OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cecina (embotit)

La cecina és una carn curada, adobada amb sal, fumada i envellida que es fa amb carn de peu de vedella o bou, cabra, cavall, conill, llebre o ase però mai de porc. La més comuna és la de vaca. Per fora té un color marró i per dins totes les gammes de vermell vinçat pel greix. Té un sabor distintiu, intens i més amarg que el pernil. És rica en proteïnes i baixa en calories. Aquest producte es fa sobretot a les províncies espanyoles de Zamora, Palència i Lleó.
Des de 1994 existeix la denominació d'origen (DO) «cecina de León», per a la cecina de vaca feta en aquesta província. També existeix una DO de cecina de cabra, la «cecina de chivo de Vegacervera», també de la província de Lleó. N'existeix una variant mexicana amb carn assecada al sol amb sal i llimona.

## Referències

* 1 2 3 «Cecina (embotit)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «cecina» (en castellà). Diccionario de Gastronomía. Academia Iberoamericana de Gastronomía, s.d. Arxivat de l'original el 2021-09-02. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Das Cecina -» (en alemany). Consell Regulador I.G.P. Cecina de Lleó. Arxivat de l'original el 2021-09-02. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «La IGP Cecina de León modifica su pliego de condiciones para incluir el centro de contra entre las piezas de fabricación» (en castellà). Europa Press, 16-06-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ S.C.A. «Una feria con sabor a cecina» (en castellà). El Mundo, 14-11-2011.
* ↑ Domingo, A. «La cecina de Vegacervera ampliará mercado gracias a una planta de envasado» (en castellà). Diario de León, 12-11-2010.
* ↑ Riera, Mariola «Cecina de chivo en Vegacervera» (en castellà). La Nueva España, 08-11-2014.
# Because of You (cançó de Gustaph)

"Because of You" és una cançó del cantant belga Gustaph, llançada com a senzill el 13 de gener de 2023. Està previst que la cançó representi Bèlgica al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2023 després de guanyar Eurosong 2023, la final nacional de Bèlgica per al Festival d'Eurovisió 2023.

## Fons

En una entrevista al lloc de fans d'Eurovisió ESC Bubble, Gustaph va comparar les seves dues cançons per a Eurosong 2023, "The Nail" i "Because of You". A l'entrevista, va descriure ambdues cançons com una crida a celebrar la llibertat i "l'alegria de ser tu mateix". Gustaph, que és membre de la comunitat LGBTQ+, va dir que les seves experiències d'estar a la comunitat i voler ser ell mateix van inspirar ambdues cançons. No obstant això, va descriure "Because of You" com una cançó més lleugera de "l'himne del club".

## Festival de la Cançó d'Eurovisió
### Eurosong 2023

L'Eurosong 2023 va ser la final nacional que es va utilitzar per seleccionar la participació de Bèlgica al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2023. La competició constava de cinc espectacles del club de cançons pregravats que es van emetre entre el 9 i el 13 de gener de 2023, seguits d'una final en directe el 14 de gener de 2023 on es va seleccionar la cançó i l'artista guanyadors.

### A Eurovisió

D'acord amb les regles d'Eurovisió, tots els països participants, a excepció de la nació amfitriona i els "Cinc grans", formats per França, Alemanya, Itàlia, Espanya i el Regne Unit, han de classificar-se en una de les dues semifinals per tal de competir per la final; els deu primers països de cada semifinal passen a la final.

## Gràfiques

Rendiment de les llistes de "Because of You" :
| Gràfic (2023) | Posició màxima |
| Bèlgica (Ultratop 50 Flandes) | 3 |

## Referències

* ↑ «Gustaph wins 'Eurosong 2023' in Belgium with 'Because of You'» (en anglès). Eurovision Song Contest, 14-01-2023 [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Christou, Costa. «Gustaph wins Eurosong and will represent Belgium at Eurovision 2023» (en anglès britànic), 14-01-2023. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ Juhász, Ervin. «Gustaph: 'I wanna celebrate freedom and the joy to be yourself'» (en anglès britànic), 08-01-2023. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «'Eurosong 2023' vanaf 9 januari week lang op tv» (en neerlandès), 08-11-2022. [Consulta: 8 novembre 2022].
# Dolmen de la Font del Roure

