OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trinxera

Una trinxera és una rasa allargada de protecció del foc enemic, de l'artilleria i de les metralladores, emprada des d'antic per les tropes, i, en forma massiva, durant la Primera Guerra Mundial.
La primera rasa era darrere d'unes barreres formades per llargues tanques de filferro que separaven la terra de ningú del terreny propi; era molt difícil d'assaltar, ja que el terreny d'acostament era en descobert, i les tropes assaltants eren un blanc fàcil per a les defensores. Darrere de les trinxeres de primera línia es trobaven les trinxeres cobertes, que proporcionaven una segona línia defensiva. La seva amplària era d'1,8 a 2,5 metres. Les tropes que no estaven de servei vivien en els refugis subterranis de les trinxeres de suport. Els subministraments, aliments i les tropes de reemplaçament eren traslladats al capdavant a través d'una xarxa de trinxeres de reserva i comunicacions.
Durant la Primera Guerra Mundial es cavaven trinxeres al llarg del front del camp de batalla per a protegir les tropes del foc mortífer de l'artilleria i les metralladores. Darrere de les trinxeres de primera línia es trobaven les trinxeres cobertes, que proporcionaven una segona línia defensiva en el cas que l'enemic assaltés la primera. La seva amplària era d'1,8 a 2,5 metres. Les tropes que no estaven de servei vivien en els refugis subterranis de les trinxeres de suport. Els subministraments, aliments i les tropes de reemplaçament eren traslladats al capdavant a través d'una xarxa de trinxeres de reserva i comunicacions. L'àrea que es trobava entre les trinxeres dels combatents era considerada terra de ningú; intentar creuar aquest terreny solia implicar la mort, ja que estava cobert de filats i els soldats passaven a ser un blanc fàcil per a l'enemic.

## Vegeu també

* La Yorkshire Trench: una trinxera-museu excavada i restaurada a Boezinge (Bèlgica)

## Referències

* ↑ «Activities of The Diggers - Restoration of the Yorkshire Trench and Dug Out». Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 29 febrer 2012].
# EN 50090

EN 50090 és una norma creda per l'organisme normalitzador europeu CENELEC i que regula la comunicació entre dispositius per aplicacions domèstiques i en edificis (HBES : Home and Building Electronic Systems, Sistemes electrònics per a cases i edificis).

## Parts de la norma
### Aspectes de Seguretat Elèctrica

* EN 50090-2-2:1996 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES).Resum del sistema - Requisits tècnics generals
* EN 50090-2-2:1996/A1:2002 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES).Resum del sistema - Requisits tècnics generals
* EN 50090-2-3:2005 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES).Resum del sistema - Requeriments generlas de seguretat funcional per productes HBES

### Avaluació de conformitat

* EN 50090-8:2000 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES).Avaluació deconformitat dels productes

### Cablejat

* EN 50090-9-1:2004 : Requeriments d'instal·lació – Cablejat genèric per HBES Classe 1 Parell trenat

### Sistema de comunicacions obert

* EN 50090-2-1:1994 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 2-1: Generalitats del sistema. Arquitectura.
* EN 50090-3-1:1994 :Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 3-1: Aspectes de l'aplicació. Introducció a l'estructura de l'aplicació.
* EN 50090-3-2:1995 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 3-2: Aspectes d'aplicació. Procès d'usuari per HBES de Classe 1.
* EN 50090-3-2:2004 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 3-2: Aspectes d'aplicació. Procès d'usuari per HBES de Classe 1.
* EN 50090-4-1:2004 :Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 4-1: Capes independents del medi. Capa d'aplicació per HBES de Classe 1.
* EN 50090-4-2:2004 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 4-2: Capes independents del medi. Capa de transport, capa de xarxa i partes generals de la capa d'unió de dades per HBES de Classe 1.
* EN 50090-4-3:2015 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 4-2: Capes independents del medi. Capa de transport, comunicacions via IP.
* EN 50090-5-1:2005 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 5-1: Medi i capes dependents. Potència I per classe 1 HBES
* EN 50090-5-2:2004 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Capes dependents del medi. Xarxes basades en HBES Classe 1, Cable parell trenat
* EN 50090-7-1:2004 : Sistemes Electrònics per habitatges i edificis (HBES). Parte 7-1: Gestió del sistema. Procediments de gestió

