OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amfiteatre d'El Djem

L'amfiteatre d'El Djem (o El Jem) és un coliseu romà construït a la ciutat de Thysdrus (moderna El Djem, Tunísia). Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1979.

## Història

Construït entre el 230 i el 238 pel procònsol Gordià III. Fou el tercer més gran de l'Imperi Romà després dels de Roma i Càpua, almenys pel que fa a espectadors, i de mesures similars a aquestos. La superfície d'aquest amfiteatre és de 148 de llarg i 122 d'ample, amb una altura de 36 metres i podia allotjar almenys 30.000 espectadors (les estimacions arriben fins a 45.000, com el de Roma, però la ciutat només tenia 30.000 habitants).
L'arena mesura 65 x 39 metres; disposava de tres pisos o plantes amb arcades corínties. Sota l'amfiteatre, hi ha dues galeries en forma de creu amb diverses cel·les als seus costats, per als gladiadors i per a les feres. No hi havia pòdium que separés els espectadors de l'arena. L'entrada s'hi feia per portes amb arc a nivell de la planta baixa, predeterminades per als habitants de cada barri i marcades per un símbol (un lleó, una àguila, una dea, etc.); aquestes entrades portaven a uns passos paral·lels al perímetre de l'arena, on sorgien les escales que portaven caps a les plantes i desembocaven a les grades.
L'obra no es va acabar del tot a causa del suïcidi de Gordià el 238, després d'encapçalar una revolta contra Maximí el Traci, però estava prou avançat per a poder-lo usar. Les pedres, del tipus sorrenc resistent i fàcil de treballar, foren portades de Salakta (Sallaktum), a uns 30 km. El seu estat de conservació és força bo, molt millor que el de Roma.
La reina amaziga coneguda com la Kàhina, que va lluitar contra els àrabs, va assolar les terres d'El Djem, i cremà les collites i arbres per fer el buit als invasors. Finalment, fou assetjada dins a l'amfiteatre i els àrabs esperaven rendir-la per la fam i la set, però la reina va exhibir peix fresc; això implicaria un túnel des de El Djem fins a la mar, però no s'ha trobat cap indici d'un túnel semblant.
La llegenda diu que, al coliseu, hi ha un tresor enterrat que ha de ser trobat per una noia de la ciutat. Els habitants van usar les pedres de l'amfiteatre per a les seves cases pensant que una sola pedra d'aquest lloc allunyava els escorpins i serps verinoses.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Amphitheatre of El Jem» (en anglès). [Consulta: 26 febrer 2021].
* ↑ algunes fonts estimen que l'ordre dels amfiteatres fou: Roma, Càpua, Milà, Autun, Verona, Cartago i El Djem
# Richard Christopher Carrington

Richard Christopher Carrington (Londres, barri de Chelsea, Regne Unit, 26 de maig de 1826 - Churt, Surrey, Regne Unit, 27 de novembre de 1875) va ser un astrònom aficionat anglès que va descobrir la rotació diferencial del Sol mitjançant observacions de les taques solars en 1863.

## Vida i obra

El 1859 Carrington i Richard Hodgson, un altre astrònom aficionat britànic, van observar de manera independent i per primera vegada una erupció solar. A causa d'un "pic" simultani registrat en el magnetòmetre del Real Jardí Botànic de Kew i a una tempesta geomagnètica detectada l'endemà, Carrington va sospitar l'existència d'una connexió de l'activitat magnètica solar-terrestre. Fins i tot encara que Carrington no descobrís el cicle d'activitat de les taques solars d'11 anys, les observacions de l'activitat d'aquestes taques que va realitzar després de saber dels treballs d'Heinrich Schwabe, van portar al fet que la numeració dels cicles es faci amb el seu nom. Per exemple, el màxim de taques de 2002 va ser el Cicle de Carrington número 23.
Carrington va determinar també els elements de l'eix de rotació del Sol, basant-se en els moviments de les taques solars, i els seus resultats segueixen encara avui en dia en ús en ple segle XXI. El 1990, la sonda Ulysses va ser llançada per a estudiar el vent solar des de les altes latituds solars, complementant totes les observacions anteriors, que s'havien realitzat en o prop del pla de l'eclíptica del Sistema Solar.
George Fitzgerald va suggerir més tard que la tempesta estava accelerada de forma regular des del Sol i que arriba a la Terra després de diversos dies.
Carrington va realitzar també les observacions inicials que van portar a l'establiment de la llei de Spörer. També va suggerir que hi ha un flux continu de partícules que es dirigeixen cap a l'exterior del Sol. És el que després es va denominar vent solar. Va guanyar la medalla d'or de la Reial Societat Astronòmica l'any 1859.
Va morir en 1875, als 49 anys d'edat, a causa d'una hemorràgia cerebral després que la seva esposa morís aquell mateix any.

