OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan de Castellnou

Joan de Castelnou o Castellnou o Castelnau (fl. 1341–1355) fou un trobador d'origen occità actiu a la Corona d'Aragó i relacionat amb el Consistori del Gai Saber de Tolosa. Les darreres recerques l'han identificat amb un mestre de capella de la cort de Pere III el Cerimoniós i Elionor de Sicília (Martí 2007).

## Obra

Se n'han conservat cinc o sis cansos, tres vers, una dansa, un conselh i un sirventès, tots transmesos exclusivament pel cançoner Gil (Sg).
També va escriure una preceptiva literària titulada Compendis de la conexensa dels vicis ques podon esdevenir en los dictats del Gay Saber i també, cap a 1341, un comentari crític (que es coneix com a Glossari) al Doctrinal escrit per Raimon de Cornet el 1324.
El Compendis és el darrer tractat gramatical occità medieval escrit amb la intenció de conservar la forma literària de la llengua.
També s'ha suggerit que Castellnou podria ser l'autor de la versió versificada de les Leys d'amors, és a dir les Flors del gay saber, però no hi ha un acord unànime sobre aquest darrer aspecte. La datació de les Flors és controvertida: Boase la situa entre el 1328 i el 1337, mentre Jeanroy la col·loca en una data posterior, el 1355. Probablement va ésser comissionada pel Consistori com a compendi de coneixença gramàtica per un ample públic i per a "revelar" l'art secreta de la poesia.

### Composicions
#### Compendi

* Aquest es lo Compendis de la conexensa dels vicis ques podon esdevenir en los dictats del Gay Saber

#### Cansos

* Dieus! E com soy alegres e joyos
* Pus midons val tant, si Deus m'enantischa
* Es co·l soleyls, per son cors acomplir
* Tan soi leyals envas però bel' aymia
* Valor ses frau, dona, tenetz en car

#### Dansa

* Axi·m te dins el gran briu

#### Sirventès

* Tant es lo mons ples d'amor descorteza

#### Sirventès (vers)

* Qui de complir tot son plazer assaya
* Si com de cauza vedada
* Tot claramen vol e mostra natura

#### Tensó (conseyll)

* Al gay coven vuyl far aquest deman

## Fonts

* (EN) Boase, Roger (1977). The Origin and Meaning of Courtly Love: A Critical Study of European Scholarship. Manchester: Manchester University Press. ISBN 0-87471-950-X.
* (ES) Grinina, Yelena. "Algunas tendencias de la descripción de la gramática en los primeros tratados provenzales y catalanes." Instituto Estatal de Relaciones Internacionales de Moscú.
* (FR) Jeanroy, Alfred (1934). La poésie lyrique des troubadours. Toulouse: Privat.
* (FR) Troubadours.byu.edu, 36. Joan de Castelnou, a troubadours.byu.edu. URL consultada el 22 de març de 2013.
* (FR) Martí, Sadurní. "Joan de Castellnou revisité: notes biographiques". Revue des langues romanes, 121.2, 2017, 623-659.
* (FR) Giulio, Curà. "Il «Doctrinal de trobar» di Raimon de Cornet e il «Glosari» di Johan de Castellnou". La parola del testo, IX.I, 2015, 125-191.

## Vegeu també

* Llista de trobadors i trobairitz

## Enllaços externs

* Incipitari de Joan de Castellnou, a rialc.unina.it
# Matthaeus Platearius

Matthaeus Platearius era un metge de l'escola de medicina de Salern, i es creu que produí un manuscrit llatí al segle xii sobre les herbes medicinals titulat "circa instans" (també coneguts com "El llibre de les medicines simples"), traduït més endavant al francès com "Le Livre des simples médecines ". Es tractava d'un llistat alfabètic i un llibre de text de herbologia basat en l'obre de Dioscòrides "Vulgaris", que descrivia l'aparició, la preparació i els usos de diversos fàrmacs. Va ser àmpliament aclamat i va ser una de les primeres herbolaris produïts pel procés d'impressió recent desenvolupat el 1488. Ernst Meyer el considerava igual a l'herbolari de Plini i Dioscòrides, mentre que George Sarton va pensar que era una millora de "De Materia Medica".
Matthaeus i el seu germà Johannes van ser fills d'una metgessa femenina de l'escola de Salerno casada amb Johannes Platearius I. Es creu que era Trotula, que va escriure alguns tractats importants sobre ginecologia, inclosos a les Malalties de les Dones.