## Vegeu també

* Seguretat Elèctrica
* CEM
* Estàndard de comunicació basat en EN50090 : KNX
* Norma En 50491
* Domòtica

## Referències

* ↑ «EN 50090 - European Commission» (en anglès). European Comission. [Consulta: 20 febrer 2017].
* ↑ «CENELEC - EN 50090-1 - Home and Building Electronic Systems (HBES) - Part 1: Standardization structure | Engineering360» (en anglès). standards.globalspec.com. [Consulta: 20 febrer 2017].
# Gente hoy

Gente hoy va ser un programa de format programa d'entreteniment, dirigit per la veterana periodista Maruja Callaved i emès per Televisió Espanyola entre els anys 1976 i 1981.

## Format

Emès de dilluns a divendres en horari vespertí, de 14'30 a 15 hores, just abans del Telediario, el programa passava revista als temes de l'actualitat cultural, social i quotidiana en un to distès. S'inserien reportatges i, eventualment, actuacions musicals.
L'espai va aconseguir notables quotes d'acceptació per part dels espectadors, la qual cosa li va permetre mantenir-se en pantalla durant cinc anys.

## Presentadors

Les dues presentadores principals del magazín van ser dues dones joves, relativament desconegudes per al públic que gràcies al programa es van convertir en dos dels rostres més famosos del panorama televisiu espanyol de la dècada dels setanta.
En la primera temporada, quan el programa es deia simplement Gente, la presentació va ser a càrrec d'Isabel Tenaille, acompanyada de Julio César Fernández i Tico Medina. La popularitat aconseguida li va servir de trampolí per a passar a presentar la següent temporada l'espai d'entrevistes Dos por dos, de Fernando García Tola, al costat de la llavors poc coneguda Mercedes Milá, en horari de màxima audiència.
Va ser substituïda, des de 1977, per la debutant Mari Cruz Soriano, que en aquell moment comptava amb tan sols 22 anys, quan el programa va canviar al seu nom definitiu de Gente hoy. Soriano, com la seva predecessora, va passar a ser un dels rostres emblemàtics de la televisió en Espanya en l'època. Més tard es retiraria del mitjà i dues dècades més tard tornaria a l'actualitat en contreure matrimoni amb el polític i alcalde de Saragossa, Juan Alberto Belloch.
Soriano va estar acompanyada en les tasques de presentació per diversos periodistes com Julio César Fernández, Mary Cruz Fernández, Florencio Solchaga, Javier Vázquez, Miguel Vila i Lourdes Zuriaga.

## Realitzadors

Luis Dique, César Abeytua, Ramón Pradera.

## Col·laboradors

Alejandro Gómez Lavilla, Luis Montilla, Pirracas, Tico Medina, Manuel Summers, Antonio Fraguas de Pablo,

## Premis

* Premis Ondas 1977 : Nacionals de Televisió. Maruja Callaved i Isabel Tenaille.
* TP d'Or 1976: Millor Presentadora, Isabel Tenaille.
* TP d'Or 1977: Millor Presentadora, Isabel Tenaille.
* TP d'Or 1979: Millor Presentadora, Mari Cruz Soriano.

## Referències

* Historia de TVE. Diario ya, 1986Arxivat 2007-08-03 a Wayback Machine..
# Etmopterus caudistigmus

Etmopterus caudistigmus és una espècie de peix de la família dels dalàtids i de l'ordre dels esqualiforms.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 31,4 cm de longitud total.

## Reproducció

És ovovivípar.

## Hàbitat

És un peix marí d'aigües profundes que viu entre 638-793 m de fondària.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nova Caledònia.

## Referències

* ↑ Rafinesque, C.S. (1810). Caratteri di alcuni nuovi generi e nuove specie di animali e piante della sicilia, con varie osservazioni sopra i medisimi. Per le stampe di Sanfilippo: Palerm, Itàlia. 105, 20 fold. Pl pp.
* ↑ BioLib (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Last, P., G.H. Burgess i B. Séret, 2002. Description of six new species of lantern-sharks of the genus Etmopterus (Squaloidea: Etmopteridae) from the Australasian region. Cybium 26(3):203-223.
* ↑ Breder, C.M. i D.E. Rosen, 1966. Modes of reproduction in fishes. T.F.H. Publications, Neptune City (Estats Units). 941 p.

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V., 1984. FAO species catalogue. Vol. 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 1 - Hexanchiformes to Lamniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/1):1-249.
* Compagno, L.J.V., 1999. Checklist of living elasmobranchs. p. 471-498. A W.C. Hamlett (ed.) Sharks, skates, and rays: the biology of elasmobranch fishes. Johns Hopkins University Press, Maryland, Estats Units.
* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Alexandre Sanvisens i Marfull

Alexandre Sanvisens i Marfull (Mollet del Vallès, Vallès Oriental, 1918 — Barcelona, 9 d'abril de 1995) va ser un pedagog, filòsof, humanista i esperantista català.
Va ser rector de la Universitat Laboral de Tarragona (1959-63) i catedràtic de Pedagogia Social (1965) i de Pedagogia General (1969) a la Universitat de Barcelona. En aquesta universitat va ser també cap de la Secció de Pedagogia, des d'on va impulsar un canvi d'orientació a la pedagogia universitària per integrar-la als nous corrents educatius des d'una perspectiva interdisciplinària. Es va interessar especialment per la pedagogia de la comunicació, per la dimensió cibernètica de l'aprenentatge i per totes aquelles innovacions que podien optimitzar d'una forma creativa l'educació com a sistema. També va conrear la sociologia de l'educació, la pedagogia comparada, la tecnologia de la comunicació social i la teoria de sistemes.
Alexandre Sanvisens va ser també un defensor de la llengua auxiliar internacional esperanto. Entre les tesis doctorals que va dirigir, destaca la de la també esperantista Neus Moly i Martí, amb el títol Llenguage, pedagogia i cibernètica. Aspectes pedagògico-cibernètics de l'ambigüitat lingüística.
El 2010 la Revista Española de Pedagogía, amb el suport econòmic de la Universidad Internacional de la Rioja, va convocar un premi a la memòria d'Alexandre Sanvisens.

## Obres

* Autos sacramentales eucarísticos / selección y revisión de Alejandro Sanvisens (Barcelona: Editorial Cervantes, 1952)
* Constantes y coincidencias pedagógico-bisociológicas (1969)
* Cibernética y educación (1969)
* Cibernética del aprendizaje (1976)
* La función del pedagogo en la sociedad actual (1979)
* Cibernética de lo humano (1984)
* La teoria dels corrents educatius (1987)
* Pedagogia de Tirant lo Blanc (1991)

## Referències

* 1 2 3 «Gran Enciclopèdia Catalana. Alexandre Sanvisens i Marfull». [Consulta: 13 desembre 2004].
* ↑ Doctor Alexandre Sanvisens Marfull: pedagog i pensador. Edicions Universitat Barcelona, 2005, p. 49.
* ↑ Doctor Alexandre Sanvisens Marfull: pedagog i pensador. Edicions Universitat Barcelona, 2005, p. 100.
* ↑ «Convocatoria del Premio «Alexandre Sanvisens Marfull»». Arxivat de l'original el 2014-12-14. [Consulta: 13 desembre 2014].

## Vegeu també

* Escola nova
# Refugi de la Bretxa Peyta

El refugi de la Bretxa Peyta o històric Refugi Besiberri, va ser un refugi d'alta muntanya propietat de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC), que es trobava situat a 2.760 metres d'altitud, al vessant sud de la bretxa del mateix nom, entre el Besiberri Nord (massís del Besiberri) i la Punta d’Harlé (Serra de Tumeneia), a la capçalera del Barranc de Malavesina (Capçalera de Caldes), pertanyent al municipi de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça, en el límit del Parc Nacional d’Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Fou el refugi de muntanya més alt a Catalunya i el primer refugi metàl·lic d’emergència que s’aixecà al Pirineu català.
Fou un refugi lliure (no guardat) tipus "bivac", prefabricat, amb estructura de fusta, recobert de planxes d'alumini anoditzat, amb aïllaments tèrmics i acabat interior de fusta, tenia una capacitat de 12 places per a dormir, i s’inaugurà oficialment l'11 de setembre de 1960 per a l’aleshores Comitè Català de Refugis de la Delegació Catalana de la Federació Espanyola de Muntanyisme.
Atès el seu deteriorament i mal estat, fou desmantellat al final de la dècada de 1990. El Comitè Català de Refugis projectà un nou refugi en el mateix emplaçament, però atès que no va aconseguir el permís del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici, va optar, el 2001, per instal·lar-ne el Refugi de Bessiberri a la vall de Besiberri prop de l'Estanyet de Bessiberri. Actualment només en resta la base de formigó.

## Referències

* ↑ «Refugi Besiberri». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2023].
* 1 2 Broch, Manuel; Gregori. Aigüestortes i Sant Maurici: el parc nacional i el seu entorn. Barcelona: Montblanc-Martín, 1994, p. 72-73. ISBN 84-85135-63-6.
* 1 2 3 4 5 6 «refugi de Besiberri». enciclopedia.cat- Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 13 gener 2023].
# Claosaure

El claosaure (Claosaurus) és un gènere de dinosaure hadrosàurid que va viure al Santonià, Cretaci superior, en el que actualment són els Estats Units, Nord-amèrica.

## Referències

* Horner, John R.; Weishampel, David B.; and Forster, Catherine A. «Hadrosauridae». A: Weishampel, David B.; Dodson, Peter; and Osmólska, Halszka (editors). The Dinosauria. 2a edició. Berkeley: University of California Press, 2004, p. 438-463. ISBN 0-520-24209-2.
# Alexandre de La Patellière

Alexandre de La Patellière (24 de juny del 1971) és un director, guionista, dramaturg, director i productor francès. És fill del director i productor francès Denys de La Patellière.
Va iniciar la seva trajectòria cinematogràfica com a assistent de realització, per continuar posteriorment realitzant tasques de revisió de guió, abans de convertir-se en director de desenvolupament dels llargmetratges de RF2K, després de Dominique Farrugia i, finalment, d'Olivier Granier, entre els anys 1995 i 2001.
Es va unir a Method Films & Onyx Films, societat productora d'Aton Soumache, per treballar amb Matthieu Delaporte en la concepció del guió de Renaissance, de Christian Volckman, estrenada el març del 2006 i pre-seleccionada per als Premis Oscar, guanyadora del Festival internacional de cinema d'animació d'Annecy 2006 i guanyadora del Festival internacional de cinema fantàstic de Porto. D'aquesta col·laboració naixent en van sorgir nombrosos projectes, tant en serials televisius com en pel·lícules. Van escriure les sèries Skyland, Mikido i Jet Groove. En el món del cinema, van escriure o co-escriure, s'inclouen Les Parrains de Frédéric Forestier (amb Gérard Lanvin i Jacques Villeret), The Prodigies, adaptació de La Nuit des enfants rois realitzada per Antoine Charreyron i Le Rémanent.
El 2005, Alexandre de La Patellière co-escriu (conjuntament amb Julien Rappeneau) i produït per Onyx Films el primer llargmetratge de Matthieu Delaporte, La Jungle, una comèdia urbana.
Després va coescriure, amb Matthieu Delaporte i Julien Rappeneau, l'escena de la comèdia R.T.T. de Frédéric Berthe amb Kad Merad, i signa amb el mateix Matthieu Delaporte i Richard Berry l'adaptació de L'Immortel, que realitza el mateix Richard Berry, amb la participació de Jean Reno i Kad Merad. Alexandre de La Patellière, sempre acompanyat de Matthieu Delaporte, també va treballar en l'adaptació d'El Petit Princep de Saint-Exupéry, així com el de Le Petit Nicolas i el d'Iron Man amb Marvel.
El 2009, també amb Matthieu Delaporte, és productor associat de Sweet Valentine, primera pel·lícula d'Emma Luchini.
Durant l'any 2012 codirigeix amb Delaporte la pel·lícula Le Prénom.