El dolmen de la font del Roure és un dolmen situat al terme municipal d'Espolla, a uns 4,5 km del nucli urbà, en el paratge conegut com els Comuns i a uns 500 m de la font que li dona el nom, i és un dels dolmens que forma part dels Dòlmens d'Espolla.
Es tracta d'un sepulcre de corredor de cambra subcircular feta de lloses de granit, avantcambra també de lloses de granit i corredor de paret seca datat vers el 3500 - 3200 aC. Del túmul artificial de tendència circular que el cobriria i del seu peristàlit de blocs ajaguts en queden testimonis visibles. Es tracta d'un sepulcre megalític d'inhumació i en el seu interior s'ha trobat molta ceràmica, una punta de sílex i un gra de collaret verdós. Ha sigut excavat arqueològicament els anys 1920 i 1971, i l'any 1995 s'hi feu una restauració.
L'any 1988, va ser parcialment consolidat per Rafael Insa Arroyo, sota la direcció de J. Tarrús i J. Chinchilla, i recentment s'ha tornat a consolidar a càrrec de Carles Alonso i sota la direcció de GESEART.

## Localització

Des d'Espolla, cal prendre un camí fins al veïnat dels Vilars, on s'arriba després de 2 km en direcció nord. Des del veïnat, cal enfilar-se per la pista que voreja el puig Castellar pel costat oriental. Passats 1,5 km, s'arriba a la font de la Verna. Des d'aquí, es connecta amb la pista que ve per la banda occidental del puig Castellar, i se segueix cap al nord-oest uns 2 km fins que es veu el megàlit, en un replà a l'esquerra de la pista.
# Pirronisme

El pirronisme és un corrent de pensament formulat per Pirró d'Elis al voltant del 300 aC. Tot i que Pirró, d'acord amb el seu escepticisme estricte, no deixà res escrit, sembla que el seu pensament fou adoptat sense gaires modificacions per l'escèptic Timó i, en general, pels acadèmics posteriors i també, probablement, per Sext Empíric, qui va donar la versió més articulada de l'escepticisme ja a la nostra era, diferenciant-lo del dogmatisme (que creu d'haver trobat la veritat) i del dogmatisme negatiu (que creu que no és possible trobar la veritat) i definint-lo precisament com la recerca constant de la veritat.
Tot i que el pirronisme pot ser confós amb l'escepticisme, el nom de pirronisme es dona generalment només al pensament original de Pirró, Timó i algun altre deixeble de Pirró. En canvi, el nom d'escepticisme s'aplica genèricament als pensadors que prediquen un dubte extrem (ja sigui de manera metòdica o no) en la seva doctrina. En aquest sentit, es pot argumentar que hi ha sofistes que podrien rebre el nom d'escèptics o pre-escèptics. El pirronisme es pot considerar la primera etapa formalitzada de l'escepticisme, l'origen del qual, a Occident, es pot remuntar a Parmènides i l'escola d'Elea, que amb la seva negació total del món de les opinions i de la matèria sostingut en favor de la realitat de l'ésser, en seria un antecedent.
No s'ha de confondre el pirronisme amb l'escepticisme antic, car aquest darrer nom és donat a la doctrina de la nova Acadèmia (Arcelisau, Carnèades); entre el pirronisme i l'escepticisme antic hi ha algunes diferències, no sols en la doctrina en si, sinó en els qui defensaren ambdues (Pirró i Timó en el primer cas, els acadèmics de la nova Acadèmia en el segon).
Les estructures bàsiques del pirronisme i de l'escepticisme general són les mateixes. En síntesi: la suspensió del judici, i l'absència de dolor físic i de necessitats corpòries, són el sistema per assolir l'ataràxia (i amb aquesta, la felicitat); l'absència de coneixements i el dubte metòdic acaben portant a acceptar "el probable" com a criteri per obtenir una veritat parcial i subjectiva.
El pirronisme no perviu a l'actualitat, però sí versions de l'escepticisme, tot i que cal entendre que entre els seus usos originals i els actuals hi ha diferències notables. Especialment, la forma d'entendre la moral, canviable amb els temps i l’evolució social, i com a mètode radical d'entendre "el no-coneixement" de les coses.
# Dolmen de Mas Girarols I

