OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hirving Lozano

Hirving Rodrigo Lozano Bahena (Ciutat de Mèxic, 30 de juliol de 1995) és un futbolista professional mexicà, que actualment juga d'extrem al PSV i a la selecció mexicana. Popularment se'l coneix pel seu sobrenom, Chucky.

## Palmarès
### Club
#### Pachuca

* Liga MX: Clausura 2016
* Lliga de Campions de la CONCACAF: 2016–17

#### PSV Eindhoven

* Eredivisie: 2017–18, 2023–24

#### SSC Napoli

* Serie A: 2022–23
* Copa italiana: 2019–20

### Selecció
#### Mèxic

* Campionat Sub-20 de la CONCACAF: 2015

## Referències

* 1 2 «2018 FIFA World Cup Russia – List of Players». FIFA, 04-06-2018. Arxivat de l'original el 12 agost 2018. [Consulta: 10 juny 2018].
* ↑ «Lozano, Hirving Rodrigo Lozano Bahena - Footballer». [Consulta: 11 març 2023].
* ↑ «Mexico - H. Lozano - Profile with news, career statistics and history».
* ↑ Rej, Arindam. «Hirving Lozano to sign for Manchester United after Olympics - father-in-law». ESPN FC, 04-07-2016. [Consulta: 9 novembre 2016].
* 1 2 «Hirving Rodrigo Lozano Bahena – Awards and honours». [Consulta: 11 juliol 2016].
* ↑ «El Nàpols, campió de Lliga 33 anys després: primer Scudetto post-Maradona». CCMA, 04-05-2023. [Consulta: 6 maig 2023].

## Enllaços externs

* Hirving Lozano a worldfootball.net
* Hirving Lozano, Fitxa a Soccerway
Hirving Lozano amb Mèxic - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Mèxic – Copa del Món de futbol 2018
1 Corona •
2 Ayala •
3 Salcedo •
4 Márquez •
5 Gutiérrez •
6 J. dos Santos •
7 Layún •
8 Fabián •
9 Jiménez •
10 G. dos Santos •
11 Vela •
12 Talavera •
13 Ochoa •
14 Hernández •
15 Moreno •
16 Herrera •
17 Je. Corona •
18 Guardado  •
19 Peralta •
20 Aquino •
21 Álvarez •
22 Lozano •
23 Gallardo •
Seleccionador: Osorio
Selecció de futbol de Mèxic – Copa del Món de futbol 2022
1 Talavera •
2 Araujo •
3 Montes •
4 E. Álvarez •
5 Vásquez •
6 Arteaga •
7 Romo •
8 Rodríguez •
9 Jiménez •
10 Vega •
11 Funes Mori •
12 Cota •
13 Ochoa •
14 Gutiérrez •
15 Moreno •
16 Herrera •
17 Pineda •
18 Guardado (c) •
19 Sánchez •
20 Martín •
21 Antuna •
22 Lozano •
23 Gallardo •
24 Chávez •
25 Alvarado •
26 K. Álvarez •
Seleccionador: Martino :
# Campanya per al desarmament nuclear

La Campanya per al desarmament nuclear (CND) designa a la vegada l'acció i la traducció del nom d'una organització antinuclear britànica (Campaign for Nuclear Disarmament, CND) que és favorable al desarmament nuclear unilateral del Regne Unit, així com al desarmament nuclear internacional i a un reglament internacional més sever pels acords.
Entre els seus fundadors es compta Bertrand Russell, Victor Gollancz, J. B. Priestley, Fenner Brockway, John Collins i Michael Foot.

## Acció

La « campanya per al desarmament nuclear de no-proliferació de les armes nuclears i el desarmament nuclear unilateral al Regne Unit des de 1957 », el logo del qual és ara un símbol internacional de la pau, ha esdevingut un grup de defensa antiguerra. El logo representa la superposició de les lletres D i N segons l'alfabet semàfor.

