OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sebastià-Daniel Arbonés Subirats

Sebastià-Daniel Arbonés Subirats (Tortosa, 25 de novembre de 1947), conegut simplement com a Sebastià d'Arbó, és un psicòleg, periodista, escriptor, guionista, director de ràdio i televisió, director cinematogràfic, editor i productor català. Però pel que més se'l coneix és per la tasca de divulgació en premsa escrita com en ràdio i televisió, de temes esotèrics o de fenòmens paranormals. Històricament és conegut per ser el presentador del programa Misteris a RAC 1 i a 8 TV (actualment 8tv.cat). Actualment s'encarrega del programa Misteris, o no?, de CatRàdio (amb el nou 3Cat).
Des de petit s'interessa per l'esoterisme i llig tots els llibres que pot, ja que en aquella època eren prohibits. La seva família es va traslladar a Ginebra (Suïssa) i a mitjans dels anys 60 s'instal·la definitivament a Barcelona.
El 1966 ingressa per oposició a Televisió Espanyola per rodar documents filmats en 16 mm en una època en què no es feia servir el videotape, que és posterior, i col·labora en programes com Misterios al descubierto i Visado para el futuro, que s'emetien des dels Estudis Miramar a Barcelona per a tot l'Estat espanyol.
A Àfrica va rodar la sèrie Fauna (1970), sobre la vida dels animals, i va obtenir amb ella l'Antena de Oro de TVE.
El 1975 guanya el Premi Ondas al millor programa de ràdio per La otra dimensión, a la cadena SER.
Després d'uns anys en què intensifica la seva tasca cinematogràfica, a final de la dècada de 1970 torna al mitjà televisiu i a les ones amb programes com Catalunya misteriosa pel canal català de TVE, i España mágica pel canal estatal de TVE. També Pirineus màgics a Andorra Televisió. Va participar en el programa En los límites de la realidad, per a Antena 3.
Catalunya misteriosa va durar set anys en antena. Des del 2004 realitza el programa de ràdio nocturn Misteris, a la cadena radiofònica RAC 1, i funda la seva pròpia cadena de televisió, que emet a l'àrea del Barcelonès, Tele Magik.
És també l'organitzador del Magic Internacional, el Festival Internacional de les Ciències Ocultes de Barcelona.
El 2002, el Festival de Sitges li va retre homenatge per tota la seva carrera.

## Filmografia

* 1980 - Viaje al más allá: director, guionista i productor
* 1982 - El ser: director, guionista i productor
* 1982 - Sin bragas y a lo loco: productor
* 1985 - Acosada: director i guionista
* 1986 - Más allá de la muerte: director i guionista
* 1989 - Cena de asesinos: director

## Referències

* ↑ Sebastià d'Arbó i el programa Misteris a Ràdio a la carta
* ↑ Premis Ondas de 1975 Arxivat 2011-09-19 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Magic Internacional incrementa el número de visitantes por la crisis, diari El País, 13/12/2010 (castellà)
* ↑ Sebastià d'Arbó al Festival de Cinema de Sitges de 2002 Arxivat 2010-01-15 a Wayback Machine. PDF

## Enllaços externs

* Web oficial de Sebastià D'Arbó i D'Arbó Produccions S.L. Arxivat 2016-01-10 a Wayback Machine. (castellà)
* Pàgina de Magic Internacional
* Article sobre Sebastià d'Arbó al Centro Virtual Cervantes (castellà)
# Allium aaseae

Allium aaseae és una espècie vegetal endèmica del sud-oest d'Idaho. Se n'ha informat a 6 comtats: Elmore, Ada, Boise, Gem, Payette i Washington.
La planta porta el nom de la botànica estatunidenca Hannah Caroline Aase (1883-1980), professora de la Universitat Estatal de Washington a Pullman.
Allium aaseae creix en llocs sorrencs i pedregosos en alçades de 800-1100 m. Té bulbs en forma d'ou de fins a 2 cm de diàmetre i flors rosades o blanques en forma de campana de fins a 10 mm de llarg.

