OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arion ponsi

Arion ponsi és una espècie de mol·lusc gasteròpode pulmonat de la família Arionidae. Aquest tàxon forma part d'un grup d'espècies molt semblants entre elles (l'anomenat complex d'Arion subfuscus, format per Arion iratii, Arion lizarrustii, Arion molinae i Arion gilvus), i que són distribuïdes pels Pirineus i la franja costanera oriental de la península Ibèrica.

## Distribució i hàbitat

És endèmica de Menorca (Espanya). Ha estat trobada sempre associada a zones boscoses amb predomini d'alzines (Quercus ilex). A Menorca, els boscos d'alzines es desenvolupen preferentment a zones amb sòls poc profunds i ben constituïts, tant a zones planes no excessivament seques com a zones més profundes o barrancs, inclús a les zones menys altes i rocoses alguns puigs de l'illa.

## Descripció

L'exemplar viu més gran mesurat presentava una longitud de 65,9 mm i una amplària de 9,6 mm. La coloració és molt variable: ataronjada o beix, amb les corresponents tonalitats intermèdies. Els tubercles dèrmics són relativament gruixuts. En les zones laterals de l'escut i la zona posterior del cos apareixen dues bandes fosques, més amples en la zona posterior, on poden estar més o menys desdibuixades. La banda dreta situada a l'escut passa per sobre de l'orifici respiratori. Sobre les línies més fosques apareixen unes bandes més clares, també de color ataronjat o beix, que delimiten la zona superior del cos, més fosca i amb unes taques fosques més o menys definides i fusionades. La meitat inferior de la zona posterior del cos és més fosca que la meitat inferior de l'escut. La meitat inferior de l'orla del peu també és de color ataronjat o beix i presenta unes línies transversals de color fosc. Els tentacles són d'un color gris fosc. La sola és de color beix lleugerament grisenc. El mucus és transparent.
El caràcter que permet diferenciar els exemplars trobats a Menorca de les tres espècies peninsulars és la menor longitud de l'epifal·lus en relació amb el conducte deferent. l'Epifal·lus desemboca a l'atri genital en el mateix pla que l'oviducte lliure i el canal de l'espermateca, o formant un angle més o menys oblic.

## Referències

* ↑ «Arion ponsi Quintana, 2007 in GBIF Secretariat (2021). GBIF Backbone Taxonomy. Checklist dataset https://doi.org/10.15468/39omei accessed via GBIF.org on 2022-02-08.».
* 1 2 3 Quintana, Josep «Un nuevo molusco terrestre para la fauna balear: Arion (Mesarion) ponsi sp. nov. (Gastropoda: Pulmonata: Arionidae).». Spira, 2, 3, pàg. 139-146.
# Terminator: Dark Fate

Terminator: Dark Fate és una pel·lícula estatunidenca de ciència-ficció de 2019 dirigida per Tim Miller, amb un guió de David S. Goyer, Justin Rhodes, i Billy Ray a partir d'una història de James Cameron, Charles Eglee, Josh Friedman, Goyer i Rhodes. Cameron i David Ellison són els productors del film. És el sisè títol en la franquícia Terminator i una seqüela directa de The Terminator (1984) i Terminator 2: Judgment Day (1991). Cameron descriuria Terminator 3: Rise of the Machines (2003), Terminator Salvation (2009), Terminator Genisys (2015) i la sèrie de televisió Terminator: The Sarah Connor Chronicles (2008–2009) com històries produint-se en línies temporals diferents.
El creador de la franquícia James Cameron torna des de la seua participació en Terminator 2: Judgment Day i el film és protagonitzat per Linda Hamilton i Arnold Schwarzenegger tornant en els seus papers de Sarah Connor i el T-800 "Terminator", respectivament. També es compta amb Mackenzie Davis, Natalia Reyes, Gabriel Luna i Diego Boneta en el paper de nous personatges.
Distribuït per Paramount Pictures en Amèrica del Nord, Tencent Pictures a la República Popular de la Xina, i per 20th Century Fox en altres territoris, Terminator: Dark Fate està previst que s'estrene als EUA l'1 de novembre de 2019. La pel·lícula va rebre crítiques de tots els tipus per part dels crítics, tot i que la van considerar superior a les recents seqüeles Terminator i a les actuacions que incloïen.