## Reconeixements

* El cràter lunar Carrington porta aquest nom en el seu honor.

## Vegeu també

* Annex:Llista d'astrònoms
* Fulguració solar de 1859

## Referències

* 1 2 Asimov, Isaac. «Carrington, Richard Christopher». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 346-347. ISBN 8429270043.
* ↑ «Richard Christopher Carrington; British astronomer» (en anglès). Encyclopedia Britannica. [Consulta: 3 juny 2018].
* ↑ «Richard Carrington». Solar Storms. [Consulta: 6 gener 2016].

## Bibliografia

* Leslie Stephen, ed. (1887). Dictionary of National Biography (en angles). Volum 9. Londres: Smith, Elder & Co.

## Enllaços externs

* Biografia situada en el High Altitude Observatory (en anglès)
# Gladiador fiscal

Gladiador fiscal (el terme s'usava generalment en plural: gladiadors fiscals) era el nom que es donava a l'antiga Roma a tots els gladiadors de qualsevol mena que eren entrenats i mantinguts amb càrrec al fiscus (erari).

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gladiatores». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 5 maig 2022].
# Hasculf Rögnvaldsson

Hasculf Rögnvaldsson també Ascall mac Ragnaill (mort el 1171), dit també Mac Torcaill (en irlandès:Asgall mac Torcáill) o Thorgillsson, va ser l'últim monarca viking del regne de Dublín. Segons els historiadors, la seva fortalesa s'emplaçava on actualment es troba el castell de Dublín. Després de la invasió el 1171 de les forces de Richard FitzGilbert de Clare, el regne d'Hasculf va ser conquerit per mercenaris cambro-normands aliats del rei Diarmuid Mac Murchadha Caomhánach. Hasculf va haver de refugiar-se a les Terres altes d'Escòcia, on va organitzar un exèrcit entre els seus partidaris. Quan va intentar reconquistar el regne per la força, va ser derrotat i mort al camp de batalla, segons els Annals irlandesos.
Malgrat tot, els escrits de Giraldus Cambrensis, expliquen una altra versió molt diferent considerada com una fantasia llegendària. Suposadament capturat a les sorres de la badia en intentar fugir amb la seva flota, Hasculf va pagar una fortuna a canvi del seu alliberament. Tanmateix, abans de ser alliberat, va dir als seus captadors que només havien vist una petita mostra del seu poder i que tornaria amb un exèrcit encara més poderós. Els normands van respondre a l'amenaça cobrant el rescat i decapitant al destronat rei a la plaça central de la ciutat.
Encara que a efectes històrics l'hegemonia vikinga va finalitzar el 1066, els cabdills nòrdic-gaèlics dels territoris vikings de les Illes del Nord van mantenir el perfil clàssic de guerrer territorial, devot pagà, mercenari i subjecte als costums i clans familiars típics d'Escandinàvia. Amb la caiguda d'Hasculf finalitza definitivament l'era vikinga, obrint un nou capítol de l'edat mitjana a Irlanda.

## Referències

* ↑ Annals de Tigernach 1171.7
* ↑ Annals dels quatre mestres 1171.17
* ↑ Annals d' Ulster 1171.2 (mencionat com "fill de Torcall")
* ↑ The Medieval Irish Annals, Gearoid Mac Niocaill, Medieval Irish History Series, 3, Dublin, (1975)
* ↑ Downham, Clare, (2007) Living on the edge: Scandinavian Dublin in the Twelfth Century, pp 33–51 in West over Sea, Studies in Scandinavian Sea-Borne Expansion and Settlement Before 1300 a "Festschrift in honour of Dr Barbara E. Crawford", eds. Beverley Ballin Smith, Simon Taylor and Gareth Williams, Leiden and Boston. ISBN 978-90-04-15893-1
* ↑ Giraldus Cambrensis, The History and Topography of Ireland tr. John J. O'Meara. Harmondsworth: Penguin, 1982.ISBN 978-0-14-044423-0
# Vocal oberta posterior no arrodonida

La vocal oberta posterior no arrodonida és un fonema que es representa a l'AFI amb el símbol [ɑ] (una lletra grega alfa), sovint simplificat com una A cursiva.
Apareix en algunes de les llengües més parlades del món, com l'àrab, el noruec, el persa i alguns dialectes de l'alemany, l'anglès, i el francès, entre d'altres.