El dolmen del mas Girarols I és un dolmen situat la terme d'Espolla, a l'Alt Empordà, situat molt a prop del mas que li dona nom. En el revolt que hi ha damunt del mas, en la recent carretera que mena d'Espolla a Banyuls de la Marenda, hi ha un corriol que amb fort pendent porta a aquest dolmen i també al veí dolmen de mas Girarols II. Ambdós formen part dels dòlmens d'Espolla.
Les seves lloses són de pissarra i és bastit en terreny de fort pendent. Es tracta d'un sepulcre megalític d'inhumació restringida. Presenta una cambra trapezoïdal i corredor amb testimonis visibles de paret seca. Conserva la porta que tancava la cambra. Va ser identificat per Josep Mallart i Joan Salvatella l'any 1920. L'any 1923, va ser excavat per Pere Bosch i Gimpera, que només hi va trobar fragments insignificants de terrissa. Ha estat excavat modernament per Josep Tarrús, Júlia Chinchilla i d'altres, i restaurat recentment, que ha servit per tornar a posar la coberta al seu lloc. Època: vers el 3200-2700 aC.
# Dolmen del Barranc

El dolmen del Barranc és un dolmen situat al terme municipal d'Espolla, a l'Alt Empordà i forma part dels dòlmens d'Espolla. Està situat al paratge del Barranc, molt proper a la línia divisòria amb el terme de Rabós i en un lloc de pas molt antic, com indiquen les restes d'un camí de traçat medieval i que pot ser molt més antic, que actualment ha quedat força en desús, així com aquest eix de comunicació dins l'Albera.
Es tracta d'un sepulcre megalític d'inhumació múltiple. Les seves lloses són de pissarra i presenta una cambra trapezoïdal i corredor de paret seca amb vestíbul semicircular a l'entrada. La llosa de coberta està trencada per la meitat i s'hi poden observar molts gravats, alguns dels quals representen la figura humana, d'altres reprodueixen formes geomètriques i creus antropomòrfiques. En aquesta llosa, també s'hi poden observar inscripcions més modernes, com una que diu: ROCA i una data 17.... Fou restaurat l'any 1984 i consolidat l'any 1986 per Rafael Insa sota la direcció de J. Tarrús i J. Chinchilla. Època: vers el 3200-2700 aC.
# Joan Sorribes i Hervàs

Joan Salvador Sorribes i Hervàs (València, 1961) és un periodista, escriptor, músic (cantautor, amb el pseudònim de Shac) i activista valencià. Va ser co-director literari de l'Editorial Germania, director de la revista Camp Valencià, de la Unió de Llauradors i Ramaders, de BOOM, Revista Jove (de l'Editorial Galàxia d'Edicions) i redactor i editor de nombroses publicacions, tant al País Valencià com a Catalunya. El 1988 va rebre el premi Darrer Diumenge d'Octubre amb el seu recull de poesia Al capdavall camí fet i anys després el de periodisme de la CAPPEV, juntament amb Manel Alonso.
A les eleccions generals espanyoles de 2008 va ser candidat al Senat amb la coalició Per la República Valenciana, formada per Estat Valencià (de la qual Sorribes va ser fundador, com ho va ser també de la reconstituida Esquerra Valenciana en els ansy 90, de l'Esquerra Unida del País Valencià liderada per Valerià Miralles als anys 80, de la Unitat del Poble Valencià i del Bloc Nacionalista Valencià, així com militant de l'ORT i la UJM a finals dels anys 70 i primers 80), juntament amb Esquerra Nacionalista Valenciana i República Valenciana-Partit Valencianista Europeu.
Durant l'abril de 2013, Joan Sorribes va rebre cartes amb amenaces de mort i una fotografia seua amb una bala al front, després d'una campanya difamatòria contra ell per part dels mitjans de comunicació afins al PP, en reacció a un comentari a Facebook.
L'octubre del 2013 va participar en una vaga de fam junt a diversos activistes del Parc Alcosa, per a demanar a l'Ajuntament d'Alfafar recursos econòmics per al manteniment d'una cooperativa que efectua tasques d'integració social. Després de diverses reunions fallides i de vint i cinc dies en vaga, es va arribar a un acord.
El 2015 va repetir com a cap de llista amb Compromís per Alfafar, candidatura que va obtindre dos regidors. Era la primera vegada que el consitori obtenia representants d'un partit valencianista des dels temps de la II República espanyola.

