivat de l'original el 2019-08-04. [Consulta: 4 agost 2019].
# Mostafà Shaimi

Mostafà Shaimi és un filòsof català i professor del Departament de Pedagogia de la Universitat de Girona, institució on prepara una tesi doctoral sobre racismes i diversitat religiosa. Hi coordina també el màster en Diversitat religiosa: pensament, realitat i gestió. Després d'estudiar Filosofia, és especialista en dinamització comunitària, una branca de l'acció social destinada a enfortir les aliances entre els diferents actors d'una comunitat per a cohesionar-ne el teixit social.
A part del vessant acadèmic, ha treballat en l'àmbit social en administracions públiques i entitats socials, com ara la Fundació IRes (Institut de Reinserció Social), el GRAMC (Grup de recerca en minories culturals) o Càritas, i ha col·laborat en diferents projectes com el Fòrum Inclusió Social i Ciutadania o el Programa Ordit de la Fundació Jaume Bofill. També és membre de l'Espai Antiracista Salt-Girona i és articulista habitual del diari Ara.
Nascut al Marroc (Oujda), va decidir deixar el seu país per la manca de llibertats sota el règim de Hassan II l'any 1994. Ha estat en diferents països d'Europa, ha viscut experiències límit com la d'un trànsit en pastera a l'estret de Gibraltar o travessant el riu de Maritsa (Hebros). Després d'arribar a Vic el 1994 i viure a Banyoles, fa anys que està establert a Salt.
El febrer de 2024, Shaimi fou acusat d'assetjament sexual per part d'alumnes del seu curs universitari.

## Referències

* ↑ Garcia, Maria. «El sistema vulnera els drets dels joves i els expulsa». Ara, 10-07-2019. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «Mostafà Shaimi parlarà de racismes a Ripoll». NacióRipollès, 13-02-2020. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ Bellés, Dolors. «La llei d'estrangeria és una llei racista i s'ha d'abolir». El Punt Avui, 27-07-2020. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ Costa-Pau, Marta. «Si un terç de la població de Salt no pot votar, els resultats són un frau democràtic». Ara, 28-02-2019. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «Mostafà Shaimi». CCCB. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «Mostafà Shaimi marxa del Marroc per buscar la seva llibertat». Catalunya Ràdio, 22-03-2017. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ 324cat. «Acusen el professor de la UdG d'assetjament sexual a una altra estudiant», 29-02-2024. [Consulta: 29 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Mostafà Shaimi a l'Ara
# Irene Minovas

Irene Minovas (Vic, 30 d'abril de 1982) és actriu i humorista catalana. Ha col·laborat en programes com Zona Franca a TV3 o Via lliure a RAC1, i ha participat en espectacles de comèdia com El Soterrani, Comedy Gold, La Llama Fest, El Mundo Today i Festival Cruïlla.

## Referències

* ↑ «Monòleg - Irene Minovas». Regió 7, 17-03-2023. [Consulta: 7 octubre 2024].
* ↑ Galdón, Carlota. «"Es una profesión del futuro": Irene Minovas habla sobre su personaje en Déjate ver» (en castellà), 02-10-2023. [Consulta: 7 octubre 2024].
# Berezna

Berezna (en ucraïnès: Березна, en rus: Бере́зна) és un assentament de tipus urbà al raion de Txernihiv, província de Txernihiv, Ucraïna.
Acull l'administració de l'assentament de la hromada de Berezna, un dels hromades d'Ucraïna.
Població: 4.338 (2022)
Berezna es troba a la vora del riu Krasilovka, un afluent dret del Desnà.
Fins al 18 de juliol del 2020, Berezna pertanyia al Raion de Mena. El raion va ser abolit el juliol del 2020 com a part de la reforma administrativa d'Ucraïna, que va reduir el nombre de raions de l'oblast de Txerníhiv a cinc. L'àrea del raion de Mena es va dividir entre els raions de Txerníhiv i Koriukivka, i Berezna es va traslladar al raion de Txerníhiv.

## Economia
### Transport

Berezna es troba a l'autopista H27, que connecta Txerníhiv i Novhorod-Siverski. Una carretera bifurca al nord cap a Snovsk amb més accés a Koriukivka i Horodnià.