## Característiques

* És una vocal perquè no hi ha cap interrupció en el pas de l'aire
* L'articulació és posterior, ja que la llengua tira cap enrere per produir-la
* És un so obert, perquè la boca s'obre al màxim per deixar passar l'aire
* La boca roman oberta amb els llavis estirats, per això no és arrodonida
* És un so oral perquè no surt aire pel nas

## En català

En català aquest so apareix com a variant posterior de la vocal /a/ a final de mot en alguns dialectes.

## Referències

* ↑ Rafel i Fontanals, Joaquim. Aplicació al català dels principis de transcripció de l'Associació Fonètica Internacional (pdf). Barcelona: Insitut d'Estudis Catalans, 1999, p. 14.
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Longus

Longus (grec antic: Λόγγος), anomenat 'el Sofista', va ser un novel·lista de la Grècia antiga autor de l'obra Dafnis i Cloe, de vegades presentada amb el títol de Pastorals de Longus, considerada com la primera novel·la pastoral. Es coneix molt poc de la seva vida i a partir del pròleg de Dafnis i Cloe se suposa que va viure a l'illa de Lesbos (on es desenvolupa l'obra) durant el segle II, en època d'Hadrià, però podria ser altrament. Aquesta obra fou impresa per primer cop a la ciutat de Florència el 1598.
S'ha suggerit que el nom Longus és una mala interpretació del títol de l'obra del manuscrit florentí (Λεσβιακῶν ἐρωτικῶν λόγοι). Seiler també fa l'observació que el millor manuscrit comença i acaba amb λόγου (no amb λόγγου) ποιμενικῶν. Si el seu nom era realment Longus, probablement era un llibert d'alguna família romana que tenia aquest nom com a cognomen.
L'elecció de l'illa de Lesbos com a escenari de la trama podria haver estat guiada per una referència a la poetessa arcaica Safo, que era originària d’allí i és una de les principals inspiracions de l’autor.
És evident, per les al·lusions presents a la novel·la, que Longus coneixia bé la poesia grega arcaica (Safo) i hel·lenística, en particular la poesia pastoral (Teòcrit), el teatre i la literatura antiga grega de l’època romana (especialment les Bucòliques de Virgili): s'hi inspira i l’utilitza en la composició de la seva trama, els noms dels personatges, les descripcions i els símbols presents a la novel·la.

## Referències

* ↑ «Longus». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Richard F. Hardin: Love in a Green Shade: Idyllic Romances Ancient to Modern,ed.U of Nebraska Press, 2000 pàg 11, 43, 44, 52, 57, 66, 273,«Enllaç».
* Edició electrònica de ''Pastoralia de Daphne et Chloe
Viccionari
# Victoriano Santos Iriarte

Victoriano Santos Iriarte (Canelones, 2 de novembre, 1902 - Montevideo, 10 de novembre, 1968) fou un futbolista uruguaià.
Jugà al Racing Club de Montevideo, al CA Peñarol i a la selecció de l'Uruguai. Amb aquesta fou campió del món el 1930, on a més marcà dos gols.

## Referències

* ↑ Elichiri, José Pedro Malagraba. "Mi vida": 68 años ininterrumpidos en la industria (1925-1993) : un ejemplo de "self made man" (en castellà). Autor, 1994, p. 255.

## Enllaços externs

* Perfil a fussballdaten.de
* Perfil a FIFA Arxivat 2013-01-02 at Archive.is
# Refugi Juli Soler Santaló

El Refugi Juli Soler Santaló o Xalet-Refugi Juli Soler Santaló és un xalet refugi de muntanya propietat del Centre Excursionista de Catalunya (CEC), situat a 1.270 metres d'altitud, al nucli urbà de Salardú del municipi de Naut Aran, a la comarca de la Vall d'Aran.
El xalet-refugi de grans dimensions, es troba al peu de la carretera C-28, en direcció al Port de la Bonaigua, a 4 km de l'estació d’esquí de Baqueira-Beret, té una capacitat per a 112 places repartides entre un dormitori comú amb lliteres i diversos dormitoris de quatre llits, lavabo i dutxa. Envoltat de jardí i terrassa, disposa de tota mena de comoditats: restaurant, bar, telèfon, WC, estufa, electricitat i sala d'estar.
Fou inaugurat l'any 1968 i deu el nom a l'enginyer i excursionista Juli Soler i Santaló, soci del Centre Excursionista de Catalunya (CEC), pioner de l'excursionisme i divulgador d'excursions pels Pirineus, que l'entitat li va dedicar com a reconeixement.
Degut a la seva ubicació és utilitzat com a base per la pràctica de l'alpinisme, l'escalada, el muntanyisme i el senderisme, amb ascensions i travesses per la Vall d'Aran, i a l'hivern és punt de trobada d'esquiadors.

## Referències

* 1 2 Broch, Manuel; Gregori, Francesc X. Aigüestortes i Sant Maurici : el parc nacional i el seu entorn. Barcelona: Montblanc-Martín, 1994, p. 53-54. ISBN 84-85135-63-6.
* 1 2 3 «refugi Juli Soler Santaló». enciclopedia.cat. Enciclopèdia de l'Esport Català. Grup Enciclopèdia Catalana.. [Consulta: 13 gener 2023].
* 1 2 «Refugi Soler Santaló». Catalunya Convention Bureau (CCB). Agència Catalana de Turisme (Generalitat de Catalunya). [Consulta: 3 juliol 2021].
* ↑ Véron, Georges; Jolis; Simó. Parc Nacional d'Aigüestortes i de Sant Maurici. Barcelona: Montblanc-Martín, 1991, p. 34. ISBN 84-85135-48-2.
* ↑ «Juli Soler i Santaló». enciclopedia.cat. Enciclopèdia de l'Esport Català. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 13 gener 2023].

## Bibliografia

* Sales, Mònica «Resseguint la petjada de Juli Soler i Santaló». Revista d'Etnologia de Catalunya, Núm. 41, 2016, pàgs. 129-133. ISSN: 1132-6581 [Consulta: 3 juliol 2021].

## Enllaços externs

* Refugi Juli Soler Santaló
# Regne Anglocors

El Regne Anglocors va ser un estat client proclamat el 15 de juny de 1794 a l'illa de Còrsega sota la protecció del Regne de la Gran Bretanya. La seva creació va ser impulsada per Pasquale Paoli, líder independentista cors, amb l’objectiu d’establir un govern constitucional i allunyar-se del control francès durant les Guerres de la Revolució Francesa. Tot i la proclamació del nou regne, l'autoritat britànica va exercir un control significatiu a través del virrei, Sir Gilbert Elliot. El regne va tenir una vida efímera i va dissoldre's el 1796, quan les tropes britàniques van abandonar l’illa davant l’avenç de les forces franceses.

## Referències

* 1 2 Abram, David. Corsica (en anglès). Rough Guides, 2003, p. 413. ISBN 978-1-84353-047-3.
* ↑ Strobel, Madeleine and Stephan. Corsica and North Sardinia (en anglès). Imray, Laurie, Norie and Wilson Ltd, 2024-05-16, p. 26. ISBN 978-1-78679-492-5.
* ↑ Meeks, Joshua. France, Britain, and the Struggle for the Revolutionary Western Mediterranean (en anglès). Springer, 2017-01-23, p. 142. ISBN 978-3-319-44078-1.
# Walter Hunt

Walter Hunt (1796-1859) va ser un enginyer i inventor nord-americà. Va viure i va treballar a l'estat de Nova York on va tenir una prolífica vida com a inventor, destacant especialment per creacions tan populars com la màquina de cosir (1833), l'agulla imperdible (1849) o el precursor del fusell Winchester entre d'altres.
Hunt no es va adonar de la importància de molts dels seus invents quan els va crear, malgrat que avui dia gran part del seu llegat és àmpliament utilitzat. En el cas de l'imperdible, Hunt va vendre la patent per 400 dòlars (aproximadament 10.000 dòlars de 2008) a l'empresa W. R. Grace and Company per saldar un deute de $15. No va arribar a patentar la màquina de cosir pel fet que podria arribar a destruir llocs de treball, encara que posteriorment, l'inventor Elias Howe va realitzar diverses millores sobre l'invent de Walter Hunt i la va patentar, fet que el va portar als tribunals.
Igual que Howe, Walter Hunt està enterrat al cementiri de Green-Wood a Brooklyn, Nova York.

## Creacions

Alguns dels invents de Walter Hunt, amb els seu número de patent corresponent:
* Ploma estilográfica Patent 4.927
* Imperdible Patent 6.281
* Màquina per fabricar claus Patent 3.305
* Tap giratori Patent 9.527
* Tinter Patent 4.221
* El precursor del fusell Winchester Patent 6.663
* Barco per creuar zones amb gel Patent 958

## Referències

* ↑ Discoveries

## Bibliografia

Marshall Cavendish Corporation. Inventors and inventions. Marshall Cavendish, 2007. ISBN 978-0-7614-7761-7. (anglès)
Clinton N. Hunt. Walter Hunt, American inventor. New York: C. N. Hunt, 1935. OCLC 250585694. (anglès)
Joseph Nathan Kane. Necessity's child: the story of Walter Hunt, Americaʼs forgotten inventor. McFarland & Company, 1997. ISBN 978-0-7864-0279-3. (anglès)
Robert C. Post. Physics, Patents, and Politics: A Biography of Charles Grafton Page. Science History Publications, 1976. ISBN 978-0-88202-046-4. (anglès)
# Venator

El venator estava especialitzat en la caça d'animals salvatges, en el circ s'enfrontava a diferents animals ajudat per un bestiari. En un sentit estricte no eren gladiadors, participaven en el venatio però no en el munus gladiatorum.
# Héctor Larrea

Héctor Larrea (Bragado, 30 d'octubre de 1938) és un actor, periodista i locutor de ràdio i televisió de l'Argentina amb més de mig segle de trajectòria.
Des de 2003 condueix el programa Una vuelta nacional a AM 870 Radio Nacional (Argentina) de dilluns a divensres de 14 a 17. Des de 2018 treballa a FM Nacional La Folklórica, 98.7 MHz.

## Biografia

Va debutar en l'adolescència en els escenaris del seu poble. Quan va acabar la secundària va viatjar a Buenos Aires, i va completar els seus estudis a l'ISER cap a 1962.
El seu inici va ser a Radio Argentina. La seva carrera televisiva com a actor va ser a Cuatro hombres para Eva, pel canal 13. Després va trobar la seva vocació en el programa La campana de cristal, al costat de Nelly Raymond. En la dècada de 1960 era el presentador oficial del Show de Sandro. Durant aquest període també el va fer amb prestigioses orquestres de tango.
En 1967, va iniciar el programa radial Rapidísimo, que va romandre 30 anys, passant per les ràdios El Mundo, Continental i Rivadavia. El nom es deu al fet que el programa durava mitja hora. Va produir diverses innovacions; va incloure tango, cançons melòdiques i folklore, estils de música poc habituals en aquella època.
En 1986 li va arribar l'oportunitat de conduir Seis para triunfar que va aconseguir en les seves primeres emissions 18 punts de ràting i va romandre set anys a l'aire.
Va treballar en desenes de publicitats com la de la Lotería de Santa Fe a mitjans dels anys 1980.
Va ser un dels primers presentadors argentins que va permetre la participació dels oïdors mitjançant missatges telefònics.
En 2000 i 2001 va ser sotmès a dues delicades operacions per pòlips en els intestins.

## Treballs
### Cinema

* Muchas gracias maestro (1993) (inèdita)

### Televisió

Programes on ha participat:
* 1967: Norteamérica canta, per Canal 13
* 1967: El mundo del espectáculo
* 1968: Humor redondo
* 1969: La campana de cristal
* 1971: Dígalo con mímica
* :El panal de la felicidad, per Canal 9
* 1982-1984: El show de la vida
* 1986-1991: Seis para triunfar
* 1992: Una de Cal y Una de Arena
* 1993: El programa de Larrea
* 1995: Hetítor está en vivo
* 1996: Viernes de ESCO en Familia
* 1999: Waku Waku
* 2002: 3×3
* 2011: Recordando el show de Alejandro Molina.

