OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Niggliïta

La niggliïta és un mineral de la classe dels elements natius. Rep el seu nom en honor del professor Paul Niggli (1888-1953), cristal·lògraf suís de la ETH Zürich i de la Universitat de Zúric.

## Característiques

La niggliïta és un aliatge de platí i estany, de fórmula química PtSn. Cristal·litza en el sistema hexagonal. Es troba en forma d'inclusions anèdrics o redondejades, de fins a 75 micres. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la niggliïta pertany a «01.AF: Aliatges de PGE-metall» juntament amb els següents minerals: hexaferro, garutiïta, atokita, rustenburgita, zviaguintsevita, taimirita-I, tatianaïta, paolovita, plumbopal·ladinita, estanopal·ladinita, cabriïta, chengdeïta, isoferroplatí, ferroniquelplatí, tetraferroplatí, tulameenita, hongshiïta, skaergaardita, yixunita, damiaoïta, bortnikovita i nielsenita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons hidrotermals de formació tardana. Sol trobar-se associada a molts altres minerals com: pentlandita, calcopirita, bornita, parkerita, insizwaïta, cubanita, pirrotina, estanopal·ladinita, hessita, platí, froodita, cromita, ilmenita, magnetita, merenskyita, kotulskita o gersdorffita, entre d'altres. Va ser descoberta l'any 1936 a la cascada Gorge, a Insizwa (Cap Oriental, Sud-àfrica).

## Referències

* ↑ «Niggliite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 17 gener 2016].
* 1 2 «Niggliite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 17 gener 2016].
# Pep Guinyol

Pep Guinyol (1954 – 17 d'octubre de 2022) va ser un actor català.

## Biografia

Va començar la seva carrera artística a la dècada del 1980 en diversos programes infantils emesos per TV3, com Fes Flash, la sèrie Judes Xanguet i les maniquins i el concurs Tres i l'astròleg. Tot i això, la fama li va arribar amb la sèrie de televisió d'Antena 3 Farmacia de guardia (1991-1995). En aquells anys va participar en sèries còmiques com Los ladrones van a la oficina (1993-1996), Makinavaja (1995-1997) i Blasco Ibáñez, la novela de su vida (1996).
Després de rodar alguns episodis d'Hermanas (1998) i Manos a la obra (1998-2001), va intervenir com a secundari en altres sèries de televisió: La casa de los líos (1996-2000), El botones Sacarino (2000-2001), Cuéntame como pasó (2001), Compañeros (2002), La que se avecina (2007) i Sin tetas no hay paraíso (2008).
També va fer alguna incursió al teatre, la seva gran passió, inclòs un paper a l'obra L'auca del senyor Esteve, que va inaugurar la sala gran del Teatre Nacional de Catalunya. Els seus últims treballs en televisió van ser dos episodis de la sèrie Águila Roja, rodats el 2010 i el 2016.

## Referències

* ↑ «Mor l'actor Pep Guinyol, el Fynn del mític programa de TV3 «Fes Flash»». Nació Digital, 17-10-2022. [Consulta: 13 gener 2023].
* 1 2 «Fallece el actor Pep Guinyol a los 68 años». , 18-10-2022 [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Muere a los 68 años el actor Pep Guinyol, conocido por 'Cuéntame', 'Águila Roja' y 'La que se avecina'». , 19-10-2022 [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ Manzano Martínez, Armando «Muere Pep Guinyol, actor de 'La que se avecina' y 'Cuéntame', a los 68 años». , 18-10-2022 [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Mor l'actor Pep Guinyol, popular pels programes "Fes Flash" i "Tres i l'astròleg" de TV3». 324cat, 17-10-2022. [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ Mejías, Alejandro «Muere Pep Guinyol, actor de 'La que se avecina', a los 68 años». , 17-10-2022 [Consulta: 19 octubre 2022].
# Sant Esteve de Marganell

Sant Esteve de Marganell és una obra del municipi de Marganell (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció que, encara que ha estat força reformada, conserva gran part de la seva antiga estructura romànica.
Es tracta d'una església d'una única nau, amb un únic absis situat a llevant, sense cap mena de decoració i desproveïts d'obertures. Al cantó de ponent s'obre una porta que fou construïda el 1824 com indica la llinda. En aquest mateix mur també hi ha una finestra circular. A l'extrem sud s'alça el campanar de factura moderna i d'estructura quadrada, ben conservat.
L'aparell de l'edifici és obrat amb carreus regulars disposats en filades.
Actualment la coberta està esfondrada. L'estat de conservació és de total ruïna.