## Referències

* ↑ «Березнянская громада» (en russian). Портал об'єднаних громад України.
* ↑ (en ucraïnès) , 18-07-2020 [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Нові райони: карти + склад» (en ucraïnès). Міністерство розвитку громад та територій України.
# Carlo Levi

El doctor Carlo Levi (Torí, Itàlia, 29 de novembre de 1902 - Roma, Itàlia, 4 de gener de 1975) va ser un pintor italojueu, escriptor, activista, antifeixista i metge.
És sobretot conegut pel seu llibre Cristo si è fermato a Eboli (Crist es va aturar a Eboli, traducció d'Edmon Vallès, Edicions 62, 1998, ISBN 84-297-4359-6), publicat el 1945, una memòria del seu temps a l'exili a Lucània, Itàlia, després de ser detingut en relació amb la seva política d'activisme. El 1979, el llibre es va convertir en la base d'una pel·lícula del mateix nom (Crist s'ha aturat a Èboli), dirigida per Francesco Rosi. Lucania (actualment, Basilicata) és una de les regions històricament més pobres i endarrerides del sud d'Itàlia. Una descripció lúcida, no ideològica i la simpatia de Levi per les dificultats quotidianes que experimentaven els pagesos de la zona van ajudar a impulsar el "Problema del Sud" en el discurs nacional després del final de la Segona Guerra Mundial.

## Publicacions

* Paura della pittura (1942)
* Cristo si è fermato a Eboli (Einaudi, 1945). [Crist es va aturar a Eboli, traduït al català per Edmon Vallès, Edicions 62, 1998, [[Especial:Fonts bibliogràfiques/84-297-4359-6|ISBN 84-297-4359-6]]].
* Paura della libertà (1946)
* L'orologio (Einaudi, 1950)
* Le parole sono pietre. Tre giornate in Sicilia, (Einaudi, 1955), Premio Viareggio. [Les paraules són pedres. Tres viatges a Sicília, traduït al català per Teresa Muñoz. L'Avenç, 2011. ISBN 978-84-88839-50-3].
* II futuro ha un cuore antico (Einaudi, 1956)
* La doppia notte dei tigli (Einaudi, 1959)
* Un volto che ci somiglia (Ritratto dell'Italia) (Einaudi, 1960)
* Tutto il miele è finito (Einaudi, 1964)
* Quaderno a cancelli (Einaudi, 1979; published posthumously)
* Coraggio dei miti (Scrìtti contemporanei 1922–1974) (De Donato, 1975; published posthumously)
* Carlo Levi inedito: con 40 disegni della cecità, Donato Sperduto (ed.), Edizioni Spes, Milazzo, 2002.
# Festival de Cinema d'Ourense

El Festival de Cinema d'Ourense (OUFF - Ourense Film Festival) és un dels esdeveniments cinematogràfics més rellevants de Galícia), se celebra habitualment en l'últim trimestre de l'any. La darrera edició, la número 25, es va celebrar del 25 de setembre al 3 d'octubre de 2020.

## Desenvolupament

Des de la seva primera edició en 1996, l'OUFF s'ha anat consolidant com a mostra de les produccions més destacades del cinema independent d'arreu del món, com a punt de trobada per als professionals i com a plataforma promotora de l'audiovisual de tot el món.
Definit com un festival que intenta oferir una plataforma d'activitat i desenvolupament al cinema i audiovisual independents, el Festival de Cinema Internacional d'Ourense posa el seu accent en tres objectius:
* Donar visibilitat, servint com a plataforma promocional davant el públic i els professionals, a les obres cinematogràfiques i audiovisuals més innovadores i controvertides produïdes a Galícia i en tot del món que contribueixin a l'enteniment mutu de totes les cultures.
* Servir com a punt de trobada a Galícia entre Europa, Iberoamèrica i la resta del món, per a la formació, desenvolupament, coproducció i distribució de l'audiovisual gallec i internacional.
* Oferir una plataforma de treball per al desenvolupament i difusió de la cinematografia i l'audiovisual d'àmbit gallec / lusòfon amb projecció europea i internacional.
L'impacte del Festival als mitjans de comunicació no sols es deu a la projecció de les pel·lícules de la competició, presentades pels seus creadors, directors, productors i actors, sinó també a la participació de destacats experts que es donen cita en taules de debat dedicades a la formació, coproducció i mercat: les denominades “Converses OU”, espais dissenyats per a la reflexió i l'impuls de l'activitat cultural / industrial de l'audiovisual.

## Darrera edició

En l'edició de 2020 (la número 25) es van presentar 400 peces audiovisuals --documentals, llargmetratges i curts-- de 65 països diferents, de les que 10 competiren pels premis de la secció oficial. Es van projectar 91 pel·lícules --12 al dia-- en les quatre seus del festival: el Teatre Principal, l'Auditori, les sales del centre comercial Ponte Vella i el Cineclube Padre Feijóo.