## Obres

* L'escrivent d'històries inventades (1990)
* Mercevideta (1991)

## Referències

* 1 2 3 Joan Sorribes al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Joan Cuenca y Víctor Baeta liderarán la Coalición que intentará restaurar la República Valenciana en marzo» (en castellà). Las Provincias, 09-01-2008.
* ↑ ACN «Compromís denuncia amenaces de mort a membres de la coalició com Enric Morera o Mònica Oltra». Ara, 16-04-2013.
* ↑ Ruiz, J.; Vàzques, M. «La policía investiga amenazas de muerte a 3 diputados de Compromís» (en castellà). Levante-EMV, 11-04-2013.
* ↑ Beltran, Adolf; Ferrandis, Joaquín «Fabra se niega a responder a Compromís tras un comentario ofensivo en Facebook» (en castellà). El País, 14-03-2013. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Vàzques, M. «La cooperativa de Orba deja la huelga de hambre» (en castellà). Levante-EMV, 26-10-2013.
* ↑ Raga, Fran «El portavoz de Compromís en Alfafar pide una ‘república valenciana’» (en castellà). El Periodic, 31-10-2017.
# Veles i Vents

Veles i Vents és un grup d'havaneres de Calafell (Baix Penedès) que va néixer el 1999.
Fou fundat per Jordi Voltà, difusor de l'havanera i un dels impulsors de les jornades de Calafell. També hi havia altres persones del Cor Orfeó Calafellenc.

## Discografia

Discografia del grup.
* 2004 - En directe
* 2009 - Deu
* 2012 - El segon sec
* 2016 - Bolerany al cor

## Referències

* ↑ admin-oa2. «Veles i Vents», 25-04-2024. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Redacció. «El grup Veles i Vents presenta diumenge el seu quart disc», 06-07-2016. [Consulta: 15 febrer 2025].
* 1 2 3 «decibel.cat : Entrevista: Entrevista al grup Veles i Vents». [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Romaguera, Mireia. «La XVI Cantada d’Havaneres ret homenatge a Jordi Voltà i Veles i Vents», 04-08-2019. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Tarragona, Diari de. «Calafell, taberna de la canción marinera» (en castellà). [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Garcia, Josep Mèlich i. L'Argentera-- quan anàvem amb avarques: solatges de memòria. Cossetània Edicions, 2003, p. 268. ISBN 978-84-96035-60-7.
* ↑ «Veles i vents - Havanerus, Havaneres i cançó de taverna», 30-06-2016. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ Pons, Fermí Alari «'Volerany', un exercici de recerca etimològica». Del Penedès, 33, 2017.
* ↑ Redacció. «El grup Veles i Vents presenta a Calafell el seu nou treball discogràfic». [Consulta: 15 febrer 2025].
# Domingo Villar

Domingo Villar (gallec: Luis Vilariño) (Vigo, 6 de març de 1971 - Vigo, 18 de maig de 2022) fou un escriptor gallec de novel·la negra, guionista de cinema i televisió. Els seus llibres han estat traduïts a nou llengües. Des de petit havia estat relacionat amb el món del vi i va ser crític gastronòmic durant anys a una emissora de ràdio nacional i també col·laborà en diferents publicacions escrites. Escrivia en gallec i ell mateix traduïa les seves obres al castellà.

## Obres

2006:
* (Gallec: Ollos de auga, Galaxia)
* (Català: Ulls d'aigua, tr. Pau Joan Hernández)
* (Castellà: Ojos de agua, tr. Domingo Villar)
* (Anglès: Water-blue eyes, tr. Martin Schifino)
* (Alemany: Wasserblaue Augen, tr. Peter Kultzen)
* (Italià: Occi di acqua, tr. S. Sichel)
* (Suec: Nattens mörka toner: Ett fall för kommissarie Leo Caldas, tr. Lena E. Heyman)
2009:
* (Gallec: A praia dos afogados) (Galaxia)
* (Català: La platja dels ofegats, tr. Pau Joan Hernández)
* (Castellà: La playa de los ahogados, tr. Domingo Villar)
* (Anglès: Death on a Galician shore, tr. Sonia Soto)
* (Alemany: Strand der Ertrunkenen, tr. Carsten Regling)
* (Suec: De drunknades strand, tr. Lena E. Heyman)
* (Francès: La plage des noyés, tr. Dominique Lepreux)
2019
* (Gallec: O último barco) (Galaxia)
* (Català: L'últim vaixell, tr. Pau Joan Hernández)
* (Castellà: El último barco) (Siruela)

## Premis

* Premi Sintagma 2007
* Premi Antón Losada Diéguez
* Libro do ano pola Federación de Libreiros de Galiza
* Premi Brigada 21
* XXV Premi Nacional "Cultura viva" Narrativa (2016)

