OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Organització Revolucionària Interior Macedònia – Moviment Nacional Búlgar

Organització Revolucionària Interior Macedònia – Moviment Nacional Búlgar (búlgar ВМРО - Българско национално движение ВМРО-БНД)/Vatreschna makedonska revoljuzionna organizacija - Balgarsko Natsionalno Dvizhenie, VMRO-BND) és un partit polític de Bulgària fundat el 1989 a Iugoslàvia dins de la Federació d'Associacions Culturals Macedònies (Съюза на македонските културно-просветни дружества). Es considera successor de la històrica Organització Revolucionària Interior Macedònia. El seu líder és Krassimir Karakatxànov, i entre els principals dirigents hi ha Slavtxo Atanàssov, alcalde de Plòvdiv. A les eleccions legislatives búlgares de 2001 es presentà en coalició amb el Moviment del Dia de Jordi, però només va obtenir el 3,63% dels vots. A les eleccions legislatives búlgares de 2005 formà part de la coalició Unió Popular Búlgara, que va obtenir el 5,2% i 13 escons.

## Resultats electorals

Parlament Búlgar :
| Any | Vots | % | Escons | +/– | Pos. | Govern |
| 1997 | Dins l'ODS | Dins l'ODS | 137 / 240 | 137 | 1r | Coalició |
| 2001 | VMRO-Gergyovden | VMRO-Gergyovden | 0 / 240 | 137 | 5è | Extraparlamentari |
| 2005 | Dins el BNS | Dins el BNS | 13 / 240 | 13 | 7è | Oposició |
| 2009 | No se'ls va permetre participar | No se'ls va permetre participar | No se'ls va permetre participar | No se'ls va permetre participar | No se'ls va permetre participar | No se'ls va permetre participar |
| 2013 | 66,803 | 1.89 | 0 / 240 | = | 8è | Extraparlamentari |
| 2014 | Dins el Front Patriòtic | Dins el Front Patriòtic | 19 / 240 | 19 | 5è | Suport |
| 2017 | Dins Patriotes Units | Dins Patriotes Units | 12 / 240 | 7 | 3r | Coalició |
| Abr 2021 | 116,430 | 3.58 | 0 / 240 | 8 | 7è | Extraparlamentari |
| Jul 2021 | Dins Patriotes Búlgars | Dins Patriotes Búlgars | 0 / 240 | = | 7è | Extraparlamentari |
| Nov 2021 | 28,319 | 1.07 | 0 / 240 | = | 9è | Extraparlamentari |
| 2022 | 20,177 | 0.78 | 0 / 240 | = | 10è | Extraparlamentari |
| 2023 | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar |
| Jun 2024 | 21,273 | 0.96 | 0 / 240 | = | 12è | Extraparlamentari |
| Oct 2024 | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar | No hi van participar |

### Parlament Europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Grup |
| 2009 | | Dins la Coalició Endavant | Dins la Coalició Endavant | 0 / 18 | Nou | – |
| 2014 | Nikolay Barekov | Dins Bulgària Sense Censura | Dins Bulgària Sense Censura | 2 / 17 | 2 | ECR |
| 2019 | Angel Dzhambazki | 143,830 | 7.14 (#4) | 2 / 17 | = | ECR |
| 2024 | Angel Dzhambazki | 42,022 | 2.09 (#9) | 0 / 17 | 2 | – |

## Enllaços externs

* Web oficial (búlgar)
* Ala jove Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine.
# Omar Aladio

Omar Aladio (Buenos Aires, Argentina, 1921 - ibídem, 5 d'agost de 1987) va ser un autor i primer actor còmic i dramàtic de ràdio i teatre argentí. Va ser valorat pels seus papers de malvat a la ràdio.

## Carrera

Va integrar la Companyia d'Atiliano Ortega Sanz juntament amb Ricardo Oriolo, on va actuar en ràdio-teatres a Radio Mitre. Poc temps després va formar la seva pròpia companyia ràdio-teatral.
Va ser el creador de l'anomenat "Circ Radial" entre 1954 i 1957, en reeditar tots els grans èxits de ràdio-teatre als circs i després de fer una obra cada nit, com El boyerito de la cara sucia, El león de Francia, El negro Tomás, Juan Barrientos, El apache argentino i Nazareno, entre d'altres. Amb aquest circ va debutar a Lanús. Posteriorment és contractat pel circ Gani de Necochea entre 1962 i 1963, passant pel de Mar del Plata, el de Tandil, i altres llocs més.
Amb la companyia de Juan Carlos Chiappe amb Totón Podestá, Aladio, es va consagrar com el malvat clàssic de la telefonia argentina després de l'obra Flachenzo el maleït. Al costat d'Audón López, aquell famós negre Faustino, va brillar una vegada més en aquest rol a Radio del Pueblo.
Els seus grans amics van ser els actors Adalberto Campos i Héctor Miranda, amb els qui va treballar tant en ràdio com al circ. La companyia de Miranda va ser l'última que havia quedat a Radio Argentina fins a la finalització del ràdio-teatre a Buenos Aires.
Al costat d'Héctor Bates van ser els autors dels ràdio-teatres Soy del 900 i El apache argentino el 1961, on es solia convidar a figures del tango com ara Azucena Maizani, acompanyada per José Servidio. També amb la seva companyia va estrenar l'obra Mate Cosido, encarnant al mulat Bonze.
Va escriure un poema de comiat titulat Ha muerto Radio Porteña que va ser llegit en la transmissió de tancament de la tradicional emissora.
En teatre a més dels ja esmentats en el circ, va actuar en les obres El Moreira, el gaucho immortal (1969) de la seva autoria, El Fantoche (1970) i Santos Vega.
Ja en els seus últims anys es va dedicar a la docència teatral, fins a la seva defunció per causes naturals el 5 d'agost de 1987. Les seves restes descansen en el panteó de SADAIC de l'Associació Argentina d'Actors del Cementiri de la Chacarita.

## Foto-novel·les

* El Paisajo Juan Sin Miedo, amb Héctor Miranda, per a la Revista Sospirs.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20140201175715/http://www.acceder.gov.ar/es/653536
* ↑ seibel, Beatriz. Historia del circo (en castellà). Buenos Aires: Ediciones del Sol, 1993, p. 229. ISBN 950-9413-46-1.
* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 2 de febrer de 2014. [Consulta: 1r febrer 2014].
* ↑ Gotlip, Alelí. El radioteatro (en castellà). Buenos Aires: B. Viterbo, 2001, p. 31.
* ↑ http://www.magicasruinas.com.ar/revdesto067b.htm
* ↑ Merkin, Martín. Días de Radio: Historia de la Radio Argentina (en castellà). Buenos Aires: Espasa Calpe, 1995, p. 293.
# Paloma Chen

Paloma Chen (xinès simplificat: 陈聪慧, pinyin: Chén Cōnghuì; Alacant, 1997) és una poeta i periodista valenciana d'origen xinés, premiada amb el II Premi de Poesia Viva de 2021 rebut en la Reial Acadèmia Espanyola.

## Biografia

Nascuda a Alacant en una família provinent de la regió de Wenzhou als anys huitanta, Chen va créixer a l'entorn del restaurant que els seus pares regentaven a Utiel, tema present a algunes de les seues composicions poètiques i escrits. Chen va ser reconeguda en el curs 2014-2015 amb el premi extraordinari de batxillerat del País Valencià. Chen va estudiar periodisme en la Universitat de València, i va fundar una plataforma enfocada a la difusió del interculturalisme amb activitats en les quals col·laboren descendents de xinesos juntament amb participants espanyols i llatinoamericans. Com a periodista ha treballat per a l'Agència EFE i els departaments de comunicació de diverses institucions com Creu Roja Espanyola. Ha treballat en periòdics com Verne-El País o El Salto, entre d'altres.
Chen ha participat en diversos projectes de interculturalisme com Crecer en un chino, Tusanaje, o per a la creació a Espanya de la I Trobada de la Diàspora xinesa. Dins del projecte Crecer en un chino va realitzar entrevistes a xinesos a Espanya, com la realitzada entre altres al cantant Chenta Tsai, espanyol i taiwanés.
Chen va arribar a la final del concurs convocat per a la selecció de guanyadors del II Premi de Poesia Viva com a finalista de València. La seua obra, de títol “Los estudiantes de Confucio con sombrero de paja” va ser la seleccionada i va rebre el guardó.

## Obra publicada

* 2021 Invocación a las mayorías silenciosas, premiada en el II Premi de Poesia Viva.

## Referències

* 1 2 Fanjul, Sergio C. «Paloma Chen: “El restaurante chino es un lugar de resistencia”» (en castellà). EL PAÍS, 05-04-2021. [Consulta: 7 abril 2021].
* ↑ «LA ENTREVISTA | Paloma Chen: "Apelo a que los periodistas, al hablar de migraciones, partan de la responsabilidad histórica de los estados"» (en castellà). [Consulta: 3 juny 2022].
* ↑ «Paloma Chen: “He conseguido sentirme cómoda entre dos aguas”». El Salto. [Consulta: 3 juny 2022].
* ↑ Mu-Kien, Adriana Sang. «Paloma chen: el grito poético de los olvidados de la vida». Periódico Hoy, 31-07-2021. [Consulta: 3 juny 2022].
* ↑ «PALOMA CHEN Y SU PROYECTO AUDIOVISUAL ‘CRECER EN UN CHINO’» (en castellà). M-Arte y Cultura Visual, 23-11-2020. [Consulta: 7 abril 2021].
* ↑ «Chenta Tsai, antes ‘chino’ que ‘maricón’» (en espanyol europeu). Crecer en 'un chino', 14-04-2019. [Consulta: 7 abril 2021].
* 1 2 «Así fue: Paloma Chen, ganadora de la Gran Final del II Premio #LdeLírica» (en espanyol europeu). Ámbito Cultural, 30-09-2020. Arxivat de l'original el 2021-04-22. [Consulta: 7 abril 2021].
* ↑ «Invocación a las mayorías silenciosas – Paloma Chen | Letraversal Editorial de Poesía» (en castellà). [Consulta: 28 abril 2022].
# Parc de Sallent

El Parc de Sallent és una obra del municipi de Sallent (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment té com a nom oficial Parc Municipal Pere Sallés.

## Descripció

En conjunt, el Parc Pere Sallés ocupa una superfície d'uns 18.000m², diferenciant-se en tres zones: el jardí, el Passeig de la Biblioteca, i les zones enjardinades dels edificis de les escoles.
El jardí està dividit en dos cossos separats per una via que comunica les escoles i passeig amb el carrer Palau. Cada cos té un o dos sortidors entorn dels quals s'articulen els camins que divideixen el jardí en diverses parts on creixen els arbres o les plantes. L'únic element arquitectònic és una miranda sobre el riu Llobregat en el sector de ponent. La vegetació és predominant arbustiva, amb gran difusió de coníferes, pi blanc, avet i xiprer, si bé no hi falten arbres d'altres tipus.
Els arbres més representatius del Parc són: ginkgo, prunera de fulla vermella, castanyer d'Índies, arbre de l'amor, cedre de l'Atles, xiprer blau, alzina, xiprer, pinsap, arbre de les perruques, til·ler, lledoner, llorer, pi blanc, teix i plataner d'ombra.

## Història

Els terrenys pels quals s'estén el parc pertanyien al mas Palau, i eren coneguts com el Camp de Palau. El 1918 s'hi construí una biblioteca popular, amb un passeig per accedir-hi, que anomenaren Passeig de la Mancomunitat, més tard va passar a dir-se Passeig de la Biblioteca i actualment és el Passeig de l'1 d'octubre de 2017, aprovat aquest canvi en el ple municipal del dia 15 de febrer del 2018 a instància d'una moció presentada pels CDR. Posteriorment s'edificaren unes escoles Nacionals promogudes per l'Elèctrica Sallentina. Aquesta empresa adquirí els terrenys restants per construir-hi el parc, la direcció del qual fou confinada al tècnic en jardineria Artur Rigol i Riba, deixeble de l'urbanista, jardiner i escriptor Nicolau Maria Rubió i Tudurí. El parc fou dissenyat l'any 1922 i es va començar la seva construcció el 1929, sota la mirada de l'arquitecte municipal Emili Porta i Galobart.
El 1964 el Parc rebé el nom d'un dels seus promotors, Pere Sallés i Sellarés, cofundador i administrador general de la companyia L'Elèctrica Sallentina, S.A.
La intervenció de renovació més important es va fer el 2010, amb la instal·lació d'un dipòsit i un sistema de reg, la renovació del mobiliari urbà, la reposició de plantes i la millora dels camins, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 Capdevila, Lluís Parc Municipal de Sallent Pere Sallés. Ajuntament de Sallent [Sallent], 2015.
* 1 2 «Parc de Sallent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 desembre 2015].

## Bibliografia

* Badia i Santacana, Maria Antònia. Entrem al parc, estudiem el parc: portal de la natura. Sallent: Ajuntament de Sallent, [1980?]
* Capdevila, Lluís. Parc Municipal de Sallent Pere Sallés. Sallent: Ajuntament de Sallent, [2015?] (fullet)
# Patrick Ghislain

Patrick Ghislain és un enginyer de so belga establert a Espanya, nominat quatre cops al Goya al millor so. Va estudiar tècniques de televisió a l'INSAS de Brussel·les amb Antoine Bonfanti o Henri Morelle. Va començar el seu treball al cinema en la dècada dels anys 1980 en comercials per a Ridley Scott, Jean Jacques Annaud i James Ivory, entre d'altres. El seu primer treball destacat fou al llargmetratge Le thé au harem d'Archimède de Mehdi Charef. A mitjans de la dècada del 1990 va començar a col·laborar en pel·lícules espanyoles com Tu nombre envenena mis sueños, Bwana, Perdona bonita, pero Lucas me quería a mí (1996), En brazos de la mujer madura (1997) i Abre los ojos (1997), amb la que fou nominat per primer cop al Goya al millor so.
Posteriorment ha treballat a Barrio (1998), i ja estat novament nominat al Goya al millor so per Solas i La lengua de las mariposas (1999) i per Isi/Disi - Amor a lo bestia (2005). També ha treballat per a sèries de televisió de França, Bèlgica i dels Països Baixos i fa classes a l'Escola de Cinema i So.

## Filmografia (selecció)

* Le thé au harem d'Archimède (1985)
* Tu nombre envenena mis sueños (1996)
* Bwana (1996)
* Perdona bonita, pero Lucas me quería a mí (1996)
* En brazos de la mujer madura (1997)
* Abre los ojos (1997)
* Barrio (1998)
* La mirada del otro (1998)
* Solas (1998)
* Los lobos de Washington (1999)
* La lengua de las mariposas (1999)
* Leo (2000)
* Torrente 2: Misión en Marbella (2001)
* Lucía y el sexo (2001)
* Nha fala (2002)
* Los lunes al sol (2002)
* Al sur de Granada (2003).
* Mi vida sin mí (2003)
* Torremolinos 73 (2003)
* Te doy mis ojos (2003)
* La vida secreta de les paraules (2005)
* Obaba (2006)
* El hombre de arena (2007)
* Siete mesas de billar francés (2007)
* Los años desnudos: Clasificada S (2008)
* Los abrazos rotos (2009)
* Celda 211 (2010)
* Chico i Rita (2010)
* También la lluvia (2010)
* 3 metros sobre el cielo (2010)
* Katmandú, un mirall al cel (2011)
* Maktub (2011)
* No habrá paz para los malvados (2011)
* El muerto y ser feliz (2012)
* Una boda en la Toscana (2014)

## Referències

* ↑ Entrevista a Patrick Ghislain a labobinasonora.net
* ↑ Abre los ojos al web dels Goya
* ↑ Patrick Ghislain Arxivat 2019-12-12 a Wayback Machine. a schooltraining.es
# Patronat de la Catequística (Figueres)

Patronat de la Catequística és un edifici del municipi de Figueres (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Edifici situat a davant del Parc Bosc. Es tracta d'un edifici de planta baixa i primer pis, de planta rectangular. A la planta baixa, presenta una portalada central que dona pas a la sala i al bar, dues portes laterals que condueixen als pisos i tres finestres laterals. Del primer pis destaca la tribuna central, amb un mosaic ornamental que representa a la família, flanquejada per finestres a les dues bandes. En un costat, un cos més endarrerit, té una sortida en balcó. Tot i tenir referències noucentistes, com la mesura i la simetria de la seva façana principal, l'immoble es pot emmarcar dintre el corrent racionalista dels primers anys 30. La lectura compositiva global és netament horitzontal, utilitzant recursos com la coberta plana acompanyada de la barana d'escala, les obertures apaïsades reforçades amb la fusteria adequada, i els ràfecs i motllures entre d'altres.

## Història

El 1932 va inaugurar-se, moment en què Figueres ja es veia plena d'homes amb idees laiques i lliure-pensants, que atacaven furiosament el Catolicisme.

## Referències

* 1 2 «Patronat de la Catequística». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Paul Radin

Paul Radin (Łódź, 2 d'abril de 1883 – Nova York, 21 de febrer de 1959) fou un antropòleg estatunidenc d'origen polonès. Va ser alumne de Franz Boas a la Universitat de Colúmbia, i hi estudià amb Edward Sapir i Robert Lowie entre d'altres. Va començar els seus estudis de camp amb els indis winnebago el 1908.