## Referències

* ↑ D'Alessandro, Anthony. «Paramount Titles James Cameron Produced 'Terminator' Sequel; Pic Will Stay Put On Nov. 1 Against 'Charlie's Angels'». Deadline Hollywood, 19-03-2019. Arxivat de l'original el 20 de març de 2019. [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ Germain Lussier «How Terminator: Dark Fate Is Different From the Other Sequels, According to the Director». Gizmodo, 15-07-2019 [Consulta: 16 octubre 2019].
* ↑ «Terminator: Dark Fate First Reviews: Linda Hamilton Rules A Mixed Bag Of Familiar Franchise Nostalgia». [Consulta: 24 octubre 2019].
# Lui de Bearn

El Lui de Bearn (occità: Lui de Bearn; francès: Luy de Béarn) és un riu bearnès, que discorre a través dels departaments francesos dels Pirineus Atlàntics.i les Landes. Quan es troba amb el Lui de França conforma el riu Lui, que és alhora un afluent de la conca esquerra de l'Ador. El Lui de Bearn té el seu naixement a Andonsh.

## Etimologia

El seu nom probablement prové d'una paraula aquitània anàloga al basc: lohi (llim, fang). potser emparentat amb el terme d'origen celta luto- (pantà), present des de la península Ibèrica a Bèlgica.
El riu Lui, que discorre més avall que el Lui de Bearn, està documentat en textos antics sota les formes Lui (1170), lo Hui (1286)...
Segons Pèire de Marca, el cartulari de Lescar (1101) l'esmentava sota la forma llatina Lunius.

## Geografia

El Lui de Bearn té el seu naixement a la base de l'altiplà de Gèr, dins del terme de la comuna d'Andonsh, a l'est de Pau. Flueix cap al nord-oest per la comarca de Shalossa i s'uneix al Lui de França per formar el Lui als peus del castell de Gaujac. Després desemboca a l'Ador aigües avall de Tèrcis (al sud de Dacs).
La seva longitud és de 76,55 km.

## Referències

* ↑ Delamarre, Xavier. Dictionnaire de la langue gauloise (en francès), 2001.
* ↑ Histoire de Béarn, 1640.
* ↑ «Le Luy du Béarn» (en francès). Service d'administration nationale des données et référentiels sur l'eau. [Consulta: 6 octubre 2022].
# Eliška Křenková

Eliška Křenková (Praga, 31 de gener de 1990) és una actriu de cinema i televisió txeca.

## Referències

* ↑ Hoeij, Boyd van. «‘Winter Flies' (‘Vsechno bude’): Film Review». The Hollywood Reporter, 24-10-2018. [Consulta: 18 gener 2022].
* ↑ Dalton, Stephen. «‘A Certain Kind of Silence’ (‘Tiche doteky’): Film Review | Karlovy Vary 2019». The Hollywood Reporter, 05-07-2019. [Consulta: 18 gener 2022].
# Els assassins de les postals

Els assassins de les postals (títol original en anglès, The Postcard Killings) és una pel·lícula policial estatunidenca del 2020 dirigida per Danis Tanović, protagonitzada per Jeffrey Dean Morgan, Famke Janssen i Cush Jumbo, i basada en la novel·la del 2010 The Postcard Killers de James Patterson i Liza Marklund. La pel·lícula es va estrenar el 13 de març de 2020 i va rebre crítiques negatives. S'ha doblat al català.
El juny de 2012, es va informar que James Patterson estava treballant amb productors europeus per adaptar al cinema la seva novel·la The Postcard Killers, que havia coescrit amb Liza Marklund. El novembre d'aquell any, es va anunciar que s'havia firmat un acord amb la productora Good Films, l'empresa britànica de la productora Miriam Segal, que havia estat darrere de la sèrie Gent del barri. El febrer de 2016, Janusz Kamiński s'havia incorporat al projecte com a director a partir d'un guió de la mateixa Marklund i Tove Alsterdal. L'octubre de 2018, es va informar que Jeffrey Dean Morgan i Connie Nielsen interpretarien els papers de Jacob i Valerie Kanon. El maig de 2019, va transcendir que Famke Janssen substituiria Nielsen com a Valerie i que Kamiński havia abandonat el projecte que llavors el dirigiria Danis Tanović.