## Referències

* ↑ Barlow HM Proc R Soc Med, 6, 1913, pàg. 108–49. PMC: 2006232. PMID: 19977241.
* ↑ http://www.lessing-photo.com/dispimg.asp?i=15020732+&cr=1&cl=1 Arxivat 2012-09-05 at Archive.is
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2012-09-07. [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ Chicago Journals vol4 no2 Oct 1906
* ↑ http://authors.library.caltech.edu/16446/1/HumsWP-0098.pdf

## Enllaços externs

* Londres: British Museum, MS Harley 270, Circa instans, (1175-1249) Arxivat 2012-07-27 a Wayback Machine.
* Londres: British Museum, MS Egerton 747, Circa instans, (1280-1310) Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
* Múnic : Bayrische Staatsbibliothek, Clm 325. Circa instans, segle XIV
* Múnic : Bayrische Staatsbibliothek, Incunable , Circa instans, Venècia 1497
# Peu de rata rosat

El peu de rata rosat (Ramaria botrytis), també anomenat peu de rata coliflor, coliflor, manetes de coliflor, peu de rata de faig i peu de rata avinagrat, és un bolet de la classe dels basidiomicets i comestible.

## Taxonomia

Ramaria prové del llatí ramus: branca; del grec botrîtys: nom d'una pedra preciosa en forma de raïm)

## Descripció

És un bolet molt ramificat en forma de corall, que pot fer entre 7 i 15 cm d'alçària i uns 20 cm d'amplada. La carn és blanca, compacta, però fàcilment trencadissa, de color rosat a les puntes de les ramificacions.

## Hàbitat

Viuen en boscos caducifolis amb pins a la tardor.

## Gastronomia

És comestible, sempre que sigui jove i eliminant les ramificacions. Tampoc pot estar podrida ni plena d'aigua. Aquestes recomanacions es poden estendre a la resta de ramàries (o clavàries) comestibles com el peu de rata groc (Ramaria aurea) o el peu de rata blanc (Ramaria flava).

## Perill de confusió

Té, però, el problema que és difícil de diferenciar d'altres espècies molt semblants com el peu de rata bord (Ramaria formosa), que és tòxica i pot originar greus diarrees.

## Referències

* ↑ «Peu de rata rosat» al DIEC
* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «Manetes de coliflor» al TERMCAT
# France 3 Occitanie

France 3 Occitanie és una de les 13 direccions regionals i territorials de France 3 (grup France Télévisions) que reuneix dues sucursals locals a la regió administrativa d'Occitània: France 3 Languedoc-Roussillon i France 3 Midi-Pyrénées.

## Història

Per complir amb la nova divisió administrativa resultant de la reforma territorial de 2014 i del desig de duplicar el temps d’emissió dels programes regionals, la direcció de France Télévisions anuncia el 15 desembre de 2016 una reorganització de la seva xarxa regional pel gener de 2017. Els 4 pols de governança, resultants de la divisió del 2009, s'abandonen a favor de 13 direccions regionals, que corresponen als límits administratius de les regions de la reforma territorial del 2014. Les 24 antennes es mantenen al sí de les 13 direccions regionals.
El gener de 2017 es crea l’oficina regional de France 3 Occitanie, que reuneix les sucursals de proximitat de France 3 Languedoc-Roussillon i France 3 Midi-Pyrénées .

## Objectius

Proposar informes regionals a les seccions de notícies de France 3 (12/13 i 19/20) gràcies a dues redaccions principals (Tolosa i Montpeller) i quatre redaccions locals (Albi, Nimes, Perpinyà, Rodés).
France 3 Occitanie també agrupa al seu lloc web el contingut difós a France 3 Languedoc-Roussillon i France 3 Midi-Pyrénées i processa informació de la regió en temps real.
Director regional: Rose Filippi Paolacci que succeeix a Carlos Bélinchon.
Editors: Hélène Vergne (Tolosa de Llenguadoc) i Christophe Chassaigne (Montpeller).