## Obres

Les seves obres són nombroses, però la més cèlebre és The Trickster (1956). Relacionat amb aquest tema també va coescriure Le Fripon divin: un mythe indien, que comprèn textos dels precursors de la mitologia grega de l'universitari Karl Kerényi i anàlisis del psicoanalista Carl Gustav Jung. Altres obres són:
* 1915 The Winnebago Tribe (reedició de 1990 de la University of Nebraska Press ISBN 0-8032-5710-4)
* 1927 Primitive Man As Philosopher (amb una introducció de John Dewey)
* 1934 The Racial Myth
* 1953 The World of Primitive Man
* 1956 The Trickster: A Study in Native American Mythology ISBN 978-0-8052-0351-6
* 1958 "Le Fripon divin: un mythe indien ", obra col·lectiva de Carl Gustav Jung, Paul Radin i Kerényi, editat per Librairie de l'Université, Georg et Cie.
* Tro Ressonant: L'autobiografia d'un indi americà. Tarragona: Publicacions URV, 2012 (Antropologia Mèdica; 6). ISBN 9788484242109. «traducció al català»

## Referències

* ↑ «Paul Radin». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Enllaç a la descàrrega de la versió electrònica del llibre Tro Ressonant: L'autobiografia d'un indi americà
* Paul Radin's Winnebago Notebooks a l'American Philosophical Library.
* Obres de Paul Radin al Projecte Gutenberg.
# Pepo Scherman

Pepo Scherman (Ronda, Màlaga, 1 de maig de 1971) és un enginyer de so andalús, molt conegut en la música espanyola i que ha treballat amb una gran part dels artistes espanyols més populars. Reconegut amb tres Grammys pel disc No es lo mismo d'Alejandro Sanz i amb un premi de la música pel disc de Miguel Bosé Papito. Encara que ha creat aquests èxits com a enginyer la seva posició sempre ha estat ser músic.

## Trajectòria

És fill de pare espanyol i mare sud-africana. Va començar a fer les seves primeres cançons i a gaudir escoltat alguna cosa pròpia. La composició li dona a descobrir un nou món ple d'emocions. Acabats els estudis de batxillerat, es va traslladar de Benalmádena a Madrid per estudiar la carrera de Ciències de la informació. Quan es va llicenciar en la branca d'imatge i so, va entrar a treballar en els estudis de la discogràfica de Pep's Records on realitza un apranentage i més tard els seus primers treballs com enginyer de so. Aquí va conèixer José Miguel Fernández Sastrón, Fernando Sancho, Lulo Pérez i Augusto Algueró entre d'altres. Durant quatre anys de treballar allà també va col·laborar en altres estudis com Fonoelàstica i Sonomedia.
A principis de l'any 2000 va entrar a treballar en els estudis Sintonia de Madrid amb en Paco Pérez, Juan González i Gonzalo Castro en el departament de música. Aquí va treballar amb artistes molt coneguts com a Miguel Bosé, Alejandro Sanz, Andrés Calamaro, Bertín Osborne o Ketama entre d'altres. En aquest període va viatjar a Londres per ajuntar-se a l'estudi de Greg Walsh en el concert de Girados d'Ana Torroja i Miguel Bosé. També va realitzar gravacions de doblatge i adaptacions al castellà en pel·lícules Monsters, Inc.. L'any 2004 es va independitzar de sintonia per treballar com a freelance per a productors com Miguel Ángel Arenas, Lulo Pérez, Chris Cameron i Joan Valent. Aquest mateix any va rebre tres Grammy Llatins per la seva col·laboració en l'àlbum No es lo mismo de n'Alejandro Sanz. Posteriorment va viatjar a Londres per treballar amb Bosé i a Cuba per Sanz. Manté una estreta relació amb Bosé, amb qui treballa pels àlbums Papito (2007) i Cardio (2009). Pel primer fou nominat novament a tres Latin Grammy. En 2015 fou nominat novament als Grammy Llatins com a enginyer de so del disc Amo de Miguel Bosé.