## Notes

* ↑ Llumà, Jordi Nopca, Núria Juanico. «Mor l'escriptor gallec Domingo Villar als 51 anys», 18-05-2022. [Consulta: 18 maig 2022].
* ↑ (...)Ollos de auga. Traducida ao inglés, alemán, italiano, ruso, búlgaro e sueco. (...)A praia dos afogados, traducida ao polaco, italiano, alemán, francés, holandés e inglés. "Domingo Villar o el placer de la novela negra", article de Paco López-Barxas a El País, 5 de juny de 2011 (castellà)
* ↑ «Premios Sintagma». Arxivat de l'original el 2011-10-29. [Consulta: 18 setembre 2016].
* ↑ "O premio Losada Diéguez recaeu en Carpintero e Domingo Villar" Arxivat 2010-04-30 a Wayback Machine., article a La Region, 25 d'abril de 2010.
* ↑ "Os libreiros entregaron os premios Irmandade do Libro" Arxivat 2014-02-21 a Wayback Machine., article a la Federación de Libreros de Galicia, 13 d'abril de 2010.
* ↑ "La playa de los ahogados, de Domingo Villar, obtiene el Premio Brigada 21" Arxivat 2012-11-13 a Wayback Machine., article a Periodistas en español (castellà)
* ↑ «Domingo Villar, premio Cultura Viva de Narrativa» (en castellà). Diario 16, 08-11-2016. [Consulta: 20 abril 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina de l'autor a Galaxia Arxivat 2009-01-22 a Wayback Machine.
# Giovanni Maria Artusi

Giovanni Maria Artusi (Bolonya (Emília-Romanya), vers 1540 - Idem. 18 d'agost, 1613), va ser un compositor i teòric musical italià.

## Biografia

Artusi va ser un dels majors reaccionaris de la història de la música, condemnant ferotgement el nou estil que anava sorgint a principis del segle XVII i que després es convertiria en el barroc. També va ser estudiant i seminarista a la Congregació de San Salvatore de Bolonya i es va mantenir durant tota la seva vida dedicat al seu mestre Gioseffo Zarlino (el principal teòric musical del segle XVI). Quan Vincenzo Galilei va atacar Zarlino al Diàleg de 1581, ho va fer provocant a Artusi perquè defensés el seu mestre i l'estil que seguia.
Els episodis més importants de la carrera d'Artusi i un dels episodis més famosos de la història de la crítica musical es van produir l'any 1600 (amb l'òpera Delle imperfecti della musica moderni) i l'any 1603, quan va atacar la "cruesa" i la "llicència" que contenia. en les obres d'un músic que inicialment es va negar a nomenar (era Claudio Monteverdi). Monteverdi va respondre en la introducció al seu cinquè llibre de madrigals de 1605, amb la seva discussió sobre la divisió de la pràctica musical en dos corrents, que va anomenar pràctica prima i segona pràctica. La primera pràctica va ser l'ideal polifònic anterior del segle XVI, l'estil de contrapunt fluid, dissonància i paritat de veus de Palestrina, mentre que la segona pràctica va ser el nou estil de monodia i recitatius acompanyats que emfatitzaven les veus de soprano i soprano.
La principal contribució d'Artusi a la literatura de la teoria musical va ser el seu llibre sobre les dissonàncies en contrapunt. Va reconèixer que hi havia més dissonàncies que consonàncies en una peça escrita segons la tècnica del contrapunt, i va intentar enumerar les raons de l'ús d'aquestes dissonàncies que s'utilitzaven per subratllar conceptes com ara dolor, pena, desig i terror. Irònicament, l'ús de Monteverdi en la "segona pràctica" estava formalment en línia amb el que es teoritzava al llibre; la diferència entre la música de Monteverdi i les teories d'Artusi estava en la importància de les diferents veus i els intervals exactes que s'havien d'utilitzar en la formació de la línia melòdica.
Les composicions d'Artusi eren poques i totes d'estil conservador: un llibre de cançons a quatre veus, publicat a Venècia el 1598 i una Cantate Domino a vuit veus del 1599.