## Història

El lloc de Marganell és documentat des del 924, i malgrat que es considera existent al s. XI, les notícies documenten l'església el 1143, data en què Ramon Gaufred, bisbe de Vic, i el seu capítol donaren al monestir de Santa Cecília de Montserrat i a l'abat Guillem, l'església de Sant Esteve de Marganell. Al estar unida a Santa Cecília seguí les vicissituds d'aquest monestir, que el 1539 passà a dependre de Santa Maria de Montserrat. El 1880 fou unida al bisbat de Barcelona, com el monestir. Encara que sofrí diverses reformes, solament es té datada la de 1824 però el 1936 fou profanada.
Ha estat restaurada només per consolidar-ne els murs i afegir-hi una coberta protectora de vidre. La casa rectoral no es va poder conservar. El campanar, del segle XIX, situat a migdia, es conserva en bon estat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Esteve de Marganell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2015].
* ↑ «Marganell - Marganell, per Sant Esteve de Marganell, el Casot, coll de les Agulles, coll de Port i l'Oliver» (pdf). Patronat de la Muntanya de Montserrat, 2010. [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ «Església de Sant Esteve de Marganell» (en català). Bages Turisme. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Sant Esteve. Marganell.» (en català). Diputació de Barcelona, 15-06-2008. [Consulta: 14 febrer 2025].
# Dolors Batlle i Sunyer

Dolors Batlle i Sunyer (Agullana, 2 de març de 1892 – Barcelona, 16 de gener de 1982) fou educadora i mestra, i va renovar els esquemes educatius de Catalunya.
Filla del també mestre Joan Batlle i París, Dolors Batlle va exercir l'ensenyament a Banyoles i durant els anys 1921-1923 a Barcelona, concretament a l'escola unitària de la plaça Comas, a les Corts, i va ser seleccionada per a formar part del grup Escolar La Farigola. Fou considerada com una de les mestres capdavanteres que abans de la guerra van renovar els esquemes educatius de Catalunya, per això fou escollida per a codirigir el Grup Escolar Lluís Vives de Sants, primer amb Josep Barceló i Matas i, després amb Pere Blasi, un dels grups de més prestigi del Patronat Escolar de Barcelona. Va treballar en aquest centre des de la inauguració, el 1931, fins al gener de 1939, essent la directora de la secció de noies, però durant la guerra ho fou en funcions de tot el Grup per l'activitat política de Pere Blasi. Va patir sancions i fou depurada pel nou règim franquista després de 1939. Es va jubilar a l'escola unitària del carrer de Princesa, al Born.
Va ser enterrada per voluntat pròpia a Llers.
Des d'abril de 2022 la ciutat de Barcelona ha donat el seu nom a un carrer del barri de Sants.

## Referències

* ↑ Andreu, Marc. «Ana Maria Matute i Margarita Rivière entre les sis dones que tindran carrer a Barcelona». [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «Canvis al nomenclàtor barceloní: entra Ana María Matute i surt Ramiro de Maeztu». [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «Carrer de Dolors Batlle i plaça de la "Volta"». [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «¿Quiénes son las 6 mujeres que darán nombre a 6 calles de Barcelona? |» (en espanyol europeu), 11-03-2021. [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ «Dolors Batlle i Sunyer ja és el nou nom de l’antic carrer d’Enric Bargés del barri de Sants» (en català). El 3. Portal de notícies de Sants-Montjuïc, 04-04-2022. [Consulta: 11 febrer 2025].
# Pega dolça

La pega dolça és una substància que s'extreu de la regalèssia, l'arrel o rizoma de la Glycyrrhiza glabra. Té diversos usos entre els quals destaquen el culinari, puix que s'usa com a edulcorant en l'elaboració de múltiples dolços i llaminadures. També s'usa en farmàcia per les seves qualitats expectorants, pel tractament d'úlceres bucals i pel seu efecte saciant (ja conegut per Alexandre el Gran) entre d'altres.
Al País Valencià se l'anomena regalèssia o regalíssia. A les Balears l'extracte de regalèssia en forma de barretes negres és el trac i també es coneix com a regalim.
A Sabadell i Gironès es coneix com a estrep, o encara esperit de broc al Pla de l'Estany.