## Referències

* ↑ France Télévisions. «Communiqué de presse - Des nouveaux objectifs régionaux» (en francès). francetvpro.fr, 15-12-2016. Arxivat de l'original el 4 de maig 2017. [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ Enguérand Renault. «France Télévisions lance la réforme de France 3» (en francès). Le Figaro, 15-12-2016. [Consulta: 7 febrer 2017].
# Francesca è mia

Francesca è mia és una pel·lícula italiana de 1986 dirigida per Roberto Russo, amb Monica Vitti i Corrado Pani.

## Argument

Francesca, una antiquària de mitjana edat, és abandonada pel seu marit i va a viure amb la seva millor amiga. Un vespre per casualitat, recull un noi ferit greument al carrer i el porta a l’hospital més proper. L’ajuda fins que la situació millori. Però un cop es recupera, el jove s'enamora d’ella. Comença a perseguir-la amb trucades telefòniques i visitar el seu apartament també autoritzant -se a entrar perquè pugui observar-la en secret (l’afició de Stefano, el noi, és l’astronomia). Els dos fan amor, però ella, immediatament penedida, intenta evitar el fesateig continu del noi del noi, encara està lligada al marit. El jove comença a perseguir -la, però no cedeix. Quan intenta persistir en deixar-lo, Stefano es torna boig, trenca la porta i la lliga a una cadira. Al final, la deixa i ella escapa. La segueix a l'estació de tren i, quan ella es nega desafiant-lo, la dispara.

## Repartiment

* Monica Vitti: Francesca
* Pierre Malet: Stefano
* Corrado Pani: marit de Francesca
* Manuela Gatti: Patrizia
* Luca Di Fulvio
* Gustavo Nasti
* Silvana Rebellato
* Lidia Ruggieri
* Francesco Striglioni

## Producció

La idea de la pel·lícula i el seu guió va ser proporcionada per la seva estrella, Monica Vitti, una de les actrius més prolífiques del cinema italià i l’actriu més associada a la primera producció de Michelangelo Antonioni. Francesca simbolitza no sols la necessitat de tendresa de la dona, sinó també la seva independència. És aquesta independència la que provoca l’obertura de la tragèdia, una interpretació decididament feminista de la història de Francesca da Rimini.

## Referències

* ↑ Francesca è mia a Archivio del Cinema Italiano
* ↑ Francesca è mia a Mymovies.it

## Bibliografia

* Il Morandini. Dizionario dei film. Zanichelli, 2013.
* Il Farinotti. Dizionario di tutti i film. Newton Compton, 2013.
* Amilcare A. Iannucci, Francesca da Rimini : the movie, in Dante. Rivista internazionale di studi su Dante Alighieri, 1 (2004).

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Frenada del peu esquerre

La frenada del peu esquerre és una tècnica de conducció que consisteix a prémer el pedal del fre en un cotxe amb el peu esquerre, deixant el peu dret per accionar el pedal del gas. Contrasta amb la pràctica de deixar que el peu dret subjecti l’accelerador i el fre, mentre que l'esquerra s'encarrega de prémer l'embragatge..

## Ús

La frenada del peu esquerre, generalment utilitzada pels pilots esportius professionals, s'utilitza per eliminar el temps que el peu dret es mou entre el pedal del fre i l’accelerador. Aquesta tècnica també es pot utilitzar per controlar les transferències de càrrega.

## Conducció diària

tècnica en la conducció diària, és difícil aconseguir la sensibilitat necessària per frenar suaument quan una persona fa temps que està acostumada a accionar l'embragatge (pedal que en general s'ha de prémer amb molta més energia en comparació al del fre) amb el peu esquerre. A més, es pot confondre amb els diversos pedals quan es passa d’un vehicle amb transmissió automàtica a un de manual. Una altra contraindicació ve donada pels sistemes de frenada d'emergència assistida (BAS), presents en gairebé tots els sistemes ABS, que interpreten el pas sobtat de la pressió de l'accelerador al fre com a frenada d'emergència, pressionant independentment el pedal fins a la màxima potència.

