OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petra Miescher

Petra Miescher (1971) és una infermera i política de suïssoliechtensteinesa que va exercir com a alcaldessa de Vaduz del 2023 al 2024.

## Carrera

Va estudiar a l'institut de Vaduz, i de 1990 a 1993 es va formar com a infermera a l'hospital infantil de Sankt Gallen. Del 1993 al 2023 va treballar com a infermera al mateix hospital, i també a Sydney del 2009 al 2011. Del 2013 al 2018 va ser membre de l'Equip d'Intervenció en Crisi de Liechtenstein i també va formar part de la junta de l'associació Safe Liechtenstein del 2020 al 2023.
De 2019 a 2023 va ser regidora de Vaduz i va ser elegida alcaldessa del municipi després de les eleccions municipals liechtensteineses de 2023 com a membre de la Unió Patriòtica. Va dimitir com a alcaldessa el 24 de maig de 2024 per problemes de salut. El seu càrrec va ser ocupat pel primer tinent d'alcalde Florian Meier, fins que va ser elegit alcalde de dret propi el 25 d'agost de 2024.

## Vida personal

Miescher es va casar amb el professor Daniel Miescher (nascut el 23 de febrer de 1967) l'1 de setembre de 1995 i tenen tres fills junts.

## Referències

* 1 2 «Miescher, Petra» (en alemany). Historisches Lexikon des Fürstentums Liechtenstein, 31-10-2023. [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ Gemeindewahlen - Stimmabgabe
* ↑ «Liechtensteins Vorsteher offiziell vereidigt» (en alemany). Liechtensteiner Vaterland, 12-05-2023.
* ↑ «Bürgermeisterin Petra Miescher tritt von ihrem Amt zurück» (en alemany). , 24-05-2024.
* ↑ «Regierung ordnet Bürgermeister-Nachwahl in Vaduz an» (en alemany). , 29-05-2024.
* ↑ «Vaduz hat einen neuen Bürgermeister». , 25-08-2024.
# José Vicente Mestre i Chust

José Vicente Mestre i Chust (Barcelona, 18 d'abril de 1967 - 5 de juliol de 2020) va ser un filòsof i assagista català. Professor de filosofia a l'escola Sagrada Família d'Horta, i també a la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). En els seus llibres ha treballat principalment el tema dels drets humans i la seva legitimació filosòfica, i de manera especial l'Holocaust. Col·laborador durant vint-i-tres anys amb Amnistia Internacional, en l'àmbit de l'educació en drets humans. El seu últim llibre, El Mayor de los silencios, era una novel·la.

## Llibres publicats

Ha publicat diversos assajos sobre drets humans, filosofia i política:
* 2006: Els Drets Humans, Ed. UOC
* 2007: La necesidad de la educación en derechos humanos, Ed UOC
* 2011: Preguntas de Filosofía, Ed Bohodón
* 2012: Nazismo y Holocausto, Editorial Carena
* 2014: La Refundació de la Democràcia, Editorial Carena
* 2015: Violacions dels Drets Humans, Ed. UOC
* 2016: Más allá de lo imposible, Editorial Txalaparta
* 2017: El Mayor de los silencios. Editorial Carena

## Referències

* ↑ «Fins sempre, JV - Tota la Comunitat Educativa lamenta la pèrdua del nostre professor i company José Vicente Mestre.». [Consulta: 8 juliol 2020].
* ↑ «José Vicente Mestre (1967-2020)». Grup d'educació. Amnistia Internacional Catalunya. [Consulta: 8 juliol 2020].
* 1 2 3 4 Fitxa de José Vicente Mestre a Ediciones Carena (castellà)
* 1 2 3 Obres de José Vicente Mestre a la UOC
* ↑ Preguntas de Filosofía, Bohodón Ediciones (castellà)
* ↑ Más allá de lo imposible, a Editorial Txalaparta (basc) (castellà)