## Bibliografia

* (anglès) Claude Palisca, "Giovanni Artusi," a The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. Londres, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
* (anglès) Gustave Reese, Music in the Renaissance. Nova York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
* (anglès) Manfred Bukofzer, Music in the Baroque Era. Nova York, W.W. Norton & Co., 1947. ISBN 0-393-09745-5
* (anglès) Giovanni Artusi, L'Artusi, ovvero Delle imperfezioni della moderna musica, tr. Oliver Strunk, a Source Readings in Music History. Nova York, W.W. Norton & Co., 1950.
# Hermann Berghaus

Hermann Berghaus (1828-1890) va ser un cartògraf alemany.
Va néixer el 16 de novembre del 1828 a Herford, Westfàlia, fill d'un eclesiàstic del país. D'ençà 1842, va anar a escola a Herford i durant el seu temps lliure es divertia dibuixant. Després anà a l'escola d'art que havia fundat el seu oncle, el geògraf Heinrich Berghaus, a Potsdam, on va estudiar cartografia a partir de 1845. El 1868 va ser promogut Doctor honoris causa a la Universitat de Königsberg. El 1855 el duc Ernest II de Saxònia-Coburg Gotha li atorgà el títol de professor.
Morí a Gotha, el 3 de desembre de 1890.

## Unes obres destacades

* Mapa d'Alemanya sud-est amb una part d'Itàlia (1857) a la Cartoteca Digital de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* Mapa del món vist des de l'Àrctic Arxivat 2013-12-14 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 Viktor Hantzsch, «Berghaus, Hermann», Allgemeine Deutsche Biographie, tom 46 (1902), pàgines 379-381
# Religioses de l'Infant Jesús

Les Religioses de l'Infant Jesús o Germanes de l'Infant Jesús, en francès Sœurs de l'Enfant Jésus, són un institut religiós femení, una congregació religiosa dedicada a l'ensenyament fundada en 1666 per Nicolas Barré a Rouen. Les seves germanes, conegudes també com a Dames de Sant Maur o Dames Negres, posposen al seu nom les sigles I.J.S.. Les Dames de Sant Maur tenen com a objectiu l'educació cristiana de nens i joves. Són presents a Europa (República Txeca, França, Irlanda, Itàlia, Regne Unit, Espanya), Àfrica (Camerun, Nigèria), Àsia (Japó, Malàisia, Singapur, Tailàndia) i Amèrica del Sud (Bolívia, Perú): la seu general és a Pound Hill (Anglaterra). Al final de 2005 l'institut tenia 741 religioses en 153 cases. A Catalunya, n'hi ha cases a Barcelona i Bellvitge. A Espanya, a Madrid, Burgos i Bembibre (Lleó).

## Història

La congregació fou fundada en 1666 a Rouen pel frare mínim Nicolas Barré (1621-1686). Era docent de teologia al convent de París i ja en 1647, preocupat per la manca d'instrucció dels nens pobres, començà a obrir escoles gratuïtes on poguessin aprendre primeres lletres i doctrina religiosa. Començà llavors a cercar que una comunitat religiosa se n'encarregués de la direcció.
En 1659, Barré fou enviat a Rouen, on trobà que el problema de la manca d'educació dels nens era encara major. Va resoldre actuar, formant una comunitat dedicada a l'ensenyament. Reuní un grup de joves aristòcrates que volien dedicar-s'hi i en 1662 obriren les primeres escoles. En 1666 formà una comunitat i els donà la regla del tercer orde dels mínims. La comunitat fou aprovada com a comunitat religiosa per l'arquebisbe de Rouen, monsenyor Harlay de Champvallon. El 1674 Barré obrí un seminari per a la formació de les germanes, amb seu a la Rue de Saint-Maur de París: per això les germanes foren conegudes com a Dames de Saint-Maur.
La congregació obrí escoles també a París, el Llenguadoc i Aquitània. A mitjan segle xix, sortí de França i obrí cases a Malàisia, Singapur i el Japó, a més d'altres llocs d'Europa. El 1860 es van establir a Barcelona, on obriren l'Escola Infant Jesús, també coneguda com a Escola de les Dames Negres. Obtingué l'aprovació pontifícia amb el decret de 21 de novembre de 1866: les constitucions foren aprovades en 1892.

## Referències

* ↑ we live & work
* ↑ Permanyer, Lluís «Dames negres: un segle i mig». La Vanguardia, 10-06-2010 [Consulta: 2 abril 2016].

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2007. Vaticano: Libreria Editrice Vaticana, 2007. ISBN 978-88-209-7908-9.
* Guerrino Pelliccia e Giancarlo Rocca (curr.), Dizionario degli Istituti di Perfezione. Milano: Edizioni paoline, 1974-2003.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de la congregació
* Lloc web de l'escola de Barcelona (2014)