## Referències

* ↑ El Festival de Cine de Ourense mantiene la fecha de celebración para este año, La voz de Galicia, 1 de maig de 2020
* ↑ El Festival d'Ourense a Festhome
* ↑ Història Arxivat 2024-06-02 a Wayback Machine. al web del festival
* ↑ Ourense acoge la 25 edición su festival de cine con "el mejor balance cualitativo" de los últimos años, Galicia Press, 21 de setembre de 2020

## Enllaços externs

* Notícies del Festival d'Ourense a la Voz de Galicia
* Notícies sobre el Festival d'Ourense a 20 Minutos
* Notícies sobre el Festival d'Ourense a audiovisual451.com
* Gala inaugural de la 25a Edició a YouTube
# Founders Fund

Founders Fund és una empresa estatunidenca de capital de risc que inverteix en empreses que desenvolupin tecnologies revolucionàries. Té inversions en diversos sectors, incloent-ne intel·ligència aeroespacial, intel·ligència artificial, energia i salut, entre d'altres. Disposa d'accions d'empreses com Airbnb, Knewton, Lyft, Spotify, Stripe i ZocDoc.
Va ser el primer fons d'inversió institucional en invertir en SpaceX i en Palantir Tecnologies. També fou un dels inversors inicials de Facebook. Els quatre socis generals són Peter Thiel, Ken Howery, Luke Nosek i Brian Singerman, que al seu torn van ser fundadors o empleats primerencs d'empreses com PayPal, Google, Palantir Technologies o la mateixa SpaceX. Format el 2005, el fons disposava de més de tres mil milions de dòlars en capital agregat el 2016.

## Referències

* ↑ Guynn, Jessica «The Founders Fund emerges as venture capital 2.0». The San Francisco Chronicle, 13-12-2006 [Consulta: 20 gener 2007].
* ↑ Josh Constine «Founders Fund Partner Bruce Gibney Has Left The Firm». Tech Crunch, 11-12-2012 [Consulta: 17 gener 2017].
* ↑ Susannah Birkwood «Profile: Founders Fund's Bruce Gibney». Asian Venture Capital Journal, 31-10-2012 [Consulta: 17 gener 2017].
# Febus (mitologia)

Febus (en grec antic: Φοῖβος, llatí: Phoebus) és un sobrenom o epítet que rebia el déu solar Apol·lo en la mitologia clàssica. Probablement, en els seus orígens significava 'lluent', propietat atribuïda al sol.
Els poetes clàssics llatins també aplicaven el sobrenom de Febus al déu sol, d'aquí les referències habituals, en la poesia europea posterior, a Febus i al seu carro, com una metàfora del sol en el seu viatge celestial.
Tanmateix, no sempre apareix Febus identificat de manera tan evident amb Apol·lo en els textos mitològics, malgrat que els dos són déus amb un marcat caràcter solar. Per exemple, a Les metamorfosis d'Ovidi, l'heroi Faetont és considerat fill de Febus, el déu-sol, però, en canvi, no consta com a fill d'Apol·lo-Febus.
Cervantes, d'altra banda, al seu Quixot, als inicis del capítol XX de la segona part, es refereix a l'astre solar amb el nom de Febus, tal com segueix: «Amb prou feines la blanca aurora havia donat lloc al fet que el lluent Febus amb la cremor dels seus calents rajos...».
El nom del déu Febus també va ser utilitzat com a inspiració en els Jocs Olímpics d'Atenes 2004, amb el de la deessa Atena, per a la caracterització de les mascotes olímpiques, que van donar lloc als dos personatges germans, anomenats Atena i Febos.
Finalment, la lletra de la Marxa de San Lorenzo, escrita per l'argentí Carlos Javier Benielli, comença la seva primera estrofa al·ludint a l'astre sol i fent referència al déu Febus: "Febus apunta; ja els seus rajos / il·luminen l'històric convent".

## Referències

* ↑ Ruiz de Elvira, Antonio. Mitología clásica. Madrid: Gredos, 1982, p. 76-77. ISBN 84-249-0204-1.
* ↑ Suárez Miramón, Ana. Luis de Góngora. Poesía.
* ↑ Ovidio, Las metamorfosis, 750-755.
* ↑ Martínez, Francisco de Paula. «Capítulo XX». A: El Quijote para lectores del siglo XXI. Asociación Cultural y Científica Iberoamericana, p. 223.
* ↑ «Phevos and Athena» (en anglès). Arxivat de l'original el 28 de febrer de 2006. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «La Marcha "San Lorenzo"». marambio.aq. [Consulta: 26 desembre 2017].
# Manco Cápac