## Referències

* 1 2 Flora of North America v 26 p 268, Allium aaseae
* ↑ BONAP (Biota of North America Project) floristic synthesis map, Allium aaseae
* ↑ Mancuso, M, & RK Moseley. 1991. Field investigation of Allium aaseae (Aase's onion) on the Boise National Forest. Idaho Department of Fish and Game, Boise
* ↑ Ownbey, M. and H. C. Aase. 1955. Cytotaxonomic studies in Allium. I. The Allium canadense alliance. Research Studies of the State College of Washington, supplement 1: 1–106.
* ↑ Ownbey, Francis Marion. 1950. Research Studies of the State College of Washington 18(1): 38-39, f. 18.
* ↑ Cronquist, A.J., A. H. Holmgren, N. H. Holmgren & Reveal. 1977. Vascular Plants of the Intermountain West, U.S.A. 6: 1–584. In A.J. Cronquist, A. H. Holmgren, N. H. Holmgren, J. L. Reveal & P. K. Holmgren (editors) Intermountain Flora. Hafner Pub. Co., New York.
* ↑ Hitchcock, C. H., A.J. Cronquist, F. M. Ownbey & J. W. Thompson. 1969. Vascular Cryptogams, Gymnosperms, and Monocotyledons. 1: 1–914. In C. L. Hitchcock Vascular Plants of the Pacific Northwest. University of Washington Press, Seattle.
* ↑ Smith, JF, & TV Pham. 1996. Genetic diversity of the narrow endemic Allium aaseae (Alliaceae). American Journal of Botany 83:717-726.
# Gran Premi de Portugal del 1960

Resultats del Gran Premi de Portugal de la temporada 1960 de Fórmula 1, disputat al circuit de Porto el 14 d'agost del 1960. La pole position fou per John Surtees (2' 25. 56) que també feu la volta ràpidaees (2' 27. 53, a la volta 33)

## Resultats

| Posició | Número | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Posició de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 55 | 2h 19' 00. 0 | 3 | 8 |
| 2 | 4 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 55 | + 57.97 s | 6 | 6 |
| 3 | 14 | Jim Clark | Lotus - Climax | 55 | + 1' 53.23 min. | 8 | 4 |
| 4 | 28 | Wolfgang von Trips | Ferrari | 55 | + 1' 58.81 min. | 9 | 3 |
| 5 | 6 | Tony Brooks | Cooper - Climax | 49 | + 6 Voltes | 12 | 2 |
| 6 | 16 | Innes Ireland | Lotus - Climax | 48 | + 7 Voltes | 7 | 1 |
| 7 | 8 | Olivier Gendebien | Cooper - Climax | 46 | + 9 Voltes | 14 | |
| DSC | 12 | Stirling Moss | Lotus - Climax | 51 | Desqualificat | 4 | |
| Ret | 32 | Mario de Araujo Cabral | Cooper - Maserati | 38 | Accident | 15 | |
| Ret | 18 | John Surtees | Lotus - Climax | 37 | Radiador | 1 | |
| Ret | 26 | Phil Hill | Ferrari | 30 | Accident | 10 | |
| Ret | 24 | Dan Gurney | BRM | 25 | Motor | 2 | |
| Ret | 30 | Masten Gregory | Cooper - Maserati | 21 | Caixa canvi | 11 | |
| Ret | 22 | Graham Hill | BRM | 9 | Caixa canvi | 5 | |
| Ret | 20 | Jo Bonnier | BRM | 6 | Motor | 13 | |

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-22. [Consulta: 7 juny 2010].
# Ahí te quiero ver

Ahí te quiero ver va ser un programa de televisió emès per la cadena espanyola TVE entre 1984 i 1987 i conduït per l'actriu Rosa Maria Sardà.