## Referències

* ↑ (anglès) "Fenner Brockway", Spartacus Educational
* ↑ John Minnion and Philip Bolsover (eds.). The CND Story. Alison and Busby, 1983. ISBN 978-0-85031-487-8.
* ↑ Antony Adolf, Peace: a world history, Polity, 2009, ISBN 0745641261 p. 204 : the CND became a general anti-war advocacy group.
* ↑ Marcus du Sautoy. Le mystère des nombres. Gallimard.
# Vicent Ombuena

Vicent Ombuena (València, 1960) és un tenor valencià.
Va estudiar al Conservatori Superior de Música de València. El 1988 guanya el Primer Premi, així com el guardó atorgat per Plácido Domingo al "millor tenor", en la XXVI Edició del Premi Internacional de Cant Francisco Viñas a Barcelona. Va debutar en un escenari d'òpera a Mainz, on va participar en Der fliegende Holländer, Carmen i Parsifal, entre altres títols. Ha cantat Nabucco, Simon Boccanegra, Rigoletto, Don Pasquale, La Traviata, Gianni Schicchi, La Bohème, Otello, Falstaff, Der Rosenkavalier, Lucia di Lammermoor i Turandot, entre d'altres. Ha actuat a Hèlsinki, Milà, París, Salzburg, Londres, Teatro Real de Madrid, Frankfurt, Tel-Aviv i València, entre d'altres. Últimament ha participat en una nova producció de La Bohème a Ginebra, Nabucco a la Staatsoper Hamburg i La Traviata a Estrasburg.
Va debutar al Liceu la temporada 2001-02 amb La Bohème. El 2002 va participar en València amb l'Orquestra Simfònica i Cor del Gran Teatre del Liceu en una versió de concert de Goyescas. La temporada 2002-03 va participar en Els Pirineus i la 2003-04 a Babel 46 i Macbeth. La temporada 2004-05 hi cantà Gaudí de Guinjoan.
# Cesare Pavese

Cesare Pavese (Santo Stefano Belbo, Cuneo, Itàlia, 9 de setembre de 1908 - Torí, 27 d'agost de 1950) fou un poeta i novel·lista italià.
Durant tota la vida, tractà de vèncer la soledat interior, que veia com una condemna i una vocació. Va estudiar lletres clàssiques i filologia anglesa a la Universitat de Torí on es feu amic, entre d'altres, de Leone Ginzburg, Norberto Bobbio, Massimo Mila i Giulio Einaudi.
Després de llicenciar-se amb un treball sobre Walt Whitman, es dedica a traduir nombrosos escriptors nord-americans i anglosaxons, com Sinclair Lewis, Herman Melville, Sherwood Anderson, John Dos Passos, Gertrude Stein, John Steinbeck, Ernest Hemingway, James Joyce, Charles Dickens i Daniel Defoe, així com a escriure poesia, contes i crítica literària.
Ben aviat de la fundació de l'editorial Einaudi en fou col·laborador. Poc temps després, amb altres companys de redacció, és acusat d'antifeixisme i condemnat de primer a pena de presó a Torí i Roma; tot seguit és desterrat a confinament al poble calabrès de Brancaleone.
Tornat a la feina editorial a Einaudi, durant els anys de la Segona Guerra Mundial n'esdevingué el director editorial de fet, sota dures condicions de resistència a l'ocupació.
Es va suïcidar als quaranta-un anys, en una cambra de l'Hotel Roma de Torí, a la plaça de Carlo Felice, ben a prop de l'estació de Porta Nuova.

## Obra traduïda al català

* El diable als turons (Il diavolo sulle colline). Trad. i pròleg d'Edmon Vallès. Barcelona: Proa, 1964 («Biblioteca A tot vent», 116).
* La lluna i les fogueres (La luna e i falò). Trad. de Maria Aurèlia Capmany. Barcelona: Edicions 62, 1965 («El balancí», 12).
* El bell estiu (La bella estate). Trad. de Bonaventura Vallespinosa. Pròleg de Baltasar Porcel. Barcelona: Proa, 1967 («Biblioteca A tot vent», 131).
* El company (Il compagno). Trad. de Francesc Parcesisas. Barcelona: Edicions 62, 1967 («El balancí», 37).
* La teva terra (Paesi tuoi). Trad. de Francesc Parcerisas. Barcelona: Edicions 62, 1968 («El balancí», 44).
* L'ofici de viure (Il mestiere di vivere). Trad. de Bonaventura Vallespinosa. Barcelona: Anagrama, 1969 («Textos», 1).
* Treballar cansa (Lavorare stanca). Trad. de Josep Maria Muñoz i Pujol. Introducció de Giuseppe Tavani. Barcelona: Curial, 1978 («Clàssics Curial», 12).
* Entre dones soles (Tra donne sole). Trad. i pròleg de Francesc Vallverdú. Barcelona: Proa, 1980 («Biblioteca A tot vent», 193).
* Fira d'agost i altres contes (Feria d'agosto et al.). Trad. de Francesc Miravitlles. Barcelona: Edicions 62, 1988 («MOLU. Segle XX», 28).
* La platja (La spiaggia). Trad. d'Antoni Vicens. Barcelona: Columna, 1990 («Columna», 77).
* Vindrà la mort i tindrà els teus ulls (Verrà la morte e avrà i tuoi occhi). Text bilingüe en italià i català. Trad. de Joan Tarrida. Pròleg d'Antoni Marí. Barcelona: Edicions 62, 1991 («Els llibres de l'escorpí. Poesia universal del segle XX», 5).
# Camí de sirga