## Referències

* ↑ «Team O'Neil Rally School & Car Control Center | Press». Arxivat de l'original el 16 aprile 2009.
* ↑ «Ask Ripley», maggio 2001. «It is true that some drivers with automatic gearboxes use left-foot braking to good effect but, as a general rule, it is difficult to achieve the necessary sensitivity to brake smoothly when your left foot is used to operating a clutch pedal.»
* ↑ Noè, Gaetano. Prontuario per il rilievo dell'incidente stradale (en italià). Maggioli Editore, 2008. ISBN 9788838746758.

## Vegeu també

* Aparcament en línia
* Doble embragatge
* Volant bimassa
# Mumtaz Mahal

Arjumand Banu Begum (1593- 1631), coneguda com a Mumtaz Mahal (Joia del Palau), va ser l'esposa de l'emperador mogol Xa Jahan.
Mumtaz Mahal era una princesa persa que va contreure matrimoni amb Xa Jahan, emperador i magnífic guerrer, en 1612, a fi de consolidar la pau entre els dos pobles. Tanmateix Xa Jahan es va enamorar perdudament de Mumtaz, tenint amb ella 14 fills, set dels quals van morir durant la infantesa. També va alletar Iranar, una de les ballarines i poetesses més famoses del segle xvii, filla d'una de les seves criades, que va morir en donar a llum la nena.
Durant el seu matrimoni, Xa va construir magnífics palaus per a la seva favorita. La sobirana era molt estimada i constantment intervenia en nom dels sol·licitants, vídues i orfes a qui donava concessions.
Mumtaz va donar a llum el seu catorzè fill en 1631, moment en què acompanyava el seu espòs en el Dècan, quan aquest duia a terme una campanya militar contra Khan Jahanb Lodi, i va morir per les complicacions del part. A la mort de l'esposa del rei es va decretar dol nacional en el seu honor durant dos anys.
La mort de Mumtaz va provocar tal dolor en l'emperador que va abandonar la vida de luxes de la qual gaudia i dedicà la resta de la seva vida a la construcció de la tomba de la seva esposa el Taj Mahal, a la ciutat d'Agra, en el qual van treballar uns 20.000 obrers indis i perses, durant uns 20 anys.
Actualment, les restes d'ambdós es troben en una petita recambra sota de la cúpula del mausoleu.

## Vegeu també

* Jardins de Shalimar

## Enllaços externs

* Retrat de Mumtaz Mahal
* Mumtaz Mahal (anglès)
# Kràsnaia Poliana

«Kràsnaia Poliana» té aquests significats:
* Rússia:
** Kràsnaia Poliana (Sotxi), localitat del krai de Krasnodar, a Rússia
** Kràsnaia Poliana (Kírov), localitat de l'óblast de Kírov, a Rússia
** Kràsnaia Poliana (Bélgorod), localitat de l'óblast de Bélgorod, a Rússia
* Crimea:
** Kràsna Poliana (Txornomórske), localitat de la República Autònoma de Crimea
** Kràsna Poliana (Krasnogvardiske), localitat de la República Autònoma de Crimea
# Alexis Damianós

Aléxis Damianós (grec: Αλέξης Δαμιανός, Atenes, 21 de gener de 1921 – 4 de maig de 2006) va ser un director de cinema, dramaturg i actor grec.

## Biografia

Nascut a Atenes, Alexis Damianós va estudiar a la mateixa ciutat. Va estudiar filosofia a la Universitat d'Atenes i teatre a l'escola de teatre del Teatre Nacional de Grècia.
El 1946 es va convertir en membre de la companyia de teatre dels Artistes Associats. L'any següent, va formar part de la troupe de Karolos Koun. El 1948-49, amb la seva pròpia companyia, anomenada "Teatre Experimental", va muntar les primeres representacions de Seán O'Casey a Grècia, així com dues de les seves pròpies obres. El 1950 es va incorporar a la companyia de G. Karousou.
Tanmateix, el 1951 va deixar el teatre durant uns deu anys. Després es va dedicar a la fabricació artesanal de telers.
L'any 1961 va fundar la comparsa del Teatre de Poreia. També era el nom de la seva productora cinematogràfica. Amb ella va posar en escena Flowering Cherry de Robert Bolt, A Taste of Honey de Shelagh Delaney, I nostri sogni d'Ugo Betti, La Vipère de Lillian Hellman i les seves pròpies obres La Cage ouverte i Le Dernier Automne. Després va posar en escena Ta kokkina fanaria d'Alekos Galanos. El 1964, amb el grup de Papamichael, va posar en escena Look Back in Anger de John Osborne. L'any següent, amb la troupe Alexandrakis, va ser Blues for M. Charlie de James Baldwin.
El 1972, il s'instal·la a Eubea, en una granja ecològica.