## Format

El programa responia a idèntiques premisses que Per molts anys, conduït per la mateixa Sardà en el circuit català de TVE: Una combinació d'entrevistes (no exemptes del to informal i a vegades àcid de la presentadora), actuacions musicals i sketches d'humor. Al costat de Rosa María Sardà, van actuar en el programa intervenint en els diferents gags, els actors Margarida Minguillón, Amparo Moreno i Enric Pous en el paper, entre d'altres, de Honorato, un home absolutament anul·lat per la seva esposa (Sardà), que es limita a contemplar el televisor. En la segona temporada es va incorporar al repartiment habitual l'actor Joaquim Kremel.
El programa va comptar amb dues etapes: Del 4 d'octubre de 1984 al 7 de juny de 1985 i del 23 de desembre de 1986 al 27 de maig de 1987.

## Premis i Nominacions

* TP d'Or 1984: Millor Presentadora, Rosa Maria Sardà.
* Fotogramas de Plata 1984 (1984): Nominació a la Millor intèrpret de televisió, Rosa Maria Sardà

## Referències

* Revista Teleprograma. Número 947. 3 de desembre de 1984.
* ↑ El País. 4 d'octubre de 1984. Vist el 15 de febrer de 2009.
* ↑ La Vanguardia. 6 d'octubre de 1984. Vist el 15 de febrer de 2009.
* ↑ El País. 2 de diciembre de 1986. Vist el 15 de febrer de 2009.

## Enllaços externs

* Fitxa a IMDb
# Gran Premi de l'est dels Estats Units del 1988

Resultats del Gran Premi de l'est dels Estats Units de Fórmula 1 de la temporada 1988, disputat al circuit urbà de Detroit el 19 de juny del 1988.
| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 12 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 63 | 1h 54' 56. 0 | 1 | 9 |
| 2 | 11 | Alain Prost | McLaren - Honda | 63 | + 38.713 s | 4 | 6 |
| 3 | 20 | Thierry Boutsen | Benetton - Ford | 62 | + 1 Volta | 5 | 4 |
| 4 | 22 | Andrea de Cesaris | Rial - Ford | 62 | + 1 Volta | 12 | 3 |
| 5 | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 62 | + 1 Volta | 17 | 2 |
| 6 | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 62 | + 1 Volta | 16 | 1 |
| 7 | 29 | Yannick Dalmas | Lola - Ford | 61 | + 2 Voltes | 24 | |
| 8 | 36 | Alex Caffi | Dallara - Ford | 61 | + 2 Voltes | 21 | |
| 9 | 4 | Julian Bailey | Tyrrell - Ford | 59 | Accident | 22 | |
| Ret | 24 | Lluís Pérez Sala | Minardi - Ford | 54 | Caixa de canvi | 25 | |
| Ret | 30 | Philippe Alliot | Lola - Ford | 46 | Part mecànica | 14 | |
| Ret | 33 | Stefano Modena | EuroBrun - Ford | 46 | Accident | 19 | |
| Ret | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 45 | Col·lisió | 3 | |
| Ret | 25 | René Arnoux | Ligier - Judd | 45 | Sobreescalfament | 20 | |
| Ret | 15 | Mauricio Gugelmin | March - Judd | 34 | Motor | 13 | |
| Ret | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Judd | 26 | Part elèctrica | 10 | |
| Ret | 1 | Nelson Piquet | Lotus - Honda | 26 | Virolla | 8 | |
| Ret | 32 | Oscar Larrauri | EuroBrun - Ford | 26 | Caixa canvi | 23 | |
| Ret | 17 | Derek Warwick | Arrows - Megatron | 24 | Accident | 9 | |
| Ret | 5 | Nigel Mansell | Williams - Judd | 18 | Motor | 6 | |
| Ret | 14 | Philippe Streiff | AGS - Ford | 15 | Suspensions | 11 | |
| Ret | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 14 | Suspensions | 7 | |
| Ret | 18 | Eddie Cheever | Arrows - Megatron | 14 | Part elèctrica | 15 | |
| Ret | 21 | Nicola Larini | Osella | 7 | Motor | 26 | |
| Ret | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 6 | Neumàtics | 2 | |
| Ret | 26 | Stefan Johansson | Ligier - Judd | 2 | Sobreescalfament | 18 | |
| DSC | 16 | Ivan Capelli | March - Judd | 0 | Accident | 0 | |
| NVQ | 2 | Satoru Nakajima | Lotus - Honda | | | 0 | |
| NVQ | 10 | Bernd Schneider | Zakspeed | | | 0 | |
| NVQ | 9 | Piercarlo Ghinzani | Zakspeed | | | 0 | |
| NVQ | 31 | Gabriele Tarquini | Coloni - Ford | | | 0 | |