Un camí de sirga és un camí construït al llarg de rius o canals al llarg del qual persones o animals (ases, mules, bous o cavalls de tir) estiren embarcacions de mercaderies mitjançant una sirga. El mot sirga designa tant la corda com la tècnica de navegació.
Els principis d'Arquimedes i de la inèrcia fan que amb esforços relativament petits poden arrossegar-se càrregues prou feixugues, com la foto il·lustra. Lògicament, per poder passar amb la corda, no hi pot trobar-se cap obstacle (pal, arbre…) entre el camí i la via navegable. Abans de la reintroducció des del segle xiii de les rescloses a dues portes inventades pels romans, es trobaven plans inclinats al costat de les preses als quals calia arrossegar les barques al sec, de vegades en descarregar-les. El mètode era feixuc, però a l'edat mitjana i encara després, quan la majoria dels camins eren de sorra poc practicables, sovint la navegació fluvial amb sirga era l'única alternativa pel transport interior de mercaderies pesades.
Al riu Ebre eren típics els llaguts sirgats per mules desapareguts en data relativament recent. Van inspirar la novel·la Camí de sirga de Jesús Moncada i el disc 'Sirga' de Xeic! A la Xina els sirgadors del riu Iang-Tsé, el Gran Canal... es remunten a tradició mil·lenària. A les zones humides d'Europa amb una xarxa densa de canals el transport de mercaderies amb barques sirgades va ser important fins a la segona guerra mundial. Tot i que en català es coneix com «Els remers del Volga», aquesta cançó tradicional russa fa referència als sirgadors del riu Volga.
Avui els camins han perdut el seu paper a l'economia del transport i molts han estat transformats en vies per vianants lents. Com que no hi ha declivis forts, tret a proximitat de les rescloses, són ideals per a ciclistes.

## Referències

* ↑ «Camí de sirga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gran Diccionari de la Llengua Catalana, Sirga (lema 1.2)
* ↑ «Els llaguts de l'Ebre i la sirga.». Arxivat de l'original el 2008-05-19. [Consulta: 27 gener 2011].
* ↑ History of the Grand Canal of China(anglès)
* ↑ René Descombes. Chevaux et gens de l'eau: sur les chemins de halage. Editions Cheminements, 2007. ISBN 9782844786159 [Consulta: 11 gener 2011]. (francès)
* ↑ Neus Obiol Coma, «El camí de sirga de l'Ebre» Arxivat 2014-04-14 a Wayback Machine., Surt de casa, [consulta 13 d'abril de 2014 (2014-04-13)]
# Vicente León Barroso de Frías

Vicente León Barroso de Frías (València, 23 d'octubre de 1804 - València, 11 de setembre de 1883) fou un militar, terratinent i polític valencià, alcalde de València durant el regnat d'Isabel II d'Espanya i senador durant la restauració borbònica. Fill de Joaquín León Esparza i de María Dolores Barroso de Frías. Fou cavaller de l'Orde de Montesa.
Va estudiar dret a la Universitat de València, tot i que no va acabar els estudis, i es dedicà a les seves terres i a la milícia, arribant a coronel de les Milícies de Cuba i del batalló de veterans dels Voluntaris de la Llibertat. El 1843 fou diputat suplent a les eleccions a les Corts. Membre del Partit Moderat, el 1862 fou diputat de la Diputació de València pel districte de Carlet i el 1863 pel de Montcada (Horta Nord). De març a juliol de 1865 fou alcalde de València i entre 1867 i 1868 fou novament alcalde-corregidor i senador vitalici, fins que destituït arran de la revolució de 1868. Després de la restauració borbònica fou escollit novament senador per València el 1877.
L'esquela de defunció del diari Las Provincias detalla els títols i honors que va rebre en vida: Cavaller Gran Creu, Claver major de l'Orde militar de Montesa i Sant Jordi d'Alfama, i de l'americana d'Isabel la Catòlica; de la Reial Mestrança de Cavalleria de València; de la de Sant Ferran, de primera classe; de la de Sant Maurici i Sant Llàtzer d'Itàlia; president de la Junta provincial de Beneficència; i exsenador del regne, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Esquela de defunció». Las Provincias - Diario de Valencia, 19-09-1883, pàg. 1.
* ↑ Vicente León Barroso de Frías a geneanet.org
* ↑ Vicente de Cadenas y Vicent Caballeros de Montesa que efectuaron sus pruebas de ingreso durante el siglo XIX
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i J. A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.300. ISBN 9788495484802.
* ↑ LEÓN Y FRIAS, VICENTE al web del Senat
# Bissus