## Premis

És un dels professionals que més estatuetes de Martín Fierro ha obtingut. L'últim ho va rebre en 2015, en la terna «Labor en conducció masculina» per El espacio de Héctor Larrea. També va guanyar un dels Premis Ondas 1972.

## Referències

* ↑ Fitxa d'Héctor Ricardo Larrea en el padró electoral argentí, publicat en el lloc web Buscar Datos. Afirma que va néixer el 30 d'octubre de 1938 i que el seu cognom matern és Villarreal.
* ↑ «Una vuelta nacional» Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine., en el sitio web de Radio Nacional.
* ↑ Youtube

## Enllaços externs

* «Y la leyenda continúa» Arxivat 2013-03-20 a Wayback Machine., la Nación, 11 d'abril de 2011 (Buenos Aires).
* «Entrevista con Héctor Larrea: “En radio a la realidad la inventás vos”», Gacemail.
* «Larrea: “Yo nunca vi tanta libertad de expresión como ahora”»
# Creu de terme del Pla

La Creu de terme del Pla és una creu de terme del Pla del Penedès (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Peu de pedra tallada, formant una circumferència, amb dues anelles de més gran a més petita, pilar de pedra central coronat per una creu de pedra.

## Història

Aquesta creu va ser comprada i col·locada en el seu lloc pels propietaris de la masia l'Aguilera als anys 1940.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme del Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Wilful Peggy

Willful Peggy és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D.W. Griffith i protagonitzada per Mary Pickford, Henry B. Walthall i Claire McDowell, entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar el 25 d'agost de 1910.

## Argument

Un Lord irlandès demana la mà de la jove Peggy, una noia de molt caràcter. Tot i que ella s'hi resisteix, davant la insistència de la mare acaba cedint. A la seva nova casa coneix el nebot del seu marit que se sent atreta per ella. En la festa de les noces és objecte de ridícul davant la desconeixença de les normes de la societat. En adonar-se Peggy esclata de ràbia i fuig de la festa. A fora, el nebot, per consolar-la noia, li proposa fer una cursa a cavall. Ella no té vestit d'amazona però el nebot li proposa que es posi un dels seus vestits, cosa a la que accedeix la noia. El marit en trobar-la a faltar, la busca i una criada li explica que ha deixat la seva roba i ha desaparegut. En assabentar-se el marit, pensant que s'ha fugat, li va al seu darrere per venjar-se. Arriba però en el moment en què ella està atonyinant el noi per haver intentat aquest fer-li un petó. El marit s'adona que ella se sap cuidar sola i torna a casa sense que ella l'hagi vist. A la darrera escena, la noia que ha arribat a casa li explica la situació al seu marit el qual l'abraça amb tendresa.

## Repartiment

* Mary Pickford (Peggy)
* Clara T. Bracy (mare de Peggy)
* Henry B. Walthall (el Lord)
* Claire McDowell (la donzella)
* Kate Bruce (dona a la mansió)
* William J. Butler (criat)
* Mack Sennett (convidat a la festa)
* Mabel Van Buren (convidada a la festa)
* Francis J. Grandon (convidat a la festa)
* Grace Henderson (convidada a les noces)
* Charles Craig (convidat a la festa)
* Edward Dillon (convidat a la festa; home a la mansió)
* Guy Hedlund (convidat a les noces)
* Dell Henderson (criat)
* Henry Lehrman (Bumpkin)
* Stephanie Longfellow (convidada a la festa)
* W. Chrystie Miller (convidat a les noces)
* Alfred Paget (criat)
* Billy Quirk (convidat a la festa)
* Gertrude Robinson (convidada a la festa)
* W.C. Robinson (convidat a les noces)
* Verner Clarges
* Robert Harron
* Mabel Normand
* Dorothy Davenport

## Referències

* 1 2 Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap (en anglès). McFarland, 2016-04-25, p. 179. ISBN 9781476623078.
* ↑ «Biograph Films». Moving Picture World, 27-08-1910, pàg. 474.
* ↑ «Wilful Peggy». Moving Picture World, 27-08-1910, pàg. 475.
* ↑ Fleming, E. J.. Wallace Reid: The Life and Death of a Hollywood Idol (en anglès). McFarland, 2013-10-25, p. 41. ISBN 9780786477258.

## Enllaços externs

* Pel·lícula complerta a Youtube