## Enllaços externs

* José Vicente Mestre i Chust - Lloc web oficial
# Juane

El juane és un dels plats principals de la cuina de la selva peruana i es consumeix molt el 24 de juny, festivitat de Sant Joan Baptista (Sant Joan), d'aquí el nom. Se sap que després de l'arribada del poble espanyol a les terres inques, els missioners van popularitzar el relat bíblic de la decapitació de Sant Joan. El nom d'aquest plat podria, doncs, ser, més concretament, una referència al cap de Sant Joan.
La juane hauria estat un aliment fet habitualment per als viatgers, puix que es podien emmagatzemar durant llargs períodes sense fer-se malbé.

## Preparació bàsica

El juane es fa generalment a base d'arròs, carn, olives, ou dur, espècies entre d'altres, que s'embolica amb fulles de bijao (flor de guacamayo o heliconia) i després es posa a bullir durant una hora i mitja aproximadament. L'arròs es pot substituir per mandioca, chonta, la barreja d'arròs i mandioca, fesols, entre altres productes. Abans d'embolicar-se amb les fulles, la preparació es banya amb una barreja d'ous batuts per a aconseguir el "pickup" (ligue en castellà) dels aliments i no desferè-se. El plat va acompanyat dels costums de cada regió del bosc, hi ha qui acostuma a acompanyar el tacacho, la mandioca o simplement els plàtans bullits.

## Tipus

* Juane original o tradicional : és fet a base d'arròs, farcit amb gallina i altres components, aparentment és originari de la Ceja de Selva.
* Juane especial
* Juane de Chonta : com a reemplaçament de l'arròs porta blat de moro torrat i chonta (mena de palmera) picats amb un tros de peix salat al seu centre.
* Juane de mandioca : aquest tipus de juane és mandioca picada en lloc d'arròs i farcida de peix, especialment de paiche (arapaima).
* Avispa Juane : s'afegeix a l'arròs carn de porc picada i, d'aquesta manera, es prepara la pasta, omplint-la amb trossos de pollastre fregit.
* Nina Juane : És una juane amb trossos de pollastre amb ou batut en comptes d'arròs.
* Sara juane : en lloc d'arròs, s'empra una barreja de cacauet cru mòlt, blat de moro picat i brou de pollastre.

## Referències

* ↑ Zapata Acha, Sergio. Diccionario de gastronomía peruana tradicional. Lima, Perú: Universidad San Martín de Porres, November 2006. ISBN 9972-54-155-X.
* ↑ León, Rafo. Lima Bizarra. Antiguía del centro de la capital.. 2da edición.. Lima-Perú: Aguilar, 2007. ISBN 978-9972-848-17-9.
* ↑ PERU: Ministerio de la Mujer y Desarrollo Social. Recopilación de Estudios sobre Hábitos Alimenticios de la Población Amazónica (en spanish), 2011, p. 20–21.
# José María Gutiérrez Santos

José María Gutiérrez Santos (Valencia de Don Juan, 19 de maig de 1933 - Unquillo, 5 de febrer de 2007) va ser un director de cinema i guionista espanyol.

## Biografia

Format a Salamanca i París, va començar treballant com a realitzador en TVE i en la dècada de 1960 va dirigir els seus primers curtmetratges, aconseguint un premi en la Setmana Internacional de Cinema de Valladolid i una nominació al Festival de Canes amb El triunfo de la muerte (1969).
Al començament de la dècada de 1970 es va exercir com a adjunt en la direcció de diversos llargmetratges, fins que en 1975 va aconseguir dirigir la seva primera pel·lícula, adaptant la novel·la Pantaleón y las visitadoras de Mario Vargas Llosa i al costat del mateix escriptor, a qui havia conegut en 1958 a París.
Gutiérrez obtindria l'èxit amb el seu segon llargmetratge, ¡Arriba Hazaña! (1978), protagonitzada per Fernando Fernán Gómez, José Sacristán i Héctor Alterio. També va filmar dues comèdies representatives de la cinematografia espanyola del moment: Pepe, no me des tormento (1981) i Los autonómicos (1982), la primera amb Emilio Gutiérrez Caba i Cecilia Roth i la segona anb Antonio Ozores, Juanito Navarro i Rafaela Aparicio, entre d'altres. Posteriorment, Gutiérrez Santos es va bolcar a les sèries i els documentals, destacant la seva adaptació a la televisió d' "El obispo leproso" (1990), novel·la original de Gabriel Miró.