## Obres

* Pa llorar de momento
* Lavas lamp
* Tierra
* Barrunto

## Referències

* ↑ «Pepo Scherman» (en anglès). Grammy. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ «Con tres Grammys por montera» (en castellà). heraldo.es, 13-04-2010. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ «Pepo Scherman» (en castellà). allmusic.com. [Consulta: 1r gener 2017].
* ↑ «Se calientan los motores para los premios Grammy Latinos 2015» (en castellà). diariolibre. [Consulta: 1r gener 2017].

## Enllaços externs

* Pepo Scherman - Lloc web oficial
* Discografia de Pepo Scherman a discogs
# Pere Pinyol

Pere Pinyol (1952-2013) fou un actor i director català. Va ser director del Teatro Price de Madrid des del 2009, codirector de l'acte d'inauguració de l'Expo de Saragossa 2008, coordinador general de les gales de 2006 a 2010 dels Premis Max, i director artístic de la programació dels espectacles del Fòrum Universal de les Cultures (2004) entre d'altres. Pinyol va dirigir el projecte '6Goya6', per al 200 aniversari del 1808 Madrid, i va exercir de director general a Focus Madrid, a més de creador, productor i director del cabaret Passió Espanyola per al Pavelló d'Espanya a Expo Xangai (2010).

## Referències

* ↑ «El conseller de Cultura recorda Pere Pinyol com 'un exemple de creativitat i entusiasme infatigable en l'àmbit de les arts escèniques'». Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: novembre 2013].
# Pessimisme

Pessimisme (del llatí pessimum, 'el pitjor') és una doctrina filosòfica que afirma (invertint la tesi leibniziana) que vivim en el pitjor dels mons possibles.
Dintre del context del pensament occidental, aquesta idea sorgeix amb l'anomenat "pessimisme grec" o amb la doctrina del filòsof Hegesias. Ja Plutarc refereix, prenent-la d'Aristòtil, la famosa llegenda de Silè, que declara:
"Una vida viscuda en el desconeixement dels propis mals és la menys penosa. És impossible per als humans que els succeeixi la millor de les coses, ni que puguin compartir la naturalesa del que és millor. Per això, és el millor, per a tots els homes i dones, no néixer; i el segon després d'això —la primera cosa que poden aconseguir els humans— és, una vegada nascuts, morir tan ràpid com es pugui." (Consolatio ad Apollonium, 27, 115B-C)
Amb tot, la fonamentació més o menys sistemàtica del pessimisme té lloc amb els filòsofs de l'irracionalisme del segle xix, com Schopenhauer, Mainländer, Eduard von Hartmann i Søren Kierkegaard. Ja en el segle xx, s'enrolen també en aquest corrent de pensament Martin Heidegger, Jean-Paul Sartre i Emil Cioran.
Sigmund Freud podria també ser descrit com un pessimista i va compartir moltes de les idees de Schopenhauer. Va veure l'existència humana com estant sota atac constant de dues forces dintre d'un mateix, les forces de la natura i de relacions amb els altres. La cita següent, de Civilització i els seus descontents, és potser el millor exemple del seu pessimisme:
"Podem citar molts avantatges que devem a la molt menyspreada era d'avanços científics i tècnics. En aquest punt, no obstant això, la veu de la crítica pessimista es fa sentir, recordant-nos que la majoria d'aquests plaers segueixen el patró del "plaer barat" recomanat en certa broma, un plaer que un pot gaudir parant una cama nua fora dels llençols una nit freda d'hivern, i tornar-la a ficar dins... Quin bé és per a nosaltres una llarga vida si és dura, sense gaudiment i tan plena de sofriment que no podem més que donar la benvinguda a la mort com un repartidor?".
És possible referir-se també a un cert rerefons pessimista inherent a les religions (particularment el budisme), encara que totes tendeixen, en major o menor mesura, a garantir algun tipus de redempció. Per al cristianisme, per exemple, l'esperança és una de les anomenades virtuts teologals. El pessimisme s'adhereix, d'acord amb l'esperit bíblic, a la noció que aquest món és l'estatge del mal. Per aquest motiu, aquest concepte es relaciona, bastant freqüentment, amb doctrines tals com l'escepticisme, el nihilisme, l'ascetisme i fins i tot el misticisme, entre d'altres.
La noció de pessimisme s'oposa al concepte filosòfic d'optimisme.

## Referències

* ↑ Dienstag, Joshua Foa (2009). Pessimism: Philosophy, Ethic, Spirit. Princeton, New Jersey: Princeton University Press. ISBN 978-0-6911-4112-1.
Viccionari