## Dramaturg

* To Kalokairi therisoume
* To Spitiko mas
* T' αγρίμια
* Anichti klouvi
* Tο τελευταίο φθινόπωρο

## Filmografia selectiva
### Com a director

* 1966 Mékhri to plío : pel·lícula de cinema, director, guionista, productor i director artístic
* 1971 Evdokía: pel·lícula de cinema, director i guionista
* 1983 Patoukhas: sèrie de televisió, director
* 1995 Iniokhos : pel·lícula, director

### Actor

* 1965 Le Voleur : curtmetratge, actor
* 1966 Bref Entracte : llargmetratge, acteur
* 1966 O Fovos : llargmetratge, actor
* 1971 Étrange Voyageur : sèrie de televisió, actor
* 1972 Oui, mais : llargmetratge, actor
* 1981 Quand les Grecs : llargmetratge, actor
* 1983 Le Malentendu : llargmetratge, actor

## Premis

* Festival de Cinema Grec 1966 (Tessalònica):
** selecció per a Mékhri to plío
** premi especial per "elevar el nivell poètic del festival" amb Mékhri to plío

## Referències

* ↑ «A short history of Poreia theatre». Poreia theatre. Arxivat de l'original el 27 November 2014. [Consulta: 24 abril 2015].

## Bibliografia

* (francès) Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges Pompidou, 1995. ISBN 2858508135

## Enllaços externs

* (grec) Necrològica Kathimérini
# Gabriel de Llupià de Pagès-Vallgornera

Gabriel de Llupià de Pagès (Perpinyà, 20 de febrer de 1595 – Barcelona?, gener de 1673) va ser senyor de la Vall de Conat i governador de Catalunya.
En esclatar les hostilitats entre la Corona Hispànica i el regne de França, Llucià és visitador del General a Perpinyà. Durant els anys previs a la Guerra dels Segadors, s'implica en la lluita contra l’exèrcit de Lluís XIII. Manel Güell consigna els següents càrrecs: sergent major a la campanya de 1636, ambaixador davant del virrei duc de Cardona per tractar el repartiment d’armes a les poblacions (1637) i comandant d’un terç català en la batalla a Salses (1639).
Com a alcaide del castellet de Perpinyà, el juny de 1640 nega l’allotjament als soldats del terç de Leonardo Molas que havien causat disturbis a La Selva. Les tropes hispàniques opten per bombardejar la capital del Rosselló i posteriorment ocupar-la militarment, fet que empeny Llupià a buscar suports entre les autoritats franceses. En tenir-ne coneixement, el governador Juan de Garay va ordenar el seu empresonar.
Ramon Rubí de Marimon aconsegueix alliberar Llupià el febrer de 1641, i cooptar-la per la causa castellana gràcies a la concessió del càrrec de governador del Rosselló i el títol de cavaller de l’ordre de Santiago.
Després d’una breu estada a la cort madrilenya (1643), s'integra en l’exèrcit de Felip IV de Castella. Aconsegueix recuperar Agramunt (1644), d’on esdevé governador.
El 3 de desembre de 1648 és nomenat governador general de Catalunya, càrrec que no va poder ostentar fins a la primavera de 1653. En aquest lustre, va ser una peça clau per fiançar el control de les tropes del marquès de Mortara a Catalunya.
Capitulada Barcelona, Llupià va sotmetre les comarques de Vic i Olot i va reprimir la rebel·lió de Puigcerdà. La firma del Tractat dels Pirineus oficialitza l’annexió del Rosselló a França. Les vendes, possessions i béns de Llupià foren confiscades per Lluís XIV, i majorment atorgades a Josep de Margarit i Felip Copons.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Gabriel de Llupià de Pagès-Vallgornera» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 28 novembre 2022].
# Nicolás Garcia Caro Vergés y Agustí