## Altres

* Pole : Ayrton Senna 1' 40. 606
* Volta ràpida: Alain Prost 1' 44. 836 (a la volta 4 de 63)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 3 maig 2010].
# Xot de Roraima

El xot de Roraima (Megascops roraimae; syn: Megascops vermiculatus roraimae) és una espècie d'ocell de la família dels estrígids (Strigidae). Habita boscos d'Amèrica del Sud, a Bolívia, Equador, Colòmbia, Veneçuela, Guyana, Surinam i nord del Brasil.

## Taxonomia

Segons la llista mundial d'ocells del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.1, gener 2023) aquest tàxon tindria la categoria d'espècie. Tanmateix, altres obres taxonòmiques, com el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), el consideren una subespècie del xot vermiculat (Megascops vermiculatus).
La subespècie M. roraimae napensis, que habita als Andes, entre Colòmbia i Bolívia, a vegades es considerada una espècie apart: el xot del Napo (Megascops napensis).

## Referències

* 1 2 3 «Owls» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2023. [Consulta: 17 gener 2023].
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 261. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Ateneu Colón

L'Ateneu Colón és una entitat recreativa del barri del Poblenou de Barcelona.
Nascuda el 1889 al carrer de Pere IV, 166, va ser formada per un grup d'amics que van emetre bons per poder comprar cadires i moblar el local. Del 1903 al 1912 va travessar una forta crisi, que va determinar que canviés de nom, dient-se primer La Provenzal (1903-1907) i després Centre Nacionalista Republicà (1907-1912), per retrobar el nom d'Ateneu Colón fins que va desaparèixer l'entitat el 2014. El teatre i el ball van ser les seves activitats principals al llarg dels anys, i des dels anys setanta tenia una secció d'escacs que encara existeix. Durant la Guerra Civil va ser seu de les patrulles de control anarquistes i al seu local va ser detingut el bisbe de Barcelona, Manuel Irurita, raó per la qual en la postguerra s'hi va posar un monòlit amb una placa de marbre com a desgreuge. L'any 2000, l'entitat només tenia 90 socis.
L'edifici de la seu històrica de l'Ateneu Colón al carrer de Pere IV va ser enderrocat l'any 2005 com a conseqüència dels plans urbanístics que van permetre l'obertura del carrer de Llacuna. Aleshores l'entitat es va traslladar al carrer Pujades, 107 on s'hi van estar nou anys més fins que va tancar definitivament el desebre del 2014. En els últims temps només feien balls per a persones de la tecera edat.
La secció d'escacs va sobreviure al tancament de l'Ateneu però no van conservar res ni la memòria d'on venien ni l'arxiu. Aquesta entitat ha itinerant per diferents locals del barri i el 2025 tenien un local de lloguer en el passatge Pere Ripoll que està entre la rambla del Poblenou i el carrer Marià Aguiló. El 2025 tenia una massa social de 130 persones i 70 llicències federatives. El primer equip ha estat a la màxima categoria dels escacs catalans i compta amb jugadors campions d'Espanya.L'abril de 2016 perdé per la mínima a la darrera ronda de la primera divisió de la Lliga Catalana d'Escacs contra el Club Escacs Banyoles.

## Referències

* ↑ «Club d'Escacs (Ateneu Colón Societat Cultural i Recreativa)». timeout.cat. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «Banyoles i Gerunda a D.H.». escacsolot.cat. [Consulta: 19 abril 2016].