El bissus (del grec βίσσος, lli fi) és un aplec de filaments secretats per certs mol·luscs bivalves lamel·libranquis, que els serveix per a adherir a les roques.
En l'àrea mediterrània, del bissus de Pinna nobilis se n'ha obtingut tradicionalment un teixit preuat i molt costós. A la inscripció de la famosa pedra de Rosetta (segle ii aC) ja es parla dels impostos sobre el teixit de bissus. Se'n solien fer guants, barrets i diverses peces de vestir de luxe.
A causa de la pesca indiscriminada, en l'actualitat ja gairebé no se'n produeix.

## Referències

* ↑ http://www.diccionari.cat/lexicx.jsp?GECART=0019087
* ↑ Termcat
* ↑ http://www.reshafim.org.il/ad/egypt/texts/rosettastone.htm Arxivat 2012-07-13 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Adamo Fabbroni, Del Bombice e del Bisso degli antichi, Stamperia del Costantini, Perusa, 1783
* Pietro Lazzarini, Bisso e porpora: il b. Angelo Orsucci, domenicano lucchese (martire nel Giappone), Società Editrice Internazionale, Torí, 1950
* Daniel McKinley, Pinna and her silken beard: a foray into historical misappropriations Arxivat 2016-05-20 a Wayback Machine., in: Ars Textrina – A Journal of Textiles and Costume Arxivat 2016-10-05 a Wayback Machine., Volume 29, Giugno 1998, Charles Babbage Research Centre for the Editorial Board, Winnipeg, 1998
* Evangelina Campi, La seta del mare: il bisso: storia, cultura, prospettive, Scorpione Editrice, Taranto, 2004, ISBN 978-8880991380
* Felicitas Maeder, Ambros Hänggi, Dominik Wunderlin, Bisso marino. Fili d'oro dal fondo del mare – Muschelseide. Goldene Fäden vom Meeresgrund Arxivat 2016-05-20 a Wayback Machine., Catalogo della Mostra (Basilea, 19 marzo-27 giugno 2004), 5 Continents Editions, Milà, 2004, ISBN 978-8874391141
* Susanna Lavazza, Dal buio alla luce, il bisso marino e Chiara Vigo, Cartabianca Publishing, Trevignano Romano, 2012, ISBN 978-8888805016
* Susanna Lavazza, Chiara Vigo - L'ultimo Maestro di bisso, Carlo Delfino editore, Sassari, 2014, ISBN 978-8871387857
* Rossana Cingolani, Chiara Vigo, l'ultimo Maestro di Bisso Marino, Carlo Delfino editore, Sassari, 2014
* Eduardo Delehaye, Il bisso una fibra misteriosa fra storia e letteratura, Carlo Delfino editore, Sassari, 2016, ISBN 978-8871389042
# Ildefons Coloma i de Melo

Ildefons Coloma i de Melo, conegut com a Ildefons Coloma i també com a Alonso Coloma de Saa (Elda, c. 1557 - Múrcia, 20 d'abril de 1606) fou un canonge i poeta valencià, que esdevingué bisbe de Barcelona entre els anys 1599 i 1603, i de Cartagena entre 1603 i 1606.
Fill del poeta i primer comte d'Elda Joan de Coloma i Cardona i la dama portuguesa Isabel de Saa, i germà del militar, diplomàtic i historiador Carles Coloma i d'Antoni Coloma i Saa, va estudiar teologia al col·legi major de Conca i lletres sagrades a la universitat de València. Canonge de la santa església de Sevilla, el 1588 va aconseguir per oposició la canongia magistral d'aquesta església. Més enllà de les seves tasques pastorals, va cultivar la poesia llatina i castellana, de la qual només es conserven dues composicions poètiques publicades el 1596 dins del llibre Comentari en breu compendi de disciplina militar: en què s'escriu la jornada de les illes dels Açores. El 19 de juny de 1597 va ser elegit per Felip II com a visitador reial a la universitat de València per posar fi als continus motins i revoltes estudiantils que havien propiciat el tancament de la universitat. Després d'aquesta visita, que dura des del 1598 fins al 1599, va escriure un memorial o informe a Felip II. També fou inquisidor de Portugal.
El 27 de setembre de 1599 va ser nomenat bisbe de Barcelona, i aquell mateix any canceller de la universitat de Barcelona. Durant el seu bisbat va introduir a Espanya el primer convent de l'ordre de les caputxines, i féu construir el nou sepulcre de sant Oleguer i féu pintar el retrat dels bisbes barcelona. Ildefons de Coloma va promoure la canonització de sant Oleguer, traslladant solemnement el seu cos incorrupte al nou sepulcre. Durant el seu pontificat es van celebrar les festes de la canonització de sant Ramon de Penyafort. També va acollir a la diòcesi de la Barcelona a les monges caputxines. El 1603 va ser nomenat bisbe de Cartagena, i es va traslladar a Múrcia per fer front a l'epidèmia de pesta de 1606. Va morir víctima d'aquesta el 20 d'abril d'aquell mateix any. Va ser enterrat a la capella del transcor de la catedral de Múrcia.

## Referències

* 1 2 3 Guill Ortega, Miguel Ángel «Alonso Coloma de Saa». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 8 octubre 2022].
* 1 2 «Ildefons de Coloma i de Melo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 8 octubre 2022].
* 1 2 Martí i Bonet, Josep Maria. Iglesia de Barcelona. Historia de las Diócesis Españolas (vol. II). Madrid: BAC, 2006, pàg. 233.
# Rubén Frías

Rubén Frías, de nombre real Rubén Sánchez García, (16 d'octubre de 1983, Almeria) és un actor i productor de teatre espanyol.

## Biografia

En 2001 es trasllada a Màlaga per a estudiar interpretació en la ESAD Màlaga i d'aquí marxa a Sevilla entre 2005 i 2007 per a continuar la seva formació en el centre escénic@. A la fi de 2008 s'estableix a Madrid, on resideix i treballa actualment.

## Carrera

En 2009 funda la companyia Producciones El Perro amb la que produeix i interpreta les obres El perro del teniente de Josep Maria Benet i Jornet i Subterráneo ambdues sota la direcció de Carlos Tuñón, i recentment Insolventes amb text de Félix Estaire i direcció de Pablo Martínez Bravo. Paral·lelament treballa en la companyia Estudio M-08 en els muntatges El canto del tiempo, El sueño de Peer Gynt, La madre que nos parió... i Los Restos (Raúl Hernández Garrido), tots ells sota la direcció de Miguel Sacristán.
A l'octubre de 2014 coneix en un taller d'interpretació impartit per Andrés Lima per a Teatro del Barrio a un grup d'actors amb els que funda Malditos Compañía i produeixen el seu primer projecte anomenat Danzad Malditos. L'espectacle és un èxit en el festival Frinje'15 i aconsegueixen programació en temporada a Naves del Español al novembre i desembre de 2015 i desembre de 2016 i gener de 2017, a més de guanyar un dels dos Premis Max als quals optaven, el de millor espectacle revelació de 2015. Va estrenar al febrer de 2018 Escenas de caza de María Velasco dirigit per Alberto Velasco i el 2016 i 2017 va treballar en el musical Contaminatio. Una comedia a la romana de Jesús Torres per El Aedo Teatro. En maig de 2019 estrena Precioso, escrita i dirigida per Rulo Pardo a la sala Cuarta Pared de Madrid.

## Premis i nominacions

| Premi | Categoria | Obra | Any |
| Unión de Actores y Actrices | Millor actor de repartiment en teatre | Danzad Malditos | 2016 |

## Treballs
### Teatre

* El Malentendido (2003)
* Vértigo (2006)
* Hemisferio (2006)
* El perro del teniente (2009-2012)
* El canto del tiempo (2010)
* El sueño de Peer Gynt (2011)
* La Madre que nos parió... (2011)
* La cena del rey Baltasar (2013-2016)
* La evitable ascensión de Arturo Ui (2013)
* Danzad Malditos (2015-2017)
* Contaminatio. Una comedia a la romana (2016-2019)
* Insolventes (2016)
* Escenas de Caza (2018)
* Precioso (2019)

### Cinema

* Killer Barbies Vs. Drácula (2002, Jesús Franco)
* See you later. Cowabunga! (2003, José Roberto Vila)
* Temporal (2013, Catxo)
* (A)Normal (2020, Miguel Parra)

### Televisió

* Gran Hotel (2013. Personatge episòdico cap. 32)
* Centro médico (2017 i 2018. Tres episodis)
* Servir y Proteger (2020. Cuatre episodis)

## Referències

* ↑ Danzad malditos al web del Teatro Español
* ↑ "El bocado almeriense a los Max. ‘Danzad malditos', con Rubén Frías, mejor espectáculo revelación" a La voz de Almería
* ↑ PRECIOSO (Surge Madrid 2019) a madriesteatro.com
* ↑ El almeriense Rubén Frías, premio de la Unión de Actores y Actrices, La Voz de Almería

## Enllaços externs

* Rubén Frías a 2,amage,emt.org
* Diario "Javier Pereira, entre los nominados a los Premios Unión de Actores" en 20 minutos
# Cèsar Panicot i Llagostera

Cèsar Panicot i Llagostera (Vic, 27 de juliol de 1974) és un ex-pilot de trial català. L'any 1993 va ser subcampió d'Europa rere Dougie Lampkin, un pilot que aleshores tot just començava a despuntar.

## Palmarès internacional

| Any | Motocicleta | C. del Món outdoor | C. del Món indoor | Altres |
| 1993 | Gas Gas | 14è | - | Subcampió d'Europa |
| 1994 | Gas Gas | - | 21è | |

## Referències

* ↑ «The rider... Panicot Cesar» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 11 febrer 2011].
* ↑ «Cèsar Panicot: «Em va guanyar un tal Doug Lampkin»». osonacomarca.com. Arxivat de l'original el 2007-05-29. [Consulta: 4 març 2010].

## Enllaços externs

* Palmarès de Cèsar Panicot al Campionat d'Europa (anglès) PDF
* Notícia de la seva victòria al COTA del 2004 (castellà)
# Las ratas

«Las ratas» té aquests significats:
* Las ratas (José Bianco), novel·la de l'escriptor argentí José Bianco, publicada el 1943
* Las ratas (novel·la), novel·la de l'escriptor espanyol Miguel Delibes, publicada el 1962
* Las ratas (pel·lícula de 1963), pel·lícula argentina de 1963, basada en la novel·la homònima de José Bianco i dirigida per Luis Saslavsky.
* Las ratas (pel·lícula de 1997), pel·lícula d'Espanya dirigida per Antonio Giménez Rico en 1998
# Cant de Ramon

El Cant de Ramon és una obra autobiogràfica escrita per Ramon Llull a Mallorca amb gairebé setanta anys, al 1300. Es tracta d'una autobiografia escrita en vers que sol·licita al lector que s'uneixi a la causa de Llull envers Déu, on també confessa els seus rampells envers el misticisme, els seus neguits i les seves decepcions.

## Estructura i contingut

Consta de 14 estrofes monorimes de sis versos de vuit síl·labes amb rima consonant. El poema comença amb la conversió de Ramon, i repassa els principals fets de la seva carrera, des de la fundació de Miramar fins a la redacció de l'Art. El jo líric es queixa del poc èxit de la seva empresa i es queixa del poc suport que té la seva missió dels seus contemporanis, pels quals és ignorat i demana a Déu que el protegeixi i que li concedeixi «companyons coneixents» que l'ajudin a portar endavant el seu projecte. En aquest fragment de l'última estrofa, en el quart vers s'hi pot observar com li demana a Déu els «companyons conexens» que l'ajudin:
| « | Man Deus als cels e'ls elements, plantes e totes res vivents que no·m fassen mal ni tormens. Do·m Deus companyons conexens, devots, leials, humils, tements, a procurar sos honraments. | » |

## Notes

* ↑ L'any de naixement és el 1232.

## Referències

* ↑ «Ramon Llull». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 8. Palma: Promomallorca, p. 115-123. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Llegir Ramon Llull». Rutes Ramon Llull.
* 1 2 «Cant de Ramon». Centre de Documentació Ramon Llull. Arxivat de l'original el 2016-05-21. [Consulta: 27 abril 2016].
* 1 2 «Ramon Llull». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Llull, Ramon. Salvador Galmés. Rims (Digital), 1936, p. vol. I.

## Enllaços externs

* Cant de Ramon
* Cant de Ramon i altres
* Cant de Ramon, Si jo fos pescador Arxivat 2017-09-21 a Wayback Machine.