Nicolás Garcia Caro Vergés y Agustí (Mataró, 1818 – València, 30 d'agost de 1886) fou un militar i polític valencià d'origen català.
Ingressà a l'exèrcit i assolí el grau de coronel. Després de casar-se en segones noces amb Rosa Ferrer de Plegamans es va retirar de l'exèrcit per tal de curar el seu patrimoni. Políticament va militar inicialment en el Partit Progressista i després en la Unió Liberal. Durant la seva estada a València residia en un palau gòtic situat al barri de a Seu-Xerea i construït en l'època de Jaume I el Conqueridor. Durant el sexenni democràtic va militar al Partit Constitucional i durant la restauració borbònica al Partit Liberal Fusionista. Fou alcalde de València entre juny i agost de 1874, i el 1882 fou escollit diputat de la Diputació de València pel districte Requena-Aiora. El 19 de juny del mateix any va rebre el títol de Marquès de Caro.

## Referències

* ↑ Cementeri General de València.
* ↑ Un edificio guarda en su interior más de 2000 años de la historia de Valencia, valenciabonita.es
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J. A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810-2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p. 230. ISBN 9788495484802.
* ↑ Caro, marqueses de al Ministeri de Cultura.
# Sposalizio del Mare

El Sposalizio del Mare és el nom d'una festa que commemora el domini de Venècia sobre el mar i la relació especial que manté amb aquest i que se celebra des de l'any 1000 aproximadament.. Aquesta festivitat es va exportar a Pisa. Transcorre durant la celebració de l'Ascensió de Jesús i suposa la cristianització d'una festa anterior, pagana, on es demanava als déus que fossin favorables als navegants. El nom de "matrimoni" que té la festa ve del costum de llançar un anell simbòlic a les aigües per segellar la unió de per vida amb el mar.

## Referències

* ↑ Salomon Reinach, Le mariage avec la mer, Cultes, mythes et religions, t. II, p. 206-219, Ernest Leroux, Paris, 1906.
# Vistahermosa de la Creu

Vistahermosa de la Creu, oficialment i en castellà Vistahermosa, també dit històricament Colònia Vistahermosa, la Creu de Fusta i segons algunes fonts Bonavista de la Creu o Bonavista, és un dels barris que componen la ciutat d'Alacant. És un barri residencial situat al nord-est de la ciutat, al llarg de la carretera de València i prop del Tossal de Manises, creat després del 1939.
Pel que fa als límits, és tancat al sud i est per la serra Grossa; pel nord, pel barri de Joan XXIII, la rambla d'Orgègia i la seua continuació, la rambla del Juncaret; i per l'oest, pels barris del Garbinet i el Pla del Bon Repòs. A l'extrem sud, incorpora una zona urbana anomenada la Goteta, que històricament albergava el camp de concentració dels Ametllers i avui acull la parada de tramvia homònima i única del barri.
Segons el cens de l'any 2022 compta amb un total de 6.041 habitants (2.881 homes i 3.160 dones).
El 1952 fou erigit en parròquia.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor Toponímic València (ICV)» (en català). Institut Cartogràfic Valencià. [Consulta: 27 novembre 2023].
* 1 2 3 «Guía Urbana de Alicante» (en català). Reprodueix el visor del Nomenclàtor Valencià de l'Institu Cartogràfic Valencià.. [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ «Corpus Toponímic Valencià (AVL)» (en català). Acadèmia Valenciana de la Llengua. [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ «Guia toponímia d'Alacant» (en català). Acadèmia Valenciana de la Llengua. [Consulta: 27 novembre 2023].
* 1 2 3 «Bonavista de la Creu». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «Guia del sender urbà per la serra Grossa» (en català). Ajuntament d'Alacant. [Consulta: 27 novembre 2023].
* ↑ «ESTADÍSTICAS POBLACIÓN DE ALICANTE» (en castellà). Ajuntament d'Alacant. Arxivat de l'original el 16 de maig 2022. [Consulta: 10 setembre 2023].