## Referències

* 1 2 DCVB
* ↑ https://fdocuments.ec/document/terminologia-de-productes-del-supermercat-aquest-recull-de-termes-.html
# Sàpiens Publicacions

Sàpiens Publicacions és una editorial catalana fundada el 2002 i dedicada a l'edició de revistes. Forma part del grup cooperatiu SOM i entre les seves capçaleres destaquen les revistes d'història Sàpiens i El món d'ahir així com les revistes Cuina, Descobrir Catalunya i Time Out Barcelona. Altres capçaleres de l'editorial són A Part, El Petit Sàpiens, Experiències i Receptes by Cuina. En el passat, també havien editat la revista sobre viatges Altaïr, la revista sobre natura Nat i la revista dels Súpers!.

## Referències

* ↑ «Sàpiens Publicacions». [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ Punzano Sierra, Israel. «Grup 62 cede la gestión de sus revistas al Grup Cultura 03, editor de 'Sàpiens'» (en castellà), 23-12-2005. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ «Les editores de «Sàpiens» i «El Món d'Ahir» s'uneixen en una única empresa». Nació Digital, 01-02-2019. [Consulta: 30 desembre 2020].
* ↑ «El somni de la revista NAT», 24-01-2011. [Consulta: 29 desembre 2020].
* ↑ Cuesta, Helena «La revista SÚPERS! està present a la Festa dels Súpers». Sàpiens, 20-10-2011 [Consulta: 1r abril 2016].
# Teatro Metropólitan

El Teatro Metropólitan és un teatre situat en la Ciutat de Mèxic dedicat principalment a la realització d'obres de teatre, concerts, musicals, recitals, presentacions de dansa, entre d'altres, tant a nivell nacional com internacional. És, per exemple, una de les seus del Festival Internacional de Jazz de la Ciutat de Mèxic i d'àmplies instal·lacions.
Originalment es tractava d'un cinema inaugurat durant els anys 40 i que va operar per diverses dècades fins al tancament massiu de cinemes dels anys 1990 per la fallida dels teatres, va romandre abandonat per diversos anys fins que va ser rehabilitat i operat per Ocesa qui aprofita l'oportunitat d'utilitzar-ho com a espai per a espectacles.
És un dels pocs exemples de art déco que es preserven a Ciutat de Mèxic. La seva senzilla façana està inspirada en el Rockefeller Center i Radio City Music Hall. Els seus murals i les cortines originals d'asbestos van ser dissenyats per "el Mago" l'Escenògraf i artista A.G.Sr. Mendoza qui també va ser l'autor de "La Ofrenda" el parc monumental a El Tepeyac (a la Basílica de Santa María de Guadalupe). El mestre Mendoza i els seus dissenys que va contribuir al Teatre Metropolitan estan publicats en els llibres de la U.N.A.M (Escola d'Arquitectura).

## Història

El Cine Metropolitan es va inaugurar el 8 de setembre de 1943 amb la pel·lícula argentina Dieciséis años (1943) protagonitzada per María Duval i Alicia Barrié. Les capacitats de seients es van reduir posteriorment i van passar de 3.627 el 1955 a 3.005 el 1971.
Es va tancar com a cinema el 1985 i es va renovar el 1995, reobrint-se el 18 de desembre de 1996 amb el nom de Teatro Metropolitan, una sala d’espectacles en directe que organitzava principalment concerts de rock. El Teatro Metropólitan patrocina del Festival Nacional de Jazz de Ciutat de Mèxic. També va ser el lloc de les cerimònies anuals de Premis TV y Novelas als anys vuitanta i noranta. Actualment té capacitat per a 3.165 persones.

## Referències

* ↑ Teatro Metropolitán a mexicoescultura.com
* ↑ Teatro Metropólitan Arxivat 2021-05-08 a Wayback Machine. a do-tours.com
* ↑ Sixteen (1943) a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ Teatro Metropolitan in Mexico City, MX - Cinema Treasures
* ↑ cinematreasures.com
# The Venus Model

The Venus Model és una pel·lícula muda estrenada el 16 de juny de 1918 protagonitzada per Mabel Normand, Rod La Rocque i Alec B. Francis, entre d'altres, i dirigida per Clarence G. Badger. La pel·lícula és feta en una època en què la majoria dels estudis cinematogràfics nord-americans s'ubicaven a Fort Lee, a Nova Jersey. El seu estatus actual és desconegut, cosa que suggereix que probablement es tracta d'un pel·lícula perduda.