## Enllaços externs

* Ateneu Colón - Lloc web oficial
. L'Aliança i l'Ateneu Colón, bressols de ciutadania. Maria Favà Compta. Editorial Afers. Premi Ramon Muntaner. ISBN 978-84-18618-54-3
# Alberto Méndez Borra

Alberto Méndez Borra (Madrid, 27 d'agost de 1941 — 30 de desembre de 2004) va ser un escriptor espanyol famós pel seu llibre Los girasoles ciegos.

## Biografia

Fill del traductor i poeta José Méndez Herrera, la seva infància va transcórrer a Madrid. Va estudiar batxillerat a Roma (Itàlia) i es va llicenciar en Filosofia i Lletres en la Universitat Complutense de Madrid. Persona d'esquerres, va militar en el Partit Comunista fins a 1982. Va treballar en grups editorials nacionals i internacionals. En 2002 va ser finalista del premi Internacional de Contes Max Aub per una de les narracions de Los girasoles ciegos..
Guardonat a títol pòstum amb el Premi Nacional de narrativa de les Lletres Espanyoles 2005 per Los girasoles ciegos, llibre compost de quatre relats ambientats en la Guerra Civil Espanyola. L'obra, publicada als 63 anys, va obtenir també els premis Setenil i de la Crítica. L'últim relat del llibre -el que li dona nom- va ser portat al cinema en 2008 per José Luis Cuerda, aquest mateix també va ser l'autor del guió juntament amb Rafael Azcona.
Encara que no es va dedicar a la literatura fins als seus últims anys, Méndez va treballar en estreta relació amb ella. Va ser redactor en les editorials Els Punxes i Montena, entre d'altres, i cofundador en els anys seixanta de Ciencia Nueva, que va ser tancada per Manuel Fraga en 1969. Va col·laborar en posades dramàtiques de TVE i va ser guionista amb Pilar Miró.

## Principals obres

* Los girasoles ciegos (2004)

## Referències

* ↑ StudioDesign.es. «Página oficial de la película Los girasoles ciegos. Una película de Jose Luís Cerda». [Consulta: 19 agost 2017].

## Enllaços externs

* Entrevista amb Alberto Méndez en Ladinamo Arxivat 2007-10-28 a Wayback Machine.
* El País - Alberto Méndez, el luminoso destello del escritor furtivo
# El señor Galíndez

El señor Galíndez és una pel·lícula del gènere drama de 1984, dirigida per Rodolfo Kuhn, que al seu torn la va escriure (el guió està basat en l'obra El señor Galindez d'Eduardo Pavlovsky), protagonitzada per Héctor Alterio, Joaquín Hinojosa i Antonio Banderas, entre d'altres. El film va ser realitzat per Rodolfo Kuhn P.C. i la seva data d'estrena va ser el 14 de febrer de 1984.

## Argument

Uns homes que fan el que uns altres no volen fer, treballen per a l'enigmàtic Senyor Galíndez, amb qui mai van tenir contacte, els donen com a objectiu preparar a un recluta nou.

## Repartiment

* Héctor Alterio... Beto
* Joaquín Hinojosa... Pepe
* Antonio Banderas... Eduardo
* María Casanova ... María
* Cecilia Roth... Coca

## Referències

* ↑ "basado en la obra “el señor galindez” de Eduardo Pavlovsky" filmoteca.org
* ↑ "Héctor Alterio, Joaquín Hinojosa y Antonio Banderas." abandomoviez.net
* ↑ "se les pide que capaciten a un nuevo recluta." (Traducido) imdb.com

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Lepidochrysops glauca

Lepidochrysops glauca és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels licènids (Lycaenidae). Es troba des dels tròpics africans fins a Sud-àfrica.
L'envergadura és de 35-40 mm per als mascles i de 38-48 mm per a les femelles. Els adults aixequen el vol de setembre a desembre i de gener a abril. Hi ha dues generacions per any.
Les larves s'alimenten d'Ocimum canum i de Lantana rugosa.