## Teatre
### Autor

* 2010. El nom (Le Prénom) de Matthieu Delaporte i Alexandre de la Patellière, dirigida per Bernard Murat, Teatre Eduard VII

## Cinema

* 2012. Le Prénom de Matthieu Delaporte i Alexandre de la Patellière
* 2024. El comte de Montecristo, amb Matthieu Delaporte

## Distincions
### Premis

* 2011. Prix SACD: Premi al Nou Talent del Teatre de la Societat d'autors i compositors dramàtics (França)

### Nominacions

* 2011. Molières: Nominacó al Molière al millor autor francès per Le Prénom
* 2013. Premi César a la millor pel·lícula per Le Prénom
* 2013. Premi César al millor guió adaptat per Le Prénom

## Referències

* ↑ «Alexandre de La Patellière - AlloCiné».
* ↑ «Alexandre De La Patellière - Comme Au Cinéma».
# Ecopoesi

L'ecopoesi és un neologisme creat per Robert Haynes. La paraula prové del grec: οικος, casa, i ποιησις, producció. L'ecopoesi es refereix a l'origen d'un ecosistema. En el context de l'exploració espacial, Haynes descriu l'ecopoesi com la "fabricació d'un ecosistema dins d'un planeta estèril i sense vida, i establir així una nova plataforma on pugui tenir lloc l'evolució biològica". L'ecopoesi és un tipus d'enginyeria planetària i és una de les primeres etapes de terraformació d'un planeta sense vida per tal de dotar-lo d'una atmosfera d'oxigen, una hidrosfera i una biosfera que fossin semblants a les de la Terra. L'etapa primària de la creació d'un ecosistema consistiria en la sembra inicial de vida microbiana. Per fer una aproximació de les condicions a les de la Terra, el planeta hauria de contenir formes de vida com les que hi ha a la Terra.

## Investigació actual

* Robotic Lunar Ecopoiesis Test Bed Investigador principal: Paul Todd (2004). NASA's Institute for Advanced Concepts. (anglès)

## Referències

* 1 2 3 4 Haynes, Robert H. «Una Nova ecopoesi: possibilitats de transmetre vida a Mart» (pdf). Treballs de la Societat Catalana de Biologia, 43, 1993, pàg. 11–23. ISSN: 2013-9802 [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ Haynes, RH (1990), "Ecce Ecopoiesis: Playing God on Mars", in MacNiven, D. (1990-07-13), Moral Expertise: studies in practical and professional ethics, Routledge. pp. 161–163. ISBN 0-415-03576-7
* ↑ «ecopoiesis | Definition of ecopoiesis in English by Oxford Dictionaries». Arxivat de l'original el 2018-08-04. [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ Fogg, Martyn J. Terraforming: Engineering Planetary Environments. SAE International, Warrendale, PA., 1995.

## Vegeu també

* Abiopoesi
* Colonització de l'espai

## Bibliografia addicional

* Fogg, Martyn J. «Terraforming Mars: A Review of Current Research,». Advances in Space Research. Committee on Space Research, 2, 3, 1998, pàg. 415–420.
# Capella de la Mare de Déu de la Mercè

La capella de la Mare de Déu de la Mercè, originalment Capella d'en Josep Aguilera, és una església modernista de Ca n'Aguilera, al municipi de Piera (Anoia) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És obra de l'arquitecte Francesc Berenguer i Mestres, malgrat que els plans van haver de ser signats pel també arquitecte Eduard Maria Balcells i Buïgas.

## Descripció

Interiorment està ben conservada i se'n pot apreciar la construcció modernista de la qual donen testimoni els arcs parabòlics fets amb totxo vermell. És d'una sola nau amb sostre a dues aigües i campanar d'espadanya.

## Història

El 12 de juny de 1712 s'atorgà llicencia a Josep Aguilera per construir una capella al costat de casa seva. L'església fou restaurada l'any 1910 per ordre de la senyora De Viala, baronessa d'Almenava, obra de l'arquitecte Francesc Berenguer i Mestres. Durant la guerra civil va ésser destruïda i els anys quaranta reconstruïda on es van realitzar una sèrie d'innovacions com varen ésser la repressió de la fusta de les parets i les escales que conduïen a l'altar major. El 1960 es va construir de nou el campanar.

## Referències

* ↑ «Capella de la Mercè - Piera». Pobles de Catalunya. [Consulta: 16 febrer 2025].
* 1 2 «Capella de la Mare de Déu de la Mercè». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 febrer 2014].
# Alfons Sard Sánchez

Alfons Sard Sánchez (Palma, 1954) és un artista plàstic mallorquí que ha desenvolupat la seva activitat professional en el camp de l'educació i en l'escultura, essent un dels membres del moviment anomenat Nova Plàstica Mallorquina. El seu estil s'emmarca dins de l'art conceptual.
Sard realitzà els estudis secundaris al Col·legi Sant Francesc de Palma i es llicencià en belles arts a la Universitat de Barcelona el 1977. Durant els anys a Catalunya col·laborà en l'edició de la revista del poeta Andrés Sánchez Robayna Literradura el 1976 i exposà pintura a Barcelona el 1974 amb un enfocament conceptual. En acabar els estudis compaginà la producció artística amb la feina de professor d'educació secundària a diferents instituts de Mallorca (IES Llucmajor de Llucmajor, IES Josep Maria Llompart de Palma) fins a la seva jubilació. En els primers anys, Sard formà part del col·lectiu Taller Llunàtic, amb el qual participà en l'esdeveniment artístic Saló de Tardor, l'octubre de 1976 al casal Balaguer de Palma. En aquesta primera etapa exposà pintura a Palma (1979 i 1982). El 1983 abandonà la pintura per dedicar-se a l'escultura.
A les obres escultòriques, Sard ha emprat ferro forjat, fusta, guix, llautó, polièster i d'altres. El tema central d'elles és l'home i la seva relació amb el món. Exposà escultures a Palma (1989 i 1993) i a Manacor (1987). Participà a l'exposició Universal de Sevilla del 1992, al Pavelló de les Illes Balears, i en la mostra d'Art Contemporani (ARCO) el 1993 i el 1994 a Madrid. Des del 1996 sent un creixent desacord cap al circuit comercial de l'art i, en conseqüència, minora el ritme de les aparicions públiques. Més dedicat a la docència, segueix participant en diverses mostres a Mallorca, promou qualque actuació artística (Degotís, 2004) i col·labora en mitjans com Cultura Mallorca.
Sard té obra pública a Palma i Barcelona i a les col·leccions de La Caixa, l'Ajuntament de Palma, el Consell de Mallorca i el Govern de les Illes Balears, a banda de col·leccions particulars.

## Referències

* ↑ Planas, E. «Cena de antiguos alumnos de San Francisco». Última Hora, 22-08-2013.
* 1 2 «Sard Sánchez, Alfons». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 16. Palma: Promomallorca, p. 23. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Diccionari del teatre a les Illes Balears. 1. ed. Palma: Lleonard Muntaner, Editor, 2003-. ISBN 84-95360-71-3.
* ↑ Calbarro, J.L. «Alfons Sard. El concepte i el gest». Exposició Escultors Contemporanis de les Illes Balears (Catàleg), 2005, pàg. 51.
* ↑ «La vida cultural canvia la ciutat». [Consulta: 20 desembre 2021].
# José Álvarez Canalejas

José Álvarez Canalejas conegut com José Canalejas (Madrid, 14 de febrer del 1925 - Madrid, 1 de maig del 2015) fou un actor de cinema espanyol, germà de l'actriu Lina Canalejas. Fill del concertista de violí Manuel Álvarez Trigo; i nét del pianista i compositor Arturo Canalejas. Va treballar com a actor de repartiment en nombrosos Spaghetti western dels anys 1960 i 1970, com Per un grapat de dòlars, Per qualche dollaro in più, El precio de un hombre, La boda (1964), etc. Als anys 70 Canalejas va dirigir dues pel·lícules: El último proceso en París i El in... moral.

## Referències

* ↑ El Mundo
* ↑ Hola