## Argument

Kitty O'Brien és una costurera que treballa en l'empresa Braddock & Co. que fabrica banyadors però que estan tan passats de moda que hi ha l'amenaça de tancament. Un dia intentant escapar del càstig del capatàs a qui havia imitat, es cola per error al despatx de John Braddock, l'amo de l'empresa. Per tal d'explicar la seva presència en el despatx, Kitty li ensenya un banyador que ha dissenyat. El banyador esdevé ràpidament un gran èxit.
Bradock es veu obligat a prendre alguns dies de descans per culpa de l'excés de treball i pel mode de vida extravagant que duu el seu fill Paul. Marxa de vacances al camp deixant Kitty al càrrec del negoci. Durant la seva absència arriba Paul que ha estat expulsat de la Universitat i Kitty, que no el coneix, li ofereix un lloc de treball de poca volada a l'oficina. Paul, determinat a provar-se a si mateix, accepta el lloc de treball sota un nom fictici però poc després apareix Hattie Fanshaw, una antiga amant de Paul la qual l'amenaça de fer-li xantatge. Kitty s'adona de que es tracta del fill de l'amo i decideix ajudar-lo. Enganya a Hattie fent-li signar una confessió i li ofereix una feina a condició que es reformi. Per la seva banda, Paul ajuda Kitty a lliurar-se de Briggs, el pare dissolut de Dimples. Quan John Braddock retorna a la feina troba el seu fill promès amb Kitty.

## Repartiment

* Mabel Normand (Kitty O'Brien)
* Rod La Rocque (Paul Braddock)
* Alec B. Francis (John Braddock)
* Alfred Hickman (Nathan Bergman, comprador)
* Edward Elkas (Briggs)
* Edward Boulden (Bagley)
* Albert Hackett (noi)
* Una Trevelyn (Hattie Fanshawe)
* Nadia Gary ('Dimples' Briggs)

## Referències

* ↑ «Calendar of program publications». Exhibitors Herald and Motography VII, 16, 12-10-1918, pàg. 58.
* ↑ «The Venus Model (1918) al catàleg de l'American Film Institute» (en anglès). [Consulta: 9 març 2016].
* ↑ Koszarski, Richard. Fort Lee: The Film Town. Roma: John Libbey Publishing, 2004. ISBN 0-86196-653-8.
* ↑ «The Venus Model a Silent Era» (en anglès). [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ ««Reviews: The Venus Model»». Exhibitors Herald. Exhibitors Herald Company vol. 7, 1,, 29-06-1918, pàg. 45.

## Enllaços externs

* The Venus Model (1918) al catàleg de l'American Film Institute
* The Venus Model al New York Times
# Jardins del Baix Guinardó

Els jardins del Baix Guinardó anteriorment coneguts com a jardins del Príncep de Girona són una zona verda que està situada al barri del Baix Guinardó, entre els carrers Taxdirt, Marina, Lepant i Travessera de Gràcia. Antigament aquests terrenys eren ocupats pels quarters de cavalleria de Girona, o Casernes de Girona, que deixaren de tenir aquesta funció als anys 80.
Aquest jardí està presidit per una gran esplanada central de sauló rodejada de terrasses que salven el desnivell que existeix entre els carrers i la part central del jardí. L'esplanada compta amb un gran llac rodejat de plàtans (Platanus x hispanica) que li dona un tret característic. Durant l'any 2009 es va reformar part del recinte equipant-lo d'un centre per a gent gran, un bar nou i la millora dels accessos a la zona central.

## Vegetació

Les terrasses exteriors de la zona verda estan dominades per bardisses de marfull (Viburnum tinus), piracant (Pyracantha angustifolia) acompanyats per arbres com la mèlia (Melia azedarach). Els marges de l'esplanada de sauló estan poblats de pins pinyoners (Pinus pinea) que aporten ombra a l'espai. Per tal de donar color al jardí hi ha grups de buguenvíl·lea (Bougainvillea sp.), llessamí blau (Plumbago auriculata) i de baladres (Nerium oleander). Donen un toc de varietat a l'esplanada les palmeres de canàries (Phoenix canariensis) i els margallons (Chamaerops humilis). El plàtan també té un paper destacat en la composició floral del jardí i es troba al voltant del llac i en les illetes situades al mig d'aquest.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* ↑ «Barcelona rebateja els Jardins del Príncep de Girona amb el nom de Jardins del Baix Guinardó». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 20 octubre 2018].