## Referències

* ↑ LePire, Bobby. «The Postcard Killings». Film Threat, 08-04-2020. [Consulta: 29 maig 2020].
* ↑ Hipes, Patrick. «Jeffrey Dean Morgan Thriller 'The Postcard Killings' To Hit Theaters In March Via RLJE Films». Deadline Hollywood, 16-01-2020. [Consulta: 29 maig 2020].
* ↑ «Programació de TV3», 25-01-2025. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «James and the giant reach». Variety.
* ↑ «Janusz Kaminski Grabs Director’s Chair for ‘The Postcard Killings' (EXCLUSIVE)». Variety.
* ↑ «Jeffrey Dean Morgan, Connie Nielsen to Star in Drama ‘Postcard Killings'». Variety.
* ↑ «Famke Janssen Joins Jeffrey Dean Morgan in ‘The Postcard Killings,’ First Look Image (EXCLUSIVE)». Variety.
# Emiliana Salinas Navarro

Emiliana Salinas Navarro (Belmonte de Tajo, 1946) és una treballadora del tèxtil jubilada i sindicalista madrilenya, afincada a la província de Barcelona.
Nascuda a la Comunitat de Madrid, va traslladar-se a Barcelona el 1966, on va començar a treballar en la indústria de la confecció. Va vincular-se a la Joventut Obrera Cristiana i a les Plataformes Anticapitalistes. L'any 1974, va encapçalar, junt a Isabel Urbano i Maruja Sáez, les protestes de les treballadores de l'empresa Casadesport, a Santa Coloma de Gramenet. Després d'un mes de vaga i d'un tancament a l'església del barri de Santa Rosa; la companyia va acomiadar 194 empleades, entre les que s'hi trobava Salinas.
Fora de l'àmbit laboral, va ser dirigent de l'associació de veïns del Fondo. Ja jubilada, la costurera va participar en les eleccions municipals de Santa Coloma. En 2015 va integrar les llistes de Som Gramenet, mentre que en 2019 va formar part de la candidatura d'En Comú Podem.
Emiliana Salinas va ser una de les personalitats homenatjades per l'Ajuntament de Barcelona en la campanya Ciutat de Dones, el març de 2023.

## Referències

* ↑ «Emiliana Salinas Navarro». Dones i feminismes. Drets Socials, Justícia Global, Feminismes i LGTBI. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. Arxivat de l'original el 2023-04-11. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ Gómez, Alba. «Emiliana Salinas: ‘En un sistema corrupto nos enseñan a corrompernos'» (en castellà). En el Fondo, 01-02-2002. Arxivat de l'original el 2023-04-11. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ Vázquez, Ángela. «Huelga de mujeres y 200 despidos: la lucha laboral de la antigua Casadesport de Santa Coloma» (en castellà). Metrópoli Abierta. El Español, 12-02-2023. Arxivat de l'original el 2023-04-11. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ Cuesta Gómez, José Miguel «El moviment veïnal al Barcelonès Nord (1954-1987)». Franquisme & Transició. Revista d'Història i de Cultura, 3, 15-12-2015. Arxivat de l'original el 2023-04-11. DOI: 10.7238/fit.v0i3.2817. ISSN: 2014-511X [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ Sánchez Palacios, J.L. «Qui tanca la llista?». Vilaweb, 25-01-2016. Arxivat de l'original el 2023-04-11. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ Molina, Antonio. «La candidatura de En Comú Podem Santa Coloma se presenta llenando el Museu Torre Balldovina» (en castellà). En Comú Podem - Santa Coloma de Gramenet, 15-04-2019. Arxivat de l'original el 2023-04-11. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ «Biografies». Ciutat de Dones. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. Arxivat de l'original el 2023-03-25. [Consulta: 11 abril 2023].

## Vegeu també

* Viquiprojecte:Ciutat de dones

## Enllaços externs

* «Entrevista a Emiliana Salinas» (YouTube) (en castellà). Espai per la Pau. Activistes pels drets Humans a Gramenet, construïm Memòria Històrica.. Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet. [Consulta: 11 abril 2023].
# Enric Solà i Palerm

Enric Solà i Palerm (València, 1941 - València, 17 de gener de 2022) fou un advocat valencià que va treballar com a registrador de la propietat, i fou autor de diversos escrits de divulgació legislativa.

## Biografia

Llicenciat en Dret l'any 1963 amb el premi Rodríguez Fornos, en Filosofia l'any 1966 i en Medicina l'any 1982, va ser professor de la Universitat de València i l'any 1970 ingressà amb el número u al Cos de Registradors de la Propietat i Mercantils, exercint-ne la professió per tot el domini lingüístic; representant dels registradors valencians al Consell Valencià del Moviment Europeu i a l'Observatori de Dret Civil Valencià, hi ha aportat diversos estudis sobre temàtica foral.
A petició de Joan Fuster, el 1975 va ser autor del primer antecedent de l'estatut d'autonomia de la Comunitat Valenciana, l'Estatut d'Elx. També fou l'autor de l'Informe jurídic sobre l'ensenyament del valencià en l'etapa preautonòmica i de diferents col·laboracions en premsa escrita, moltes d'elles en el setmanari El Temps.
Guardonat amb el premi periodístic Memorial Joan B. Cendrós en la Nit de Santa Llúcia de 1987, i el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla de 2001, el 2005 publica el llibre Recuperem els Furs (Tres i Quatre).

## Referències

* ↑ «S'ha mort el jurista Enric Solà, gran referent del catalanisme valencià». Vilaweb, 19-01-2022.
* ↑ Enric Solà, jurista per la recuperació del país
* ↑ Ferrando, Ramon ««Pagamos mucho dinero que desaparece en un agujero negro que es Madrid»». Levante-EMV, 09-10-2011.
* 1 2 «Enric Solà: «Als Països Catalans hi havia una unitat jurídica plural, tal com passa amb la llengua»». El Temps, 09-10-2017.
# Enrique Francisco Cortés i Subirats

Enrique Francisco Cortés i Subirats (Tortosa, 4 d'octubre de 1929 - Tortosa, 29 de novembre de 2020) fou un músic, mestre de música i compositor.
Va començar els seus estudis de música a l'Escola Municipal de Música de Tortosa, sota el mestratge de Joan Monclús i Monclús. Un cop finalitzats els estudis a Tortosa, va ingressar al Conservatori Municipal de Música de Barcelona. Durant els anys 40 i 50 del segle xx va fundar diferents orquestres de ball, com ara Nuevos Ritmos, Potenti Jazz, Blue Star o l'Orquestra Cortés. Quan l'any 1969 mor Monclús, Cortés esdevé director de la Banda Municipal de Música de Tortosa, tasca que compagina amb la de la direcció de la coral Petits Cantors, així com amb la de l'Orfeó Tortosí (entre 1965 i 1997). Va ser també professor del Conservatori de Música de la Diputació de Tarragona a Tortosa. Un cop jubilat, exercí la direcció de la Coral de la Gent Gran del Casal de Ferreries.
El desembre del 2017, l’Ajuntament de Tortosa li va atorgar el premi Mestre de Mestres per reconèixer públicament la seva trajectòria docent i mèrit educatiu en el camp pedagògic.
És autor de diferents obres musicals, entre les que destaquen la sardana "Anant a Mig Camí", i de la caramella "Visca Tortosa estimada". El 2012 va publicar la seva autobiografia Les meves memòries. També és autor del llibre Música en imatge, memòries de molts.

## Referències

* ↑ «Tortosa acomiada el ‘Mestre de Mestres' Enric Cortés, mort aquest diumenge als 91 anys». EbreDigital, 30-11-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «Joan Monclús i Monclús». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «Mor el compositor tortosí Enrique Cortés». Setmanari l'Ebre, 29-11-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ «Mor Enric Cortés, músic i compositor tortosí». Imagina Ràdio, 29-11-2020. [Consulta: 1r desembre 2020].
* ↑ Cortés i Subirats, Enrique Francisco. Les meves memòries. Tortosa: l'autor, 2012, p. 144.
* ↑ Cortés i Subirats, Enrique Francisco. Música en imatge, memòries de molts. Tortosa: l'autor, 2012, p. 144.
# Eropeplus canus

Eropeplus canus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. És endèmica del centre de Sulawesi (Indonèsia), on viu a altituds d'entre 1.800 i 2.300 msnm. El seu hàbitat natural són les selves tropicals montanes. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, canus, significa ‘canós' en llatí.

## Referències

* ↑ Clayton, E. Eropeplus canus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 13 març 2018.
* ↑ Entrada «Eropeplus» d'Animalia (en anglès).
# Escala

«Escala» té aquests significats:
* Escala (proporció), proporció entre les dimensions reals d'un objecte i la seva representació en un mapa, una maqueta, un plànol
* Escala (element constructiu), element que serveix per pujar una distància vertical i horitzontal
* Escala de mà, aparell portàtil que consisteix en dues peces paral·leles o lleugerament convergents unides a intervals per escalons, que serveix per pujar o baixar una persona d'un nivell a un altre
* Escala (transport), punt en què s'atura un vehicle, de manera que els passatgers puguin canviar de vehicle
* Toponímia:
** L'Escala, municipi de l'Alt Empordà
** Escala (Alts Pirineus), municipi francès del departament dels Alts Pirineus
* Anatomia:
** Escala mitjana de Löwenberg o conducte coclear, a orella interna: entre la membrana de Reissner i la basilar, que conté l'òrgan de Corti
** Escala del timpà o rampa timpànica, a orella interna: porció del conducte espiral que acaba a la finestra rodona de la caixa timpànica
** Escala del vestíbul o rampa vestibular, a orella interna: porció del conducte espiral que, per l'orifici vestibular del cargol, s'obre al vestíbul
* Música: Escala musical successió de notes ordenades per altures en l'àmbit d'una octava
# Escandalosa (nàutica)

Una escandalosa és una vela de tallant, triangular, que s'hissa per damunt de la cangrea. Va guarnida amb drissa, dues escotes, dues amures i una o dues carregadores. Es ferma per un cantó al pic o antena i per l’altre al masteler. S'hissa amb temps favorable per augmentar lleugerament l'escora del veler i guanyar una mica de velocitat. En algunes embarcacions l'escandalosa té forma trapezoidal irregular; llavors la part inferior se solapa una mica amb la cangrea.
Guarneixen escandalosa bricbarques, goletes, cúters, quetxs, iols i sloops.

## Escandaloses de regates

Hi ha molts exemples d’escandaloses de gran superfície amb el caient inferior més llarg que el pic de la cangrea. Aquestes veles necessitaven una perxa suplementària per a permetre el seu funcionament, mantenint la vela estesa malgrat la pressió del vent. Hissar i ajustar, i també arriar, aquestes variants especialitzades era una tasca difícil poc adequada per a la majoria de velers.
| Shamrock IV. Exemple d’una vela escandalosa sobredimensionada amb una perxa de suport addicional. | Goleta "Albanus". Amb dues escandaloses dotades de pic suplementari. Vegeu la vela trinqueta (floc proper al pal) amb botavara. |

## Notes

* ↑ Amuraː Tot cap o aparell que serveix per caçar qualsevol vela cap a proa, fonamentalment les veles baixes de l'aparell de creu.
* ↑ Carregadoraː De forma genèrica, qualsevol cap amb aparell o sense, que permet carregar o plegar una vela.

## Referències

* ↑ Esteban, J.H.. Escritos recobrados (en català). J. Herrero, 2007, p. 230. ISBN 978-84-612-1079-4.
* ↑ Pons, J.M.. Curso metódico de arquitectura naval aplicada a la construcción de los buques mercantes (en castellà). Imprenta de José Tauló, 1856, p. 1-PA153.
* ↑ Jaime Pérez, 2006, p. 29.
* ↑ Jaime Pérez, 2006, p. 81.
* ↑ Jaime Pérez, 2006, p. 128.
* ↑ Luce, S.B.; Ward, A.; Seabury, S. Text-book of Seamanship: The Equipping and Handling of Vessels Under Sail Or Steam. For the Use of the United States Naval Academy. D. Van Nostrand, 1884, p. 529.
* ↑ Leather, J. The Gaff Rig Handbook: History, Design, Techniques, Developments. Bloomsbury Publishing, 2013, p. 58. ISBN 978-1-4081-2161-0.
* ↑ Esteban, J.H.. Escritos recobrados (en català). J. Herrero, 2007, p. 222. ISBN 978-84-612-1079-4.
* ↑ Rowe, N. Tall Ships Today: Their remarkable story. Bloomsbury Publishing, 2014, p. 39 (EBL-Schweitzer). ISBN 978-1-4729-0348-8.

## Bibliografia

* Jaime Pérez, Ricard. Diccionari de l'aparell i del velam en els grans velers. Barcelona: Museu Marítim de Barcelona, 2006. ISBN 978-84-934431-1-5.
# Escola Municipal d'Arts i Oficis

L'Escola Municipal d'Arts i Oficis és un centre educatiu a la vila d'Olesa de Montserrat (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Edifici de planta rectangular, construït amb maó, i amb decoració modernista, situat al Parc d'Olesa. Ben conservat, té adossada una construcció de vidre a l'entrada principal que desdiu del conjunt.
Va ser fundada el 1924 per formar les persones que entraven a treballar a les fàbriques tèxtils del municipi. Un dels professors més rellevants va ser Daniel Blanxart i Pedrals. A les assignatures tècniques i de cultura general, es va incorporar, el 1926, l'ensenyament del francès i el 1948 els estudis musicals. L'evolució de la formació tècnica amb la concessió de la titulació d'oficialia industrial de teixidor, mecànic ajustador i delineant va convertir Arts i Oficis en el centre de Formació professional d'Olesa de Montserrat. El curs 1975-77, arran l’increment d'alumnat, es va produir la primera escissió i la Formació Professional va esdevenir una nova escola, del tot oficial, independent d'Arts i Oficis. El mateix va passar amb els estudis musicals, que el 1986 s'independitzen amb la creació de l’Escola Municipal de Música. El 2003 esdevé Escola Municipal d'Arts i Oficis, Fundació Privada. Actualment s'imparteix formació en diferents àmbits: idiomes, art i artesania, cuina i pastisseria, TIC, humanitats i empresa.

## Notes

* ↑ «Escola municipal d'Arts i Oficis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ Montserrat, Ajuntament d'Olesa de. «Fernando Vicente és nomenat nou director de la Fundació Escola Municipal d'Arts i Oficis». Arxivat de l'original el 2022-08-21. [Consulta: 25 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Fundació Escola Municipal d’Arts i Oficis
# Montserrat Vinyets i Pagès

Montserrat Vinyets i Pagès (Sant Celoni, 1977) és una advocada i política catalana resident a Girona, implicada en la lluita ecologista i la defensa mediambiental.
Vinyets va actuar com acusació particular en representació de la Candidatura d'Unitat Popular contra els directius de CatalunyaCaixa, com l'exministre Narcís Serra i l'empresari Adolf Todó, per administració deslleial en el cas dels sobresous de l'entitat bancària amb diners públics destapat el 2013. També ha exercit com a defensa d'Alexis Codina, un dels membres dels Comitès de Defensa de la República empresonats i encausats en l'Operació Judes. A més, ha representat la CUP en el cas AGISSA, on s'investiguen suposades irregularitats comeses pels socis de la part privada de l'empresa mixta Aigües de Girona.
De cara a les eleccions al Parlament de Catalunya de 2021, va ocupar el segon lloc de la llista de la CUP-Guanyem per la circumscripció de Girona, resultant electa.

## Referències

* ↑ «Hi ha una decisió política darrere els processos que s'eternitzen als jutjats». Catalunya Ràdio, 16-04-2016. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «La CUP considera que cal fer un estudi de mobilitat sobre la variant que tingui en compte les necessitats del territori», 06-02-2021. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «Si no ens afanyem hauran prescrit tots els delictes dels culpables de la crisi». 324.cat, 13-02-2015.
* ↑ Rexach, Josep. «Sens dubte, hi va haver mala fe de Serra i Todó». Vilaweb, 18-10-2018. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «La celonina Montserrat Vinyets entra al Parlament de Catalunya amb la CUP de Girona», 15-02-2021. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «Eleccions 14-F: els 135 diputats del nou Parlament». NacióDigital, 15-02-2021. Arxivat de l'original el 2021-02-15. [Consulta: 15 febrer 2021].