## Subespècies

* Lepidochrysops glauca glauca
       Àrea de distribució: Gabon, República Democràtica del Congo, Angola, Tanzània, Malawi, Zàmbia, Zimbàbue, Botswana, Eswatini, Sud-àfrica: a les províncies de Limpopo, Mpumalanga, Nord-oest, Gauteng, Estat Lliure i KwaZulu-Natal.
* Lepidochrysops glauca swinburnei Stevenson, 1939
       Àrea de distribució: Zimbàbue

## Sinonímia

* Lycaena glauca Trimen, 1887
* Neochrysops glauca

## Referències

* ↑ Woodhall, Steve. Struik. Field Guide to Butterflies of South Africa (en anglès), 2005. ISBN 978-1-86872-724-7.
* 1 2 3 Efetov, Konstantin; Feoktistov, Vasiliy; Knyazev, Svyatoslav; Komarov, Evgeny; Korb, Stan; Zhakov, Alexander «Lepidochrysops glauca». Insecta.pro [Consulta: 24 gener 2022].
# Ghislain Baury

Ghislain Baury és un historiador francès, hispanista i especialista en el monacat cistercenc. Professor de la Universitat de Maine, és membre del comitè de redacció de la revista científica Cîteaux Commentarii cistercienses.
És autor d'obres com La dynastie Rouvière de Fraissinet-de-Lozère: les élites villageoises dans les Cévennes protestantes d'après un fonds d'archives inédit (1403-1908) (Nouvelles presses du Llenguadoc, 2011) i Les religieuses de Castille. Patronage aristocratique et ordre cistercien xii$^e$-xiii$^e$ siècles (Presses Universitaires de Rennes, 2012), aquesta segona —en origen la seva tesi doctoral, de 1999- un estudi sobre diversos monestirs femenins de l'Orde del Cister, en concret els de Cañas i Herce (tots dos en l'actual La Rioja) i Vileña (actual província de Burgos), amb pròleg d'Adeline Rucquoi.

## Referències

* 1 2 Cavero Domínguez, 2013, p. 365.
* ↑ Página web de la revista Cîteaux Commentarii cistercienses
* ↑ Baury, 2011.
* ↑ Cayrol Bernardo, 2014, p. 416-417.
* ↑ Estepa Díez, 2013.
* ↑ Alonso Álvarez, 2013, p. 433-436.
* ↑ Cavero Domínguez, 2013, p. 365-366.
* ↑ Berman, 2013, p. 272.
* ↑ Alonso Álvarez, 2013, p. 433.

## Bibliografia

* Baury, Ghislain. Thérèse de Carthagène : Bosquet des malades. Admiration des œuvres de Dieu. Paroles et silence d'une femme dans la Castille du XVe siècle (en francés). Paris: e-Spania Books, 2021. ISBN 9782919448418. leer online.
* Alonso Álvarez, Raquel «Ghislain Baury. Les religieuses de Castille. Patronage aristocratique et ordre cistercien XIIe-XIIIe siècles. Presses Universitaires de Rennes, 2012., 331 pp., ISBN 978-2-7535-2051-6». Erebea. Universidad de Huelva, 3, 2013, pàg. 433-436. ISSN: 0214-0691.
* Baury, Ghislain. La dynastie Rouvière de Fraissinet-de-Lozère: les élites villageoises dans les Cévennes protestantes d'après un fonds d'archives inédit (1403-1908) (en francés). Sète: Nouvelles presses du Languedoc, 2011. ISBN 9782354140663. OCLC 800890835.
* Berman, Constance H. «Ghislain Baury, Les religieuses de Castille. Patronage aristocratique et ordre cistercien, xiie-xiiie siècle, préface d'Adeline Rucquoi» (en francés). Clio. Belin, 37, 2013, pàg. 272. ISSN: 1777-5299.
* Cavero Domínguez, Gregoria «Ghislain Baury, Les religieuses de Castille. Patronage aristocratique et ordre cistercien, XIIe.-XIIIe. siècles, Presses Universitaires de Rennes, Collection “Histoire”, 2012, 331 páginas, ISBN 9782753520516». Medievalismo. Sociedad Española de Estudios Medievales, 23, 2013, pàg. 365-366. ISSN: 1989-8312.
* Cayrol Bernardo, Laura «Ghislain Baury, Les religieuses de Castille. Patronage aristo cratique et ordre cistercien XIIe-XIIIe siècles». Hortus Artium Medievalium. Brepols Publishers, 20, 1, 2014, pàg. 416-417. DOI: 10.1484/J.HAM.5.102989. ISSN: 1330-7274.
* Estepa Díez, Carlos «Ghislain Baury, Les religieuses de Castille. Patronage aristocratique et ordre cistercien XII$^e$- XIII$^e$ siècles» (en francés). Mélanges de la Casa de Velázquez. Casa de Velázquez, 43, 2, 2013. ISSN: 2173-1306.
# Elena Quiroga

Elena Quiroga de Abarca (Santander, 26 d'octubre de 1921 – La Corunya, 3 d'octubre de 1995) fou una escriptora espanyola.

## Biografia

Encara que va néixer el 1921 a Santander, es va criar al pazo de Villoria (Ourense) que posseïen els seus pares, els Comtes de San Martín de Quiroga. Més tard va viure a la casa del seu oncle Estanislao Abarca, un mecenes que va reunir un grup d'artistes del que també eren assidus Miguel de Unamuno i Federico García Lorca, entre d'altres. Va passar una llarga estada a La Corunya i el 1949 va escriure la seva primera obra, La soledad sonora, en la qual explica la història d'una dona des de la seva adolescència fins a la maduresa.
El 1950, un any després de la seva primera publicació, es va casar amb Dalmiro de la Válgoma y Díaz-Varela, futur secretari perpetu de la Reial Acadèmia de la Història. El mateix any va guanyar el Premi Nadal de novel·la amb Viento del Norte. En aquesta obra narra les relacions entre una jove serventa i el seu senyor ancià. A partir del seu matrimoni es va instal·lar a Madrid, on aviat va accedir als ambients literaris i culturals de la capital. Se la considera membre destacat de la Generació del 50 juntament amb Ignacio Aldecoa, Carmen Martín Gaite, Ana María Matute, Rafael Sánchez Ferlosio i Juan García Hortelano.
Gairebé tota la seva obra està impregnada de l'ambient gallec, seguint l'estil de la narrativa de Emilia Pardo Bazán. L'any 1961 va guanyar el Premi de la Crítica de narrativa castellana per la novela Tristura (1960). Va escriure deu novel·les en catorze anys, la majoria de les quals a la dècada dels cinquanta i dels seixanta i el 1983 va ser escollida membre de la Reial Acadèmia Espanyola, sent la tercera dona després de María Isidra de Guzmán i de la poetessa Carmen Conde.
Els seus últims anys els va viure a cavall entre el pazo de San Nigrán (Pontevedra) i Madrid on no solia faltar a les reunions de l'Acadèmia. El 31 d'agost de 1995 va sofrir una caiguda en la seva residència del pazo i es va fracturar el maluc. La mort li va sobrevenir el 3 d'octubre d'aquest mateix any i les seves restes van ser traslladades a Villafranca del Bierzo, on va ser enterrada en el mateix panteó que el seu espòs.

## Obres

* La soledad sonora (1949)
* Viento del norte (1950)
* La sangre (1952)
* Algo pasa en la calle (1954)
* La careta (1955)
* La enferma (1955)
* Plácida, la joven y otras narraciones (1956)
* La última corrida (1958)
* Tristura (1960)
* Envío a Faramello (1963)
* Escribo tu nombre (1965)
* Presente profundo (1973)

## Referències

* ↑ Elena Quiroga a biografias y vidas
* ↑ Elena Quiroga a mcnbiografias.com
* ↑ Fallece a los 74 años la académica i novelista Elena Quiroga, ABC, 4 d'octubre de 1995