## Enllaços externs

* El jardí Princep de Girona al web de Parcs i Jardins
# Nonanal

El nonanal, també conegut com a nonanaldehid, aldehid C9 o pelargonaldehid és un aldehid. Aquest compost químic, de fórmula C$_9$H$_{18}$O, és un líquid incolor o groguenc a temperatura ambient, tot i que es volatilitza fàcilment, degut al seu baix pes molecular. El seu punt de fusió és -18°C i el punt d'ebullició és de 190°C. No és clar quan va ser descobert, però la primera descripció científica és de finals del segle xix, durant el desenvolupament de la química orgànica.
És present a moltes plantes, tals com la vinya, la prunera o el llorer, i té un paper important en les comunicacions entre organismes, podent actuar com a kairomona, al·lomona, feromona o atraient per a molts ordres d'insectes diferents (especialment lepidòpters i coleòpters) i diversos mamífers, com les rates comunes, els linx nòrdics, els tigres o els lleons. També és produït pel cos humà, i es creu que és el principal atractor dels mosquits del gènere Culex, si bé s'ha observat que la combinació d'emissions d'aquest compost amb CO₂ millora substancialment les captures de mosquits.
El nonanal, juntament amb el propanal, és un dels aldehids més presents a l'atmosfera, com s'ha vist en estudis duts a terme a Tennessee, Estats Units. Les seves concentracions varien entre les 70 ppt (parts per trilió, 10$^{-12}$) a la nit i les 300-400 ppt durant el migdia. El nonanal, com altres aldehids, és molt reactiu a l'anió hidroxil, fet que genera ozó troposfèric (un contaminant aeri destacat) així com compostos que reaccionen amb els òxids de nitrogen i els fan precipitar.
El nonanal també pot ser produït artificialment, a partir de la reducció de l'àcid pelargònic o la hidroformilació de l'1-octè, entre d'altres. És un compost usat en perfumeria, com a agent aromatitzant, ja que confereix gustos refrescants i cítrics que recorden a la cera. S'acostumen a utilitzar en concentracions molt baixes, entre 0.2 i 5 ppm. També és emprat en l'elaboració de medicaments.

## Referències

* 1 2 «Nonanal» (en anglès). NIST Webbook of chemistry.
* 1 2 «Aldehyde C9». Scentspiracy. [Consulta: 25 novembre 2023].(anglès)
* ↑ «Plant species that emit Nonanal» (en anglès). Pherobase.
* ↑ «Species that utilize Nonanal in its chemical communication system» (en anglès). Pherobase.
* ↑ Syed, Z., & Leal, W. S. (2009). Acute olfactory response of Culex mosquitoes to a human-and bird-derived attractant. Proceedings of the National Academy of Sciences, 106(44), 18803-18808.
* ↑ Bowman JH, Barket DJ Jr, Shepson PB (2003). Atmospheric Chemistry of Nonanal. Environ. Sci. Technol. 2003, 37, 2218-2225(anglès)
# Keichō

El keichō (庆长) va ser una era japonesa (年号, neng) posterior a l'era Bunroku i anterior a l'era Genna. Va abastar l'any 1596 - 1615. Els emperadors regnants van ser Emperador Go-Yōzei-Tenn (后阳成天皇) i l'Emperador Go-Mizunoo-Tenn (后水尾天皇).

## Esdeveniments de l'era Keichō

* 1596 (Keichō 1): Guerra Keichō, part de les invasions japoneses a Corea.
* 18 de setembre del 1598 (Keichō 3, dia 18 del 8è mes): Toyotomi Hideyoshi mor al castell Fushimi a l'edat de 63.
* 21 d'octubre del 1600 (Keichō 5, 15è dia del 9è mes): Batalla de Sekigahara. Victòria del clan Tokugawa.
* 15 de gener del 1602 (Keichō 7, 24 dia de l'11è mes): Incendi al Hoko-ji a Kyoto.
* 1603 (Keichō 8): Tokugawa Ieyasu es converteix en shogun, donant inici al shogunat Tokugawa.
* 1605 (Keichō 10): Tokugawa Hidetada és nomenat successor del seu pare com a shogun.
* 1605 (Keichō 10): S'ordena l'elaboració del primer mapa oficial del Japó, el qual és acabat el 1639 amb una escala 1:280,000.
* 1606 (Keichō 11): Es comença la construcció del castell Edo.
* 1607 (Keichō 12): Es comença la construcció del castell Suruga.
* 1609 (Keichō 14): Invasió de Ryukyu pel clan Shimazu, dàimio del Domini de Satsuma.