## Filmografia com a director

* Electrificando Castilla (1965) (Curt documental)
* El triunfo de la muerte (1969) (Curt documental)
* Pantaleón y las visitadoras (1976)
* ¡Arriba Hazaña! (1978)
* Pepe, no me des tormento (1981)
* Los autonómicos (1982)
* La llave de Toledo (1985) (Documental)

## Referències

* ↑ «José María Gutiérrez Santos, en IMDB».
* ↑ «Mario Vargas Llosa: José María y la solitaria, en La Nación (Buenos Aires, 27 de octubre de 2007)».
* ↑ «E. Gancedo: Un director digno de Vargas Llosa, en Diario de León (21 de mayo de 2013)».
# Francesc Sallarès i Salt

Francesc Sallarès i Salt (Sabadell, 28 de juny de 1838 - 8 de febrer de 1910) fou un escolapi. Va ser professor, entre d'altres, d'Àngel Guimerà, Antoni Gaudí i Puig i Cadafalch.

## Biografia

Francesc Sallarès estudià filosofia i matemàtiques al col·legi dels escolapis de Moià i teologia a Barcelona. Acabada la carrera, va ser destinat a Reus, a Terrassa i, el 1869, a Sabadell. Entre 1875 i 1879 va ser director del col·legi de Sabadell, anys que coincidiren amb el litigi amb l'Ajuntament per l'edifici dels escolapis de la plaça de Sant Roc. Tot seguit va ser destinat a Mataró. L'última etapa de la seva vida la passà novament a Sabadell, al col·legi escolapi, afectat d'una ceguesa gairebé total, que no li impedí continuar ensenyant llatí, grec, filosofia i matemàtiques, ni fou obstacle per col·laborar en l'obra del Diccionari Català-Valencià-Balear de mossèn Antoni Alcover, a qui li feu arribar més de quatre mil cèdules. Francesc Sallarès va ser professor d'Àngel Guimerà, Antoni Gaudí i Josep Puig i Cadafalch, a Barcelona, Reus i Mataró, respectivament.
L'any 1910 Sabadell li dedicà un carrer.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer del Pare Sallarès». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 28 juny 2014].
# Àlex Soler-Roig i Janer

Àlex Soler-Roig i Janer (Barcelona, 29 d'octubre de 1931) és un antic pilot de Fórmula 1 català. És cunyat dels també pilots Josep Maria i Xavier Juncadella.

