OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 8a Divisió de Cavalleria SS Florian Geyer

La 8a Divisió de Cavalleria SS Florian Geyer fou una divisió de cavalleria Waffen-SS. El març de 1944 va rebre el nom de Florian Geyer (1490-1525), un noble de Francònia que va liderar la Companyia Negra durant la Guerra dels Camperols.
La 8a Divisió fou creada el 1942 per a agrupar les primeres unitats de cavalleria Waffen-SS. El 40% dels efectius eren Volksdeutsche de Transsilvània i del Banat. El seu entrenament i reclutament es va veure implicat en la forta repressió de la revolta del ghetto de Varsòvia el 1943.
La divisió fou activa en el Front Oriental a àrees com Briansk i Vjasma, entre d'altres. També va actuar als Balcans, i finalment a Budapest, Hongria on hi fou anihilada per l'Exèrcit Roig.

## Comandants

* SS-Brigadeführer Gustav Lombard (Març de 1942 - Abril de 1942)
* SS-Gruppenführer Hermann Fegelein (Abril de 1942 - Agost de 1942)
* SS-Obergruppenführer Wilhelm Bittrich (Agost 1942 - 15 de febrer de 1943)
* SS-Brigadeführer Fritz Freitag (15 de febrer de 1943 - 20 d'abril de 1943)
* SS-Brigadeführer Gustav Lombard (20 d'abril de 1943 - 14 de maig de 1943)
* SS-Gruppenführer Hermann Fegelein (14 de maig de 1943 - 13 de setembre de 1943)
* SS-Gruppenführer Bruno Streckenbach (13 de setembre de 1943 - 22 de gener de 1943)
* SS-Gruppenführer Herman Fegelein (22 de gener de 1943 - 1 de gener de 1944)
* SS-Gruppenführer Bruno Streckenbach (1 de gener de 1944 - 14 d'abril de 1944)
* SS-Brigadeführer Gustav Lombard (14 d'abril de 1944 - 1 de juliol de 1944)
* SS-Brigadeführer Joachim Rumohr (1 de juliol de 1944 - 11 de febrer de 1945)

## Referències

* ↑ «Axis History Forum • View topic - SS Training Units ?». [Consulta: 24 juny 2012].
* ↑ Marcus Wendel Waffen SS units (8. SS-Kavallerie-Division Florian Geyer) Axis History Factbook
* Charles Trang, Florian Geyer Division, 2000, ISBN 2840481413. «Florian Geyer Division - Charles Trang - Google Llibres». [Consulta: 24 juny 2012].

## Enllaços externs

* Marcus Wendel, Axis History Factbook, Waffen SS units (8. SS-Kavallerie-Division Florian Geyer)
# Oldsita-(K)

L'oldsita-(K) és un mineral de la classe dels sulfats que pertany al subgrup de la svornostita. Rep el nom en honor de Travis Olds, Ph.D. (Ishpeming, Michigan, EUA, 1990), conservador adjunt de minerals del Museu Carnegie d'Història Natural.
Fins al mes de gener de 2025 s'anomenava simplement oldsita, canviant el nom a l'actual degut al descobriment i l'aprovacio del nou mineral svornostita-(NH₄) i l'establiment del grup de la svornostita.

## Característiques

L'oldsita-(K) és un sulfat de fórmula química K₂Fe²⁺[(UO₂)(SO₄)₂]₂(H₂O)₈. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2021, sent publicada en el mes de setembre de 2022. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76159.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al grup miner de North Mesa, al districte miner de Temple Mountain del comtat d'Emery (Utah, Estats Units). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Oldsite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 juny 2022].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 83». European Journal of Mineralogy, 37, 1, 12-02-2025, pàg. 75–78. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-37-75-2025 [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ Plášil, Jakub; Kampf, Anthony R.; Ma, Chi; Desor, Joy «Oldsite, K2Fe2+[(UO2)(SO4)2]2(H2O)8, a new uranyl sulfate mineral from Utah, USA: its description and implications for the formation and occurrences of uranyl sulfate minerals». Mineralogical Magazine, 87, 1, 2-2023, pàg. 151–159. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.106 [Consulta: 4 abril 2023].
# Anna Roig Llabata

Anna Roig Llabata (València, 1970) és una il·lustradora, escultora i pintora valenciana.
Llicenciada a la Facultat de Belles Arts de Sant Carles de València, es va especialitzar en escultura i va emprendre els estudis doctorals sobre la dona dins el món de l'art. Realitzà diversos cursos de postgrau amb Francisco Jarauta, Mayte Beguiristain, Ramon de Soto, José Miguel G. Cortes i J. V. Aliaga entre d'altres, i també cursos d'il·lustració a l'editorial Barcanova.
L'editorial en la que més ha publicat és Edicions del Bullent: Estel i els àngels i Estel estel·lar, de Lourdes Boïgues, La Masereta i La Nit de Nadal, de Paco Muñoz, El secret de l'estora Leonora, de Mercé Viana, i Paco Muñoz, l'home de la guitarra, escrit per Enric Lluch i Girbés. A l'editorial Bromera Els animals agraïts, de Llorenç Giménez, aquest llibre va ser el primer que va il·lustrar, el va publicar per primera vegada l'Institut Municipal de Cultura de Meliana. Es va esgotar aquella primera edició i després Bromera el va reeditar. ECIR, Edelvives-Terra Nostra i Anaya són altres de les editorials amb les que ha treballat.
Ha realitzat nombroses exposicions: a Siena, Rijeka, València, Girona, Madrid, Alacant, Àvila, Salamanca... I la seua obra es troba en múltiples col·leccions públiques i privades. El 2020 va fer a Vilafranca l'escultura per a commemorar la Capitalitat Cultural Valenciana.

## Obres

* Cinc en un llit (Edicions del Bullent, 2020)
* El secret de l'estora Leonora (Edicions del Bullent, 2003)
* Estel estel·lar (Edicions del Bullent, 2005)
* La Masereta (Edicions del Bullent, 2007)
* La nit de Nadal (Edicions del Bullent, 2007)
* Estoig de versos (Edelvives, 2003)
* Estel i els àngels (Edicions del Bullent, 2011)
* Paco Muñoz, l'home de la guitarra, d'Enric Lluch
* Els animals agraïts, de Llorenç Giménez (Edicions Bromera, 1999)

## Referències

* 1 2 Garí, Joan «Roig». Diari La Veu, 02-06-2018 [Consulta: 17 febrer 2021].
* ↑ «Fràgil-Difícil». [Consulta: 26 agost 2021].
* ↑ «Anna Roig biografia al web d'edicions del Bullent». Edicions del Bullent. [Consulta: 17 febrer 2021].
* ↑ González, Álvaro «La artista paternera Anna Roig Llabata expone en Galería Cuatro» (en castellà). Paterna Ahora, 19-10-2018 [Consulta: 17 febrer 2021].
* ↑ «Vilafranca inaugura una escultura per a commemorar la Capitalitat Cultural 2019/2020». Castelló 24, 05-08-2020 [Consulta: 17 febrer 2021].
* ↑ «Llibre Cinc en un llit». Edicions del Bullent. [Consulta: 17 febrer 2021].
# AM (Complexitat)

En teoria de la complexitat, la classe de complexitat AM (també coneguda per AM[2]) és el conjunt dels problemes de decisió que poden ser resolts en temps polinòmic per un protocol Arthur-Merlin de dos missatges. Només hi ha un parell pregunta/resposta: Arthur llança unes monedes i envia tots els resultats a Merlin, Merlin respon i Arthur decideix si accepta o no. Cal que
* Si la resposta és SI, llavors Merlin pot actuar de manera que Arthur accepti amb probabilitat d'almenys 2/3
* Si la resposta és NO, llavors faci el que faci Merlin, Arthur rebutja amb probabilitat d'almenys 2/3.
Es pot reformular la definició de la següent manera: un llenguatge L és a AM si existeix una màquina de Turing determinista en temps polinòmic i els polinomis p i q tals que:
* si x és a L, llavors $\Pr \nolimits _{y\in \{0,1\}^{p(n)}}(\exists z\in \{0,1\}^{q(n)}\,M(x,y,z)=1)\geq 2/3$
* si x no és a L, llavors $\Pr \nolimits _{y\in \{0,1\}^{p(n)}}(\forall z\in \{0,1\}^{q(n)}\,M(x,y,z)=0)\geq 2/3$
La segona condició es pot escriure d'aquesta forma alternativa:
z és la prova que envia Merlin (de mida polinòmica) i y és la cadena aleatòria que envia Arthur, que també està fitada polinòmicament.
El problema de saber si dos grafs no son isomorfs pertany a aquesta classe.

## Relació amb d'altres classes

La classe AM[k] és la classe de problemes resolts en temps polinòmic, amb k preguntes i respostes. La definició anterior correspon a AM. Per qualsevol k>2 la classe AM[k] és igual a AM. Si k es pot relacionar de manera polinòmica amb la mida de l'entrada, la classe AM[poly(n)] és igual a la classe IP, que es coneix que és igual a PSPACE i es creu fermament que és més potent que la classe AM[2].[2]
Se sap que si AM conté co-NP, llavors PH = AM.
La classe AM conté les classes NP, BPP i SZX.
També es coneix que per tot k, $AM[k]\subseteq IP[k]\subseteq AM[k+2]$.

## Referències

* 1 2 Sanjeev., Arora,. Computational complexity : a modern approach. Cambridge: Cambridge University Press, 2009. ISBN 9780521424264.
* ↑ Babai, László; Moran, Shlomo «Arthur-Merlin games: A randomized proof system, and a hierarchy of complexity classes». Journal of Computer and System Sciences, 36, 2, 4-1988, pàg. 254–276. DOI: 10.1016/0022-0000(88)90028-1. ISSN: 0022-0000.
# Ferran Appiani d'Aragona

Ferran Appiani d'Aragona (Valle 1492- Florència 1559) fou fill de Belisari Appiani d'Aragona (senyor de Valle i Montioni del 1474 al 1515) i germà de Gerard Appiani d'Aragona de Còrsega. Fou conegut com a "il Signore di Populonia" (el senyor de Populònia). Va heretar les senyories de Valle i Montioni el 1515 i fou creat marquès el 1543 pel duc de Florència. Era molt ric gràcies a les mines que posseïa i residia normalment a Populònia pel que fou considerat senyor del feu, que no li pertanyia pas.
Va morir el 1559. Estava casat des del 1522 amb Emília Orsini. Va tenir tres fills legítims: Amàlia, coneguda per Anna (casada amb Massimiliano Attendolo Bolognini, comte de Sant'Angelo Lodigiano), Sforza Appiani d'Aragona, i Beatriu (casada amb Bernat de la Gherardesca, comte de Pietrarossa, la qual va morir el 1595). També va tenir tres filles naturals: Cínzia, Bàrbara (monja) i Fúlvia.
# Casa de les Màscares

La Casa de les Màscares és el nom d'una antiga casa de l'illa de Delos de les Cíclades, a Grècia. Les seues ruïnes formen part del jaciment de Delos, declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. Forma part de l'anomenat barri Teatral de Delos.
La van construir en el període hel·lenístic al voltant del 120-80 abans de la nostra era. Es troba al sud-est del Teatre de Delos i és una de les moltes cases hel·lenístiques ornamentades de l'illa. És possible que donàs allotjament als actors que visitaven Delos. A més a més del teatre, la Casa de les Màscares es troba a prop de l'anomenada Casa dels Dofins.
La casa té patis amb columnates i estances. La façana també devia tenir columnata. Els sòls de les cambres estan decorats amb mosaics que representen temes relacionats amb Dionís i el teatre grec. Els mosaics més famosos representen Dionís muntat en un lleopard i les deu màscares teatrals que donen nom a l'edifici. Les parets de la casa es van pintar perquè semblassen de marbre.

## Referències

* 1 2 «Delos, House of the Masks» (en anglés). Projecte Perseus. [Consulta: 28 juliol 2024].
* 1 2 ; MacDonald, William L.; McAllister, Marian Holland (ed.); Stillwell «Delos, Grècia» (en anglés). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ «Delos, House of the Masks» (en anglès). Perseus. [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ ; MacDonald, William L.; McAllister, Marian Holland (ed.); Stillwell «Delos, Greece» (en anglès). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 28 juliol 2024].
# A Midsummer Night's Dream (pel·lícula de 1909)

A Midsummer Night's Dream és una pel·lícula muda de la Vitagraph dirigida per Charles Kent i James Stuart Blackton i protagonitzada per Florence Turner, Clara Kimball Young i Maurice Costello, entre d'altres. Rodada a Central Park en una sola bobina, la pel·lícula, basada en l'obra de William Shakespeare, es va estrenar el 25 de desembre de 1909.

## Argument

El duc d'Atenes, que ha de casar-se aviat amb Hippolyta, decreta que Hernia ha d'abandonar el seu enamorat Lysander per casar-se amb Demetrius. Els amants decideixen fugir i són seguits per Demetrius i per Helena, que està enamorada d'aquest últim. Mentrestant, els artesans de la ciutat assagen una obra que representaran en honor de les esposalles del duc. Titania, reina de les fades es baralla amb Penelope i aquesta, per venjar-se, envia Puck que vagi a cercar una herba que quan es passa per sobre dels ulls de qui dorm queda encantat i s'enamora de la primera criatura que veu en despertar-se. La idea és fer-ho a Titania. Mentrestant, els fugats enamorats, esgotats s'adormen sota un arbre i Puck passa l'herba màgica per davant dels ulls d'Hermia i Lysander. Aquest, en desvetllar-se s'enamora d'Helena. Puck es troba al bosc amb els que assagen i fa un encanteri amb el teixidor que li converteix el cap en el d'un ase. Titania es desperta i s'enamora de l'ase. Penelope descobreix tots els embolics que s'han produït, retorna al teixidor el seu aspecte i fa que els enamorats es retrobin.

## Repartiment

* Gladys Hulette (Puck)
* Clara Kimball Young (Penelope)
* Julia Swayne Gordon (Helena)
* Florence Turner (Titania)
* Walter Ackerman (Demetrius)
* Dolores Costello (fadeta)
* Helene Costello (fadeta)
* Maurice Costello (Lysander)
* Rose Tapley (Hermia)
* Elita Proctor Otis (Hippolyta)
* William J. Humphrey
* William V. Ranous (Bottom)
* William Shea (Mechanical)
* Charles Chapman (Quince)
* James Young

## Referències

* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 419. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ Vienne-Guerrin, Nathalie. Shakespeare on screen : a midsummer night's dream (en anglès). Publication Univ Rouen Havre, p. 137. ISBN 978-2-87775-843-7.
* ↑ Buchanan, Judith R. Shakespeare on Film (en anglès). Routledge, 2014-07-22, p. 123-124. ISBN 978-1-317-87497-3.

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a Youtube
# Muníquia

Muníquia (en llatí Munychia, en grec antic Μουνιχία), era el nom d'un turó i d'un port fortificat de l'Àtica, que juntament amb el Pireu i Falèron constituïa la zona portuària d'Atenes. Van fortificar el port, entre d'altres, el tirà Hípies, i també Temístocles, i l'any 403 aC va ser un dels llocs on es van enfrontar els Trenta Tirans amb els demòcrates d'Atenes.
Tenia un temple dedicat a Àrtemis Muníquia en honor de la qual se celebrava el festival de la Muníquia, i un altre temple dedicat a Bendis on se celebraven les Bendídia. És la moderna Stratioki.

## Referències

* ↑ Xenofont. Hel·lèniques, II, 4-6
* ↑ Smith, William (ed.). «Athenae». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 5 gener 2021].
# Delicadesa

Una delicadesa sol ser un aliment rar o car que es considera altament desitjable, sofisticat o peculiarment distintiu, dins d'una cultura determinada. Independentment de les preferències locals, aquesta etiqueta sol ser generalitzada a tota una regió. Sovint això es deu a sabors o característiques inusuals o perquè és rar o car en comparació amb els aliments bàsics estàndard.
Les delicadeses varien segons els països, els costums i les èpoques. La llengua de flamenc era un plat molt apreciat a l'antiga Roma, però no es menja habitualment a l'era moderna. Els llamàntols es consideraven menjar de pobre a l'Amèrica del Nord fins a mitjan segle xix, quan es van començar a tractar, com a Europa, com a delicadeses. Algunes delícies es limiten a una cultura determinada, com ara el fugu al Japó, la sopa de niu d'ocells a la Xina i les larves de formigues (escamoles) a Mèxic o fan referència a productes locals específics, com el porcí, el cérvol o l'anxova.