## Referències

* ↑ Tittsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du japon, pp. 402-409.
* 1 2 Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du japon, p. 405.
* ↑ Ponsonby-Fane, R. (1956). Kyoto, the Old Capital of Japan, p. 290; Titsingh, p. 409.
* 1 2 3 4 Titisngh, p. 409.
* ↑ Traganeou, Jilly. (2004). The Tokaido Road: Traveling and Representation in Edo and Meiji Japan, p. 230.
* Ponsonby-Fane, Richard. (1956). Kyoto: the Old Capital of Japan, 794-1869. Kyoto: The Ponsonby Memorial Society.
* Screech, Timon. (2006). Secret Memoirs of the Shoguns: Isaac Titsingh and Japan, 1779-1822. London:RoutledgeCurzon. ISBN 0-7007-1720-X
* Titsingh, Isaac. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris:Royal Asiatic Society|Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland.
* Traganeou, Jilly. (2004). The Tokaido Road: Traveling and Representation in Edo and Meiji Japan. London:RoutledgeCurzon. ISBN 0-415-31091-1

## Enllaços externs

* National Diet Library, "The Japanese Calendar" -- historical overview plus illustrative images from library's collection
# Òptica de Fourier

L'òptica de Fourier és una branca de la teoria òptica ondulatòria, basada en els descobriments del físic i matemàtic francès Joseph Fourier, concretament en la Transformada de Fourier. És una de les tres principals aproximacions a l'estudi de l'òptica, sent les altres la integral de difracció i l'òptica geomètrica. És vàlida en l'àmbit de l'òptica lineal, això és, sempre que considerem lineals els sistemes estudiats.
Bàsicament considera un feix de llum en un pla de l'espai com una distribució de llum, però també com una distribució de llum sobre el pla transformat de Fourier, on cada punt correspon no a un lloc en l'espai sinó a una freqüència espacial. D'aquesta manera les freqüències espacials caracteritzen la variació de distribució de la llum sobre la superfície i agafen el valor del nombre d'ones.
El principal avantatge d'aquest enfocament és l'equivalència entre les operacions de transferència d'un sistema en el domini de l'espai o en el de les freqüències espacials. La convergència d'ambdues funcions (la de distribució de la llum i la de transferència del sistema) en el domini de l'espai resulta en un simple producte de les transformades de Fourier el domini de les freqüències espacials.
D'aquesta manera, obtenint la funció de transferència i la corresponent transformada de Fourier per a cada sistema òptic se simplifica enormement el problema de la propagació de la llum en l'espai, obtenint així una important eina per a el tractament espacial de situacions complexes aprofitant tot el desenrotllament de la teoria de la transformada de Fourier en altres àmbits de la ciència.
La seva aplicació més directa és el filtratge espacial d'imatges, on mitjançant operacions senzilles sobre el pla transformat (on apareix la transformada de Fourier de distribució de la llum i que es pot obtenir físicament per exemple amb una lent) permet manipular la llum, per exemple suprimint les freqüències especials del pla transformat per obtenir modificacions sobre la imatge. Si se suprimeix per exemple la freqüència zero, que apareix en el centre del pla transformat s'elimina la llum del fons, mentre que si s'eliminen les freqüències altes es suavitzen les formes dels objectes.
Això té aplicacions en tots els àmbits on s'omplen en feixos de llum, especialment llum làser: comunicacions òptiques, holografia i computació òptica, i fins i tot simulant els fenòmens òptics es pot fer servir per al tractament informàtic de les imatges.

## Referències

* ↑ «F10 Optique de Fourier» (PDF) (en francès). EPFL École polytechnique fédérale de Lausanne. [Consulta: 28 maig 2021].

## Vegeu també

* Difracció de Fraunhofer
* Fotografia Schlieren
* Freqüