OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fotografia de viatge

La fotografia de viatge és un gènere fotogràfic que comprèn la documentació del paisatge d'una àrea, gent, cultures, vestimenta i història. La Photographic Society of America defineix una foto de viatge com una imatge que expressa la sensació d'un temps i un lloc, retrata una terra, la seva gent, o una cultura en el seu estat natural, i no té limitacions geogràfiques.
Va néixer la dècada del 1850. Entre els primers practicants hi trobem Serguei Mikhàilovitx Prokudin-Gorski, Louis Rousselet, George Wilson Bridges, Maxime Du Camp, George Washington Wilson, Solomon Nunes Carvalho, Francis Frith i James Ricalton. En l'actualitat també destaquen l'austríac Willy Puchner i els catalans Tino Soriano, Oriol Alamany i Sergi Reboredo, entre d'altres.
Pot ser feta per professionals (els treballs dels quals es poden trobar en guies com Lonely Planet o revistes com National Geographic, Condé Nast Traveler, Rutas del Mundo, Altaïr, Geo, Viajar i Descobrir Catalunya, entre altres) o aficionats, que sovint pengen a Internet les seves imatges a través de llocs web de compartició de fotos com Flickr o específics de fotografia de viatge, com TrekEarth.
La fotografia de viatge comprèn diversos gèneres alhora: retrats de persones, paisatges (tant urbans com en un entorn natural), arquitectura (monuments, edificis, etc.), espectacle (concerts, festivals, o d'altres activitats culturals), gastronomia (plats cuinats, menjar en un mercat, etc.), detalls (com una bicicleta recolzada en una paret), animals (al carrer o a la natura),... totes aquelles imatges que ajudin a reflectir l'ambient del lloc que retraten, tant en un conjunt de fotografies que té cohesió i explica una història (reportatge fotogràfic) com en fotografies individuals. Se'n descarten, doncs, les fotografies que desvirtuen o tergiversen la situació real, canviant-ne el contingut o el significat, com ara la fotografia d'estudi o els bodegons.

## Vegeu també

* Documental
* Reportatge fotogràfic

## Referències

* ↑ What is a photo travel image? Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. al web de Photographic Society of America (anglès)
* 1 2 PSA Guidelines and Information for "Photo Travel" Images Arxivat 2012-08-11 a Wayback Machine. a Loveland Photographic Society (anglès)
* ↑ A History of Photography: Travel Photography Leggat, Robert. (accessed 24 November 2009) (anglès)
* ↑ What is Travel Photography? Arxivat 2013-03-12 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* Fotografía de viajes / Experiencias / Consejos Arxivat 2013-07-06 a Wayback Machine. per Salvador Aznar (castellà)
# Francesc Sardà i Làdico

Francesc Sardà i Làdico (Barcelona, 26 de desembre de 1876 - Barcelona, 5 de maig 1912) fou un dibuixant i pintor català, fill de Joan Sardà i Lloret i d'Antònia Làdico Serrano. Oncle de Joan Sardà Dexeus.
Els seus dibuixos, generalment al carbó, són propers als de Ramon Casas recorden a Arcadi Mas i Fontdevila. Té obra al fons de la col·lecció del Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú i a altres museus barcelonins.
Va estudiar dret influenciat pel seu pare, però va compaginar-ho amb formació artística a la Llotja, de la mà de Laureà Barrau i Lluís Graner. Va viatjar a Madrid per copiar els clàssics del segle xvii del Museu del Prado i a París amb els seus amics Xavier Nogués i Alexandre de Cabanyes. Va col·laborar en diverses publicacions, com La Ilustració Catalana, La Actualidad, La Ilustració Artística, L'Esquella de la Torratxa, Hispania i Hojas Selectas, entre d'altres. Va morir quan només tenia trenta-cinc anys.

## Obres destacades

* Retrat de la mare
* La lletera
* Segador català,

## Exposicions

* Cercle Artístic de Sant Lluc
* 1904 - Sala Parés
* 1912 - Sala Parés (pòstuma)

## Referències

* ↑ «Naixements. Any 1876. Llibre 4. Registre núm.6282 (pdf. pàg.701)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 26-12-1876. [Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ «Hemeroteca de la Vanguardia dia 11 de maig de 1912 pàg.1». La Vanguardia, 05-05-1912. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ «Francesc Sardà i Làdico». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Hemeroteca de La Vanguardia dia 8 de març de 1927.pàg.2». La Vanguardia. [Consulta: 20 març 2019].
* ↑ Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Fons de la col·lecció
* ↑ Escala Romeu, Glòria, dibuixant Francesc Sardà i Ladico (Barcelona, 1877-1912)
* ↑ Fontbona, F. (dir.), Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938), Barcelona, 2002, p. 80.
# Francesc Sàbat Montserrat

Francesc Sàbat Montserrat (Sant Sadurní d'Anoia, Alt Penedès, 1946) és un alpinista, viatger, geòleg i professor universitari català.
Després d'estudiar enginyeria electrònica, va canviar els seus interessos per dedicar-se a la geologia. Va marxar amb la seva parella al Pirineu, on es va fer càrrec d'un refugi de muntanya durant gairebé una dècada. Ha exercit de professor de la Universitat de Barcelona. Com a enginyer tècnic també va treballar a TVE.
Pel que fa al seu vessant com a alpinista, ha estat membre del Club Excursionista Pirenaic, del Centre Excursionista de Catalunya i del Grup d'Alta Muntanya Espanyol (GAME). Ha fet nombroses escalades als Pirineus, entre les quals cal esmentar la primera hivernal als seracs del Petit Vinhamala, la segona hivernal al corredor de Gaube del Vinhamala i la primera estatal a l'esperó dels Esparrets al Mont Perdut. Participà en expedicions a l'Alpamayo, als Andes del Perú (1972); a l'Atles (1973); al Saraghar, a l'Hindu Kush (1975, 1977), i en el primer intent català de l'Everest (1982). Com a geòleg ha fet campanyes, a més a més de l'Antàrtida, al Pirineu, a les Balears, al desert d'Atacama, a Xile, i al nord de l'Argentina, a Cuba, o a l'Iran, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Francesc Sàbat Montserrat». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Xerrada i projecció de Francesc Sàbat “L'Antàrtida vista per un sadurninenc geòleg i alpinista”». Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia. [Consulta: 25 novembre 2019].
* ↑ López, Eva «“La muntanya et manté viu. Constantment fa que t’hagis de qüestionar coses”». 3devuit, 28-03-2019 [Consulta: 25 novembre 2019].
# Fundació Rosa Luxemburg

La Fundació Rosa Luxemburg (en alemany: Rosa-Luxemburg-Stiftung) és una organització alemanya fundada en 1990 com l'Associació per a l'Anàlisi Social i l'Educació Política. En 1992 va ser reconeguda pel partit esquerrà alemany Partit del Socialisme Democràtic (avui Die Linke) com a organització propera per a l'educació i cooperació internacional. Fomenta el socialisme democràtic a nivell internacional. Per contra del que diu el seu nom, la seva forma jurídica no és la d'una Fundació sinó la d'una «Associació registrada» (Eingetragener Verein - i.V.), com és el cas també d'altres «fundacions» properes als partits polítics. El nom de la fundació és en honor de la política i escriptora Rosa Luxemburg.

## Història de l'Associació

Com a associació, va sorgir d'una organització fundada en 1990, el Verein Gesellschaftsanalyse und politische Bildung i. V. (Associació d'anàlisi social i educació política, asocación registrada) i dos anys després va ser reconeguda pel PDS com una organització propera al partit i amb activitats a nivell de tota la república federal. Dins dels marcs d'una federació de fundacions, coopera a Alemanya amb associacions i fundacions regionals d'idees properes a l'esquerra política en general.
La fundació ha participat en diverses activitats internacionals com el Fòrum Social Mundial de 2001 en Porto Alegre i el Fòrum Social Europeu de 2003 a París 2003. A São Paulo, a Quito, a Ciutat de Mèxic i a Buenos Aires la Fundació Rosa Luxemburg manté oficines regionals per coordinar activitats a Llatinoamèrica. A Orient Mitjà, la Fundació Rosa Luxemburg està present amb dues seus, a Tel-Aviv i a Ramallah. A més té representacions regionals a Brussel·les, Nova York, Johannesburg, Dakar, Dar es Salam, Hanoi, Moscou, Peking, Varsòvia, Nova Delhi i Belgrad. A l'octubre de 2012 es va inaugurar una oficina a Atenes. la Fundació Rosa Luxemburg és a més membre corresponsal de la Comissió Alemanya de la UNESCO. Des de 1990, l'associació actua com a editor de les obres completes de Karl Marx i Friedrich Engels en l'editorial Karl Dietz de Berlín.
També pertany a la Fundació el Institut für Gesellschaftsanalyse (Institut d'anàlisi social), que treballa en cooperació amb el consell assessor científic de la Fundació. El director de l'institut és Mario Candeias. Entre els temes centrals per al treball de l'Institut s'expliquen l'anàlisi del capitalisme i la discussió sobre el socialisme democràtic, entre d'altres. A partir de 2009 la fundació publica la revista Luxemburg en l'editorial VSA. Després d'un acord amb la Universitat Ernst Moritz Arndt, la Fundació Rosa Luxemburg va assumir el 9 de febrer de 2011 el finançament de la Fundació "Hans und Lea Grundig " i s'ha marcat la meta de continuar lliurant el premi "Hans und Lea Grundig Preis " seguint la intenció de la seva institutora Lea Grundig.

## Referències

* ↑ Universität Greifswald übergibt Hans und Lea Grundig Stiftung an neuen Träger

## Enllaços externs

* Fundació Rosa Luxemburg (alemany)
# Germacrè

El germacrè és un sesquiterpè cíclic d'origen orgànic. Té una presència important en la natura i presenta una flexibilitat conformacional única. Pot trobar-se en les formes isomèriques A, B, C, D i E.

## Característiques

El germacrè, en qualsevol de les seves formes isomèriques, té com a fórmula química C$_{15}$H$_{24}$, com la majoria de sesquiterpens, i té una massa molecular de 204,35. És volàtil a temperatura ambient, i el seu punt d'ebullició es troba entre els 279 °C (germacrè D) i els 288 °C (germacrè B i C).

## Rol biològic

El germacrè és un important precursor biogenètic per la formació de molts altres sesquiterpens, degut a la seva capacitat de transformar-se o reorganitzar-se quan és exposat a irradiació o compostos àcids. És característic el seu anell de ciclodecadiè. Del germacrè en sorgeixen diverses formes de cadinè, amorfè o muurolè (germacrè D), elemè (germacrè C) o aristoloquè (germacrè A), entre d'altres.
Aquest compost, especialment les formes isomèriques A i D, es troba en els olis essencials de molts ordres de plantes, com Asparagales, Pinales, Caryophyllales o Lamiales. El germacrè té propietats tòxiques o dissuasives per a molts bacteris, fongs i insectes, com per exemple el cas de l'oli essencial de Gypsophila bicolor, que té com a principal component el germacrè D (21,2%) i tenia un efecte moderat sobre bacteris gramnegatius i grampositius, però destacable sobre diversos fongs patogens com Botrytis cinerea o Aspergillus niger. Alhora, també juga diferents rols en la comunicació planta-insecte, on per exemple, la seva emissió pot actuar d'atraient per algunes espècies de paneroles.

## Estructures

A continuació es poden veure les cinc formes isomèriques del Germacrè.
| Germacrè A | Germacrè B | Germacrè C | Germacrè D | Germacrè E |

## Referències

* 1 2 Adewale M. Adio. Germacrenes A–E and related compounds: thermal, photochemical and acid induced transannular cyclizations. Tetrahedron Volume 65, Issue 8, 21 February 2009, Pages 1533–1552.(anglès)
* 1 2 «Germacrene D». Good Scents Company.(anglès)
* ↑ «Germacrene A a la web del NIST».(anglès)
* ↑ Nils Bülow,Wilfried A König. The role of germacrene D as a precursor in sesquiterpene biosynthesis: investigations of acid catalyzed, photochemically and thermally induced rearrangements. Phytochemistry, Volume 55, Issue 2, September 2000, Pages 141–168(anglès)
* ↑ Morikawa K, Hirose Y Germacrene-C precursor of Delta-Elemene. Tetrahedron Letters, Issue 22, 1969, pages 1799-& (anglès)
* ↑ Rising KA, Starks CM, Noel JP, et al.Demonstration of germacrene A as an intermediate in 5-epi-aristolochene synthase catalysis Journal of the American Chemical Society, Volume 122, Issue 9, Pages 1861-1866(anglès)
* ↑ Shafaghat, A., & Shafaghatlonbar, M. (2011). Antimicrobial activity and chemical constituents of the essential oils from flower, leaf and stem of Gypsophila bicolor from Iran. Natural product communications, 6(2), 1934578X1100600230
* ↑ «Pherobase: Behavioral function of Germacrene D».(anglès)
# Germanor (Associació d'Antics Alumnes del Col·legi de Sant Pere Apòstol de Tortosa)

Germanor, amb el subtítol Publicació oficial de l'Associació d'Antics Alumnes del Col·legi de Sant Pere Apòstol de Tortosa, va ser una publicació periòdica bimestral, d'àmbit cultural i literari, escrita inicialment en català i castellà, que va aparèixer a finals del mes de juny de 1918. Va ser editada per l'Associació d'Antics Alumnes del Col·legi Sant Pere de l'Orde de la Salle de Tortosa. Era una revista estrictament per als socis de l'entitat, que la rebien de franc. El 1925 hi havia 180 socis. Tan sols es van publicar 57 números, el darrer dels quals és del mes de juliol de 1936. Manuel Beguer i Pinyol fou el director de la revista des de 1920 i president de l’Associació fins a 1925.
Germanor fou una de les revistes editades a Tortosa durant el primer terç del segle XX que defensà la ideologia del tortosinisme. De fet, juntament amb La Zuda (1913-1933), i La Santa Cinta (1928-1936), fou de les poques revistes bilingües editades durant la dictadura de Primo de Rivera.
Entre els autors que van escriure en català prenormatiu, en la variant tortosina, hi trobem Manuel Beguer i Pinyol, Francesc Mestre i Noé, Maset, Ramon Vergés Paulí, Felipe Tallada Cachot, Tomàs Bellpuig i Joy, Joaquim Bau i Nolla, Glauco, Roch, Germà X[...] i F. de Efe, entre d'altres. La revista també va rebre col·laboracions de forma esporàdica i de caràcter individual, escrites en català orienta i normatiu, com ara les d'R. Trinquet, J. M. Queralt i Rosell, David Star, Gironí i Business. I pel que fa a les seccions escrites en català cal assenyalar: «Borsa de Treball», «Cultura» i «Carnet de Notes».

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Gombau Domingo, M. Carme «Les revistes bilingües a la Tortosa de la II República». SCRIPTA, Revista internacional de literatura i cultura medieval i moderna, 2016, p. 90.
* ↑ Gombau i Domingo, M. Carme «La llengua catalana del primer terç del segle XXa Tortosa: actituds i models lingüístics (síntesi del procés normativitzador)». Els Marges, 2016, p. 35.
# Gustavo Battaglia

Gustavo Andrés Battaglia Benítez (Buenos Aires, Argentina - 26 de juliol de 1967) és un guitarrista de tango i compositor argentí conegut artísticament com Gustavo Battaglia i resident a Barcelona des de 1994.

## Trajectòria artística

Gustavo Battaglia s'acosta a la guitarra als quatre anys en l'ambient d'una família de músics, aprenent els primers concordes dels seus oncles guitarristes i del seu germà, el músic Gabriel Battaglia. Comença els seus estudis de guitarra clàssica amb el professor José Luís Merlín; realitza cursos d'harmonia, composició i rítmica amb el guitarrista peruà Lucho González i s'especialitza en Tango amb el mestre Héctor Curto i en Folklore amb el músic Pablo Trosman. Desenvolupa una intensa labor com a acompanyant de cantants de tango: Fernando Ríos Palacio, Rodrigo Flores, Mayte Caparrós, Elba Picó, Bibi González, Analía Carril, Magali Fontana i Silvina Laura entre d'altres. Al costat del bandoneonista Marcelo Mercadante, introdueix en el tango argentí al cantaor Miguel Poveda.
Resident a Barcelona des de 1994, forma part de diverses agrupacions, entre les quals cal destacar el "Trío Argentino de Tango", amb Marcelo Mercadante al bandoneó i Andrés Serafini en baix elèctric, amb el qual grava dos discos: T.A.T. i Revolucionario, i realitza concerts en locals, teatres i festivals arreu d'Europa i part d'Àfrica, el trio ha venut més de 10.000 còpies dels seus registres.
Crea i dirigeix els trios "Capicúa", "El Entre" i participa al costat dels seus germans Gerardo Battaglia (percussió) i Gabriel Battaglia (guitarra) en el grup "Los Hermanos Battaglia". És convocat com a director musical i guitarrista en diversos espectacles de tango de petit, mitjà i gran format.

## Discografia

* Umbrales, Gustavo Battaglia amb Sandra Rehder (Nómada 57, 2014)
* Justamente amb Marcelo Mercadante y su Quinteto Porteño, 2014.
* Tachar nostalgias (Nuba Records), 2009.
* Desde mi arrabal amb Fernando Ríos Palacio, 2009.
* Suburbios del alma amb Marcelo Mercadante (Acqua Records), 2007.
* Travels en bandoneón (Auva Música), 2004.
* Revolucionario (Gemecs), 1996.
* Trío Argentino de Tango (T.A.T.) (Gemecs), 1995.

## Referències

* ↑ Cancioneros.com Crónica concierto con Sandra Redher
* ↑ «Miguel Poveda también es tango». Arxivat de l'original el 2010-02-23. [Consulta: 16 juliol 2013].
* ↑ El tango de Elba Picó - Concierto

## Enllaços externs

* Web oficial guitarrista Gustavo Battaglia Arxivat 2020-09-25 a Wayback Machine.
# Malaltia inflamatòria intestinal

En la medicina, la malaltia inflamatòria intestinal (MII) és un grup de malalties inflamatòries del còlon i l'intestí prim. Els tipus principals de MII són la malaltia de Crohn i la colitis ulcerosa. No s'ha de confondre amb la síndrome de l'intestí irritable. De moment són incurables.
Es caracteritza per no ser contagiosa. Avui en dia no pot ser curada.
A Espanya hi ha al voltant de 300.000 persones que pateixen alguna malaltia inflamatòria intestinal.

## Causes

Les causes són desconegudes. Hi ha teories al respecte: la més acceptada afirma que la malaltia la pateixen les persones genèticament determinades a tenir una resposta exagerada del sistema immunitari "desencadenada per un agent desconegut, com ara un bacteri comensal de l'intestí".
No hi ha evidències que siga hereditària però s'ha trobat que "les persones amb antecedents familiars de malaltia inflamatòria intestinal tenen una predisposició més gran a patir-la que la resta". Tot i això, estudis fets amb bessons mostren que tant la malaltia de Crohn com la colitis ulcerosa poden dependre tant de factors genètics com ambientals.

### Causes descartades

Ni la dieta ni l'estrès són causants de la malaltia.

## Símptomes

Les distintes malalties emmarcades en la MII tenen símptomes similars: diarrea (fins al punt de excrementar amb sang), fatiga, pèrdua de pes i de la gana, dolor abdominal còlic i recargolament de tripes amb ganes immediates d'anar al bany.
Pot ser empitjorada per l'estrès i també sol empitjorar de manera imprevisible.

## Diagnòstic

A més de la colonoscòpia, pot ser d'interès la determinació de la calprotectina fecal.

## Referències

* ↑ Baumgart, DC; Carding, SR «Inflammatory bowel disease: cause and immunobiology». The Lancet, 369, 9573, 2007, pàg. 1627-40. DOI: 10.1016/S0140-6736(07)60750-8. PMID: 17499605.
* ↑ «Enfermos de Crohn y Colitis Ulcerosa: guía para los centros educativos». Jovenmanía. Servicio de Juventud del Gobierno de Cantabria. [Consulta: 28 maig 2019].
* ↑ «Inflammatory Bowel Disease» (PDF). World Gastroenterology Organization, 2015. [Consulta: 5 febrer 2024].
* 1 2 3 «Malaltia inflamatòria intestinal». Canal Salut. Generalitat de Catalunya.
* 1 2 3 4 ACCU Cantabria, 2016, p. 3.
* ↑ ACCU Cantabria, 2016, p. 2.
* ↑ Hecht, GA «Inflammatory bowel disease - Live transmission». N. Engl. J. Med., 358, 5, 2008, pàg. 528-30. DOI: 10.1056/NEJMcibr0707718. PMID: 18234759.
* ↑ Halme L, Paavola-Sakki P, Turunen U, Lappalainen M, Farkkila M, Kontula K «Family and twin studies in inflammatory bowel disease». World J. Gastroenterol., 12, 23, 2006, pàg. 3668-72. PMID: 16773682.
* ↑ ACCU Cantabria, 2016, p. 4.
* ↑ van Rheenen PF, Van de Vijver E, Fidler V «Faecal calprotectin for screening of patients with suspected inflammatory bowel disease: diagnostic meta-analysis.». BMJ, 341, 2010, pàg. c3369. DOI: 10.1136/bmj.c3369. PMC: 2904879. PMID: 20634346 [Consulta: 5 febrer 2024].

## Bibliografia

* ACCU Cantabria. La Enfermedad Inflamatoria Intestinal - Guía para los centros educativos, 2016.
# Felip Parellada i Mata

Felip Parellada i Mata (La Geltrú, 18 de gener de 1653 - Banyoles, 1 de juliol de 1704) fou un monjo i mestre de capella.
Fill de Felip Parellada i Alegret i Maria Mata Llanussa, als 16 anys va substituir al seu pare com a mestre de capella de la Catedral de Girona.
Va estar dirigint la capella fins al 23 de gener de 1682, quan per dificultats sorgides amb el grup de clergues, va decidir deixar el seu lloc a causa de la forma que tenien de cuidar als nens cantors. I va renunciar al seu càrrec durant el memorial del 23 de gener de 1682, on va oferir-se a cuidar dels escolars i seguir fent les seves tasques fins que arribés un successor. També va demanar si es podia continuar a la capella com a element supernumerari. La corporació va acceptar la seva proposta i fins i tot el va deixar seguir vestint sotana en algunes actuacions a la catedral i el van anomenar membre del tribunal a les oposicions del 14 de març de 1682 per a elegir al seu propi successor.
Finalment, va morir l'1 de juliol de 1704 a Banyoles.

## Obra

La seva obra avui en dia es conserva part a Manresa (Barcelona), Girona i a Canet de Mar (Barcelona).
Obres de Felip Parellada a l'IFMuC.
Destaca sobretot del seu repertori religiós, Quatro al Santísimo Sacramento , per a 4 veus i un baix continuo.

## Bibliografia

García, Fernando: Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana (1999), SGAE. Madrid

## Referències

* ↑ Roig i Galceran, Francesca «Felip Parellada. Dos mestres de capella de la seu de Girona amb el mateix nom». Revista Catalana de Musicologia, IX, 2017, pàg. 147-151 [Consulta: 4 octubre 2020].
* ↑ García, Fernando «Diccionario de la música española e hispanoamericana, 10 tomos. Director Emilio Casares Rodicio. Madrid: SGAE, INAEM, ICCMU.1999-2002». Anales de la Universidad de Chile, 0, 16, 24-09-2010. DOI: 10.5354/0365-7779.2004.3324. ISSN: 0365-7779.