## Referències

* ↑Suetonius, Life of Vitellius 13.2; Gowers, The Loaded Table, p. 20.
* ↑ Kraynak, J.; Tetrault, K.W.. The Complete Idiot's Guide to the Oceans. Alpha Books, 2003, p. 157. ISBN 978-0-02-864462-2.
* ↑ Yaacob, Halim. «Biggest lobster farm up and running in Sabah». The Edge Markets, 17-11-2014.
* ↑ Karleskint, G.; Turner, R.; Small, J. Introduction to Marine Biology. Cengage Learning, 2012, p. 277. ISBN 978-1-285-40222-2.
* ↑ Publishing, DK. The Illustrated Cook's Book of Ingredients. DK Publishing, 2010, p. 45. ISBN 978-0-7566-7673-5.
* ↑ Hopkins, J.; Bourdain, A.; Freeman, M. Extreme Cuisine: The Weird & Wonderful Foods that People Eat. Periplus Editions (HK) Limited, 2004. ISBN 978-0-7946-0255-0.
* ↑ Gale, Hannah. «These 15 food delicacies from around the world will make you gag», 30-06-2014.

## Vegeu també

* Gourmet
* Afrodisíac
# Fernando de Lucia

Fernando De Lucia (Nàpols (Campània), 11 d'octubre, 1860 - Idem. 21 de febrer, 1925), va ser un famós tenor italià.

## Biografia

Durant el servei militar, la seva veu va atreure l'atenció per primera vegada en una recepció a Caserta. Primer va estudiar fagot i contrabaix al Conservatori de Sant Pietro a Majella de Nàpols, després va estudiar cant amb Carelli i Lombardi. Debutà com a Faust al Teatre de Sant Carles el 1885. com Turiddu o Canio. Al principi de la seva carrera va freqüentar el Teatro Real de Madrid. El 1889 va triomfar a Buenos Aires i Montevideo. Al Metropolitan només va cantar la temporada 1893/94. Al Covent Garden va tenir un gran èxit al voltant del canvi de segle, i va ser el primer a triomfar amb Cavaradossi i Rodolfo, cantant en italià, en aquell teatre. Va aconseguir grans èxits a Milà, París, Barcelona, Madrid, Brussel·les, etc.
Va participar en l'estrena de diversos títols d'òperes d'estil verista, sobretot de Mascagni, com L'amico Fritz (Roma, 1891), I Rantzau (Florència, 1892), Silvano (Milà, 1895), i Iris (Roma, 1898), però també Marcella d'Umberto Giordano (Milà, 1907).
Entre 1902 i 1922 va fer prop de 400 registres gramofònics, que destaquen pel reflex del seu tractament viu i espontani de les partitures, que constitueix un testimoni de l'estil operístic de la meitat del segle XIX.

## Referències

* ↑ «Lucia Fernando de». Operissimo.com (en alemán). Archivado desde de lucia&language=de el original el 14 de octubre de 2013. Consultado el 6 de septiembre de 2013.
* 1 2 Shawe-Taylor, Desmond (1992). Sadie S., ed. The New Grove Dictionary of Opera (en inglés). vol. 1. Londres: Macmillan. ISBN 0-333-73432-7.
# Museu Estatal de Hessen a Darmstadt

El Museu Estatal de Hessen a Darmstadt (Hessische Landesmuseum in Darmstadt, HLMD) és un museu amb importants col·leccions permanents; també s'hi fan exposicions especials.
Està previst que l'edifici principal del Museu (a la Friedensplatz de Darmstadt) romangui tancat fins al 2011 per obres de construcció i rehabilitació.

## Col·lecció
### Història de l'Art

* Prehistòria i història primerenca
* Arqueologia Romana i grega
* L'art medieval i vidrieres
* Ivoris medievals i retaules, entre d'altres, la col·lecció d'Adolf von Hüpsch
* Arts i Oficis
* Art del Barroc
* Art del segle xix i XX
* Fàbrica de complex Joseph Beuys (Bloc Beuys)
* Col·lecció Simon Spier: Un Bosc d'Escultures
* Col·leccions Gràfic
* Gabinet de Física i instruments musicals històrics
* Meister des Ortenberger Altars: Ortenberger Altar, Szene „Die Heilige Sippe“, um 1430.
* Pieter Bruegel el Vell: „Landschaft mit Galgen (Tanz unter dem Galgen)“, 1568.
* Oswald Achenbach: „Abendstimmung in der Campagna“, 1850.
* Lovis Corinth: „Morgensonne“, 1910

### Geologia

* Mastodon
* Pau Ruppenthal
* Burgess Shale
* Rudistenriff
* Jaciment de Messel
* Dinotheriensande
* Evolució de l'home

### Zoologia

* Animals de boscos centreeuropeus
* Parc dels Alps
* Parc de la regió de l'Índia
* Vida Silvestre a Amèrica Central i Amèrica del Sud

### Mineralogia

* Col·leccions mineralògiques

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine.
# Antoni Grifell i Llucià

Antoni Grifell i Llucià (Igualada, 1845 - Barcelona, 1905) va ser un actor, escriptor i director teatral català.
Començà la seva carrera com a actor a les companyies La Gata i del Romea, aquesta darrera els anys 1864-65. Cinc anys després, el 70, estrenà l'obra El diari ho porta a Barcelona. De l'actuació passà a la direcció, tot encapçalant obres al Liceu, al Nou Retir i al Novetats, mentre que el 1871 escrigué Sant Martí de Brufaganya, un melodrama en vers.
Amb la seva pròpia companyia actuà al Teatre Principal de Mataró en etapes entre 1879 i 1883, així com als teatres Clavé i Euterpe. A causa d'un enfrontament, deixà aquesta companyia i en formà una de nova, que estrenà en recintes com el Principal o l'Euterpe.

## Referències

* ↑ «Antoni Grifell i Llucià». GEC. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Vellvehí Altamira, Jaume «El teatre del segle XIX al Maresme. Teatres, companyies, actors i circuits teatrals (1859-1895)». Sessió d'Estudis Mataronins, 22, 2005, pàg. 163–184. ISSN: 2385-4774.
# Seimas

El Seimas, (nom oficial en lituà Lietuvos Respublikos Seimas) és el parlament de Lituània. És unicameral.
Està format per 141 membres que són triats per a un mandat de quatre anys. Aproximadament la meitat dels membres d'aquest cos legislatiu són elegits en circumscripcions individuals (71 dels parlamentaris), i l'altra meitat (70) són elegits per votació a nivell nacional d'acord amb la representació proporcional. Un partit ha de rebre almenys el 5%, i les coalicions un mínim d'un 7% de la votació nacional per ser representat en el Seimas.

## Funcions del Seimas

* Assessorament i resolució de les esmenes constitucionals i les lleis.
* L'adopció i el control del pressupost de l'Estat
* Control del govern
* Postulació dels referèndums
* Postulació de les eleccions presidencials i locals
* Confirmació del Primer Ministre. (Per part del president)
* Confirmació de la Primer Ministre va presentar el programa de govern
* Formació i organització de les institucions governamentals
* Nomenament de jutges suprems de l'Auditoria General i el President del Banc Nacional i director de totes les institucions estatals

## Palau del Seimas

El Seimas està situat al Palau del Seimas (en lituà Seimo Rūmai)situat a la capital de Lituània, Vílnius. Els seus arquitectes van ser Algimantas Nasvytis, Vytautas Nasvytis i Robertas Stasėnas.

## Referències

* ↑ Tomas Venclova. Vilnius. R. Paknys Publishing House, Vilnius, 2002, p. 191.

## Vegeu també

* Eleccions de Lituània

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2016-02-21 a Wayback Machine. (lituà), (anglès), (alemany), (polonès)
* IPU PARLINE database: LITHUANIA (Seimas) (anglès), (francès)
* Història de Seimas (anglès)