## Biografia

Fill d'un conegut cirurgià català, Àlex Soler-Roig va començar a competir molt tard al món de l'automobilisme, ja que amb l'edat de 35 anys tot just participava en el campionat de Fórmula 2 de l'any 1967.
Anteriorment havia guanyat dues vegades el Trofeu Nuvolari al Circuit de Montjuïc, els anys 1958 i 1959.
L'any 1968 va aconseguir la victòria a les 6 hores del Jarama tornant-se al volant d'un Porsche amb Jochen Rindt, futur campió de la Fórmula 1. Amb Rindt també van compartir volant als 1000 km. de Buenos Aires del 1970 on van acabar segons. Gràcies a la seva amistat amb Rindt, Soler-Roig va aconseguir que l'escuderia Lotus li deixés un cotxe amb el qual va intentar classificar-se, sense aconseguir-ho, a tres grans premis del mundial del 1970 (que obtindria el seu amic Jochen Rindt de forma póstuma).
A pesar dels pobres resultats, l'any 1971, l'escuderia March li va oferir un dels seus cotxes per córrer el mundial des del principi i amb Ronnie Peterson com a cap de files. A la primera prova, el Gran Premi d'Àfrica del Sud va classificar-se per disputar la carrera però va haver d'abandonar a la cinquena volta per problemes de motor. Al Gran Premi d'Espanya (que es va córrer a Montjuïc), va poder ferr 46 voltes i a la cursa disputada a Zandvoort (Gran Premi dels Països Baixos) va poder fer 57 voltes abans d'abandonar. Després de l'abandonament a la 4a volta del Gran Premi de França al Paul Ricard, va quedar fora de l'equip.
L'any 1972 va aconseguir una plaça a l'escuderia BRM, per córrer amb Peter Gethin i Jean-Pierre Beltoise. Al Gran Premi de l'Argentina va xocar a la primera volta amb Gethin i al Gran Premi d'Espanya que es va córrer al Circuit de Jarama es va accidentar a la sisena volta.
Els dos anys que va estar a la Fórmula 1 es va proclamar campió d'Espanya de turismes, participant també al campionat d'Europa.

## Referències

* ↑ «Biografia». Arxivat de l'original el 2008-09-27.
* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Noms propis». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 261. ISBN 84-320-6249-9.
* ↑ «Biografia». El infierno verde.
* ↑ «All Results of Alex Soler-Roig» (en anglès). racingsportscars.com.
* ↑ «Àlex Soler-Roig Janer». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Karl Adamek

Karl Adamek (Viena, 23 de juliol de 1910 - 8 de gener de 2000) fou un futbolista austríac de la dècada de 1930 i entrenador.
Pel que fa a clubs, destacà a Wiener AC, Austria Viena i Le Havre AC i de la selecció d'Àustria.
Com a entrenador dirigí, entre d'altres, l'IFK Norrköping, Austria Viena i Atalanta BC.

## Referències

* ↑ Karl Adamek a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Player Perfil at Austria-Archiv.at (alemany)
* ↑ Karl Adamek a worldfootball.net
* ↑ Manager Perfil at Austria-Archiv.at (alemany)
# José María Yturralde

José María Yturralde (Conca, 1942) és pintor, professor i artista valencià.

## Biografia

Va néixer en Conca en 1942. És llicenciat i Doctor en Belles arts per la Universitat Politècnica de València i Acadèmic de Número de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València. Actualment és catedràtic de Pintura de la Facultat de Belles arts de València. Va gaudir d'una beca al Col·legi Major Sant Joan de Ribera, de Burjassot.

## Trajectòria

En 1968 accedeix com a becari al Centre de Càlcul de la Universitat de Madrid, on va fer els seus primers treballs amb ordinadors. Ha guanyat diversos premis i realitzat estades a l'estranger, entre altres centres, en el MIT, on va entrar en contacte amb György Kepes, Otto Piene, Jürgen Claus, Walter de Maria i Mark Mendel entre d'altres.
Va exercir com a Conservador Adjunt en el Museu d'Art Abstracte Espanyol de Conca. Va desenvolupar un tipus d'art pròxim a la ciència, com són les seves cèlebres Figures Impossibles. Va introduir a Espanya el art cibernètic, realitzant a més treballs amb làser i holografias. També és el creador de les "Estructures voladores", obres tridimensionals capaces de volar. En les seves obres més recents, s'ha centrat en l'estudi del color i la seva influència sobre les emocions i l'estat d'ànim.
El 1999, l'IVAM li va dedicar la major retrospectiva que se n'havia fet fins aleshores, i en 2021 va exhibir a la façana del museu l'obra Hathor, de 9x9 metres.
L'any 2020 va guanyar el Premi Nacional d'Arts Plàstiques que concedeix el Ministeri de Cultura i Esport.

## Referències

* ↑ José María Yturralde a totenart.com
* ↑ José María Yturralde al web de la Fundació Juan March
* ↑ Bono, Ferran «El IVAM muestra la evolución hacia "el umbral del vacío" de Yturralde» (en castellà). , 22-12-1999 [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ Bono, Ferran. «Yturralde traza un hipnótico círculo en la fachada del IVAM como símbolo del vacío» (en castellà). EL PAÍS, 22-02-2021. [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ Press, Europa. «José María Yturralde, Premi Nacional d'Arts Plàstiques», 05-11-2020. [Consulta: 24 octubre 2021].

## Enllaços externs

* José María Yturralde
* José María Yturralde: análisis crítico Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Dosoftei Barilă

Dimitrie Barilă, en religió Dosoftei (Suceava, Romania, 26 d'ocbubre de 1624 - Jovkva, Ucraïna, 13 de desembre de 1693) fou un monjo basilià, bisbe de Moldàvia, erudit i escriptor. És venerat com a sant per l'Església Ortodoxa Romanesa.

## Biografia

Nascut a Suceava, anà a l'escola del monestir dels Trei Ierarhi de Iaşi i a l'escola de la Confraria Ortodoxa de Lviv, on estudià humanitats i aprengué diverses llengües. En 1648 es feu monjo al monestir de Probota (Suceava) i fou nomenat bisbe de Huşi (1658-1660) i de Roman (1660-1671). Llavors fou elegit bisbe metropolità de Moldàvia fins al 1674 i novament entre 1675 i 1686). Marxà en 1686 al regne de Polònia, on passà la resta de la seva vida. Morí a Jovkva (actual Ucraïna, llavors part de la corona polonesa i lituana) en 1693.
Fou un dels erudits romanesos més importants del seu segle, i el primer gran poeta en romanès. Traduí al romanès poemes èpics, obres històriques i religioses. La seva obra més coneguda fou el Psalteri en vers romanès.
El sínode de l'Església Ortodoxa Romanesa acordà canonitzar-lo el juliol de 2005, i fou proclamat sant el 14 d'octubre del mateix any. La seva festivitat és el 13 de desembre.

## Bibliografia

* Абрамов Ф., прот. "Митрополит Сучавский Досифей," Журнал Московской Патриархии, 1974, № 3, 50-52.
* Mirela Cimpoi, "Dosoftei, sfântul învăţat", Jurnalul Naţional, 17 juliol 2006. Arxivat de maig 10, 2007, a Wayback Machine.
# Juan Molina

Juan Molina, nom artístic de Juan de la Cruz Ruiz-Olalla López-Molina (Treviana, Logronyo, 1868 - Barcelona, 1926), fou un compositor espanyol.
Ingressà a l'Escola Municipal de Música de Barcelona, segons acrediten les medalles “al mérito y aplicación” concedides els cursos de 1892-93 i 1893-94. Va obtenir els títols de Professor de Música i de Compositor.
L'Hospital de Sant Joan de Déu, on havia estat ingressat prèviament per malaltia, li demanà de donar classes als nois residents. Formà i dirigí una banda amb ells al mateix temps que feia d'organista a la Parròquia de Nostre Senyora del Remei de les Corts.
Posteriorment residí a Madrid on va escriure diverses sarsueles, algunes d'elles en col·laboració del Mestre Joan Carbonell. És aleshores que adoptà el nom de Molina per firmar les seves partitures.
En 1912 es traslladà a la ciutat portuguesa de Guarda on a més d'exercir com a professor de música, no abandonar la composició fent fados i altres.
A partir de 1924 tornà a Barcelona. Una de les seves activitats durant aquest període fou ambientar al piano les pel·lícules que es projectaven en el cine Royal del carrer d'Aribau, en el Coliseum i en alguns cafès de Barcelona.

## Obres
### Sarsueles

Entre altres:
* Los sucesos de la semana. Pasatiempo. J.Carbonell-J.Molina.
* Las Tres Viejas. J.Carbonell-J.Molina. Estrenada a Madrid
* Vaya una caña
* La Venda de Otelo
* Suplicio, Pim, Pam, Pum
* La gruta del sueño
* La Suspiros
* En Duende en el mesón
* La Bella Rosina
* Por un beso

### Música impresa

Algunas de ellas:
* A Julia. Para canto y piano.
* As Damas Portuguesas. Saudade.
* Espanha e Portugal. Pasodoble

### Música manuscrita

Entre otras:
* En la playa. Mazurca para piano.
* Boston (Valz) para sexteto.
* Farruca Gitana (popular)
* La Micarme (Monte Igueldo). Polka.One-step.
* A Oliveira. Canción Popular Portuguesa. Harmonitzada per Juan Molina.
* Fado Auzenda. Para canto y piano.
* Papoula. Valsa para piano.
* Pensando en Ti. Valsa para piano.
* Fado Molina. Para canto y piano. Lletra de Guerra Junqueiro. Recuerdo al duetto Les Marinás
* Rosses do Mondego. Valsa. Una còpia dedicas gentis alunas do Liceu da Guarda.
* Tango del Molinete. Piano.
* Malagueña Marinesca. Per Orquestra a 3 veus
* Morna. Para piano. Nova dança de Salao
* El Infierno para sexteto. Vals Jota
* Fado dos Estudantes do Liceo de Guarda.
* Axdir. Al valiente Ejército Español.
* Cantar Triste.
A més de 7 obres religioses entre les quals destaca una Missa dedicada a la comunitat de Sant Joan de Déu i una Salve Regina dedicada a la Virgen de la Vega.
# HLN

«HLN» té aquests significats:

## Publicacions

* Het Laatste Nieuws, un diari de centredreta de Bèlgica
# Ken George

Kenneth "Ken" J. George o Ken George és un oceanògraf, lingüista i poeta britànic resident al sud-oest de Cornualla. És conegut principalment per ser el creador del Kernewek Kemmyn, un sistema de pronunciació del còrnic que intenta ser més fidel al còrnic mitjà que el seu precursor, el còrnic unificat de Robert Morton Nance. El Kernewek Kemmyn esdevingué molt popular després de la seva publicació, a finals de 1980, malgrat les crítiques de Nicholas Williams i altres acadèmics.
Ha publicat diversos diccionaris, obres de lingüística, poesía, i una edició de la peça còrnica medieval Bewnans Ke, publicada pel Kesva an Taves Kernewek en maig de 2006. George va rebre una encomana pel seu treball en els premis Holyer an Gof de 2007. Ha traduït al còrnic nombrosos himnes i cançons, així com la lletra de Die Zauberflöte. Ha compost nombroses peces en còrnic, inclosa el Flogholeth Krist, en l'estil de la peça clàssica còrnida Ordinalia.
Ingressà al Gorseth Kernow el 1979, amb el nom bàrdic Profus an Mortyd (en català: predictor de marees). Aquest nom reflecteix la seva activitat com a investigador oceanògraf. També representa al Gorseth Kernow com a membre del comitè del Kesva an Taves Kernewek, cos promotor de la llengua còrnica.
A més a més de còrnic, parla bretó, anglès i francès.

## Referències

* ↑ «Dr. Ken J. George- research shelf sea oceanography plymouth». Arxivat de l'original el 2012-02-10. [Consulta: 17 novembre 2017].
* ↑ «Bywnans Ke Published». Arxivat de l'original el 2006-07-04. [Consulta: 14 novembre 2017].
* ↑ Kesva an Taves Kernewek (Cornish Language Board)
# Titus van Rijn

Titus van Rijn (22 de setembre de 1641 – 4 de setembre de 1668) va ser el quart i l'únic fill que va sobreviure de Rembrandt Harmenszoon van Rijn i Saskia van Uylenburgh. Titus va ser model de diverses pintures i estudis fets pel seu pare.
Titus nasqué a Amsterdam. Després de la fallida econòmica de Rembrandt de 1656, Titus i la seva madrastra Hendrickje Stoffels es van encarregar dels assumptes econòmics de Rembrandt i es van convertir en marxants d'art especialitzats en les obres de Rembrandt. Als 15 anys, Titus va fer testament davant la insistència del seu pare, en el qual Rembrabdt era l'únic hereu.
El 1668, Titus es casà amb Magdalena van Loo (1641-1669). La parella va viure a la casa de la mare de Magdalena a Singel. van tenir una filla, Titia (1669-1715), que es va casar amb François van Bijler el 1686.
Titus van Rijn morí el 1668 i va ser enterrat a Westerkerk a Amsterdam. La seva esposa, la seva sogra i el seu pare moriren l'any següent.

## Enllaços externs

* Amsterdam City Archive Arxivat 2013-09-16 at Archive.is
# Klaus Huber

Klaus Huber (Berna, 30 de novembre de 1924 - Perusa, 2 d'octubre de 2017) va ser un compositor suís.

## Biografia

Klaus Huber va nàixer en Berna el 1924. De 1947 a 1949 va estudiar violí en el Conservatori de Zúric i de 1947 a 1955, sempre en Zúric, va estudiar teoria i composició amb Stefi Geyer (fins a 1949) i després amb Willy Burkhard. De 1950 a 1960 ensenyà violí en el Conservatori de Zúric i, de 1955 a 1956 va estudiar en la «Staatliche Hochschule für Musik» de Berlín amb Boris Blacher.
De 1960 a 1963, Huber va ensenyar teoria de la música, composició i instrumentació en el Conservatori en Llucana, i a partir de 1964 en l'Acadèmia de música de Basilea. A partir de 1973 i fins a 1990 va ser finalment professor de composició en la Universitat de Friburg. Entre els alumnes d'Huber es troben, entre d'altres, Brian Ferneyhough, Wolfgang Rihm, Daniel Glaus, André Richard, Ulrich Gasser, Michael Jarrell, Younghi Pagh Paan, Kaija Saariaho així com Hans Wüthrich.
El 1970 Huber va ser distingit amb el «Beethovenpreis» de la ciutat de Bonn i l'any 2007 amb el premi de música europea d'església.

## Obra musical

El punt de partida de Klaus Huber va ser la música serial, seguint a Anton Webern, el treball d'Huber s'orienta cap a qüestions religioses. Les seues composicions són fruit d'encàrrecs socials i polítics, són, no obstant això, cristianes per la seua recurrència a utilitzar textos religiosos (com la Bíblia o dels místics medievals) no en el sentit actual, sinó amb una motivació més humana.

## Premis

* Premi de música Ernst von Siemens (2009)

## Enllaços externs

* Lloc web oficial incloent informació biogràfica i llistat de treballs (anglès) (francès) (alemany) (italià) (castellà)
# Hermàgores d'Amfípolis

Hermàgores d'Amfípolis, en llatí Hermagoras, en grec antic Ἑρμαγόρας, fou un filòsof estoic grec, deixeble de Perseu, l'esclau i després llibert de Zenó que va viure cap al segle iii aC a la cort d'Antígon II Gònates. És esmentat únicament pel Suides que dona els títols d'alguns dels seus escrits, que s'han perdut, com ara Μισοκύων, (Misokyon, el que odia els gossos o els cínics), Έκχυτος (Ekchytos, un tractat d'endevinació a través de l'examen dels ous), i un llibre contra els sofistes adreçat a l'Acadèmia platònica. Del seu tractat endevinatori sobre els ous en circulava un altre, de contingut idèntic, atribuït a Orfeu, que provenia de cercles propers a l'orfisme.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 1689. ISBN 8481641618.