Manco Cápac (en quítxua: Manqu Qhapaq), també conegut com a Manco Inca o Ayar Manco, fou, segons alguns historiadors, el fundador i primer sobirà mític de l'Imperi Inca a Cusco, probablement a principis del segle xiii. Considerat com a descendent del Sol, segons la llegenda, sorgí al món del llac Titicaca, juntament amb el seus germans. Es casà amb la seva germana Mama Ocllo i foren la primera parella de pobladors sagrats de la terra
Els dos germans es van unir en matrimoni: obriren d'aquesta manera el ritual dels matrimonis de l'Inca amb la seva germana; Manco Cápac es va dedicar a fecundar la terra amb un bastó d'or que el déu Tiqsi Huiracocha li havia donat, i fent créixer les noves plantes, anava creant beneficis per als mortals, per a qui també anava donant forma als rius i rierols, feia créixer arbres i pastures i construïa rics habitatges en els quals poguessin viure. Mama Ocllo es dedicava a ensenyar a les dones les arts i indústries que els permetessin treure tot el profit possible a les riqueses que el seu germà produïa; així, fent prodigis, la parella va arribar fins a un lloc en el qual el bastó màgic va assenyalar el centre de l'imperi, la futura ciutat del Cusco.
Malgrat tot, hi ha diferents versions de l'arribada al món del primer inca: una d'elles, en la qual es barreja el relat de Manco Cápac i Mama Ocllo amb el dels germans Ayar, fa que l'inca aparegui juntament amb uns altres tres éssers ben diferents.

## Referències

* 1 2 «Manco Cápac». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Prescott, 1847, p. 1-8.

## Bibliografia

* Prescott, William Hickling. History of the conquest of Peru : with a preliminary view of the civilization of the Incas (en anglès). Vol. 1. París: Baudry's European Library, 1847.
# Norikura

Norikura (乗鞍岳, Norikura-dake) és un estratovolcà que es troba a la frontera entre les prefectures de Gifu i Nagano, a l'illa d'Honshu, Japó. Forma part de les muntanyes Hida i forma part del llistat de les 100 muntanyes japoneses més famoses i les noves 100 muntanyes japoneses més famoses. El seu cim s'eleva fins als 3.025,64 msnm. i té una prominència de 1.236 metres.
El volcà es troba dins el Parc nacional de Chūbu-Sangaku, un parc que fou creat el 4 de desembre de 1934. La muntanya, el nom de la qual significa "cadilla de muntar", va rebre el seu nom perquè la seva forma sembla una cadira de cavall.

## Ascensions

És conegut per ser el cim més fàcil d'escalar entre les muntanyes que superen els 3.000 metres del Japó. Amb tot, la primera ascensió documentada no va tenir lloc fins al 1680, quan es diu que Enkū va assolir el cim. El 1878 l'anglès William Gowland fou el primer no japonès en assolir el cim. El 1892 també el va pujar l'anglès Walter Weston.
El 1973 es va obrir el Norikura Skyline prop del cim de la muntanya, la carretera a més alçada del Japó.

## Natura

Després del mont Fuji i el mont Ontake, el mont Norikura és el tercer volcà més alt del Japó. És un estratovolcà i encara es poden veure colades de lava endurida prop del cim. Hi ha vuit planes i 12 llacs de cràter que es van formar per l'activitat volcànica. La darrera erupció va tenir lloc el 50 aC. El Norikura Skyline és una carretera que travessa la muntanya, però durant l'hivern ha d'estar tancada per la neu.

## Referències

* ↑ Kyūya Fukada. 100 Famous Japanese Mountains. The Asahi Shimbun Companyin, 1982. ISBN 4-02-260871-4.
* ↑ Motoo Iwasaki. New 100 Famous Japanese Mountains. YAMA-KEI Publishers, 2006. ISBN 4-635-53047-7.
* ↑ «Information inspection service of the Triangulation station». Geospatial Information Authority of Japan,(高山-乗鞍). Arxivat de l'original el June 9, 2009. [Consulta: 4 desembre 2010].
* ↑ «Norikura-dake - Peakbagger.com». [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ «Chūbu-Sangaku National Park». Ministry of the Environment (Japan). Arxivat de l'original el February 27, 2012. [Consulta: 4 desembre 2010].
* 1 2 1000 Japanese Mountains. YAMA-KEI Publishers, 1992. ISBN 4-635-09025-6.
* ↑ Chronology of the climbing mountain history in Japan. YAMA-KEI Publishers, 2005. ISBN 4-635-17814-5.
* ↑ William Gowland. A Hand book for Travellers in Central and Northern Japan, 1881. ISBN 4-635-53047-7.
* ↑ Dictionary of name of Japanese mountain (日本山名辞典). Sanseido, 1992. ISBN 4-385-15403-1.
* ↑ Walter Weston. Mountaineeraing and exploration in Japanese alps. new. translated into Japanese (日本アルプスの登山と探検),Iwanami　Shoten, 2005. ISBN 4-00-334741-2.
* ↑ «Global Volcanism Program | Norikuradake» (en anglès). [Consulta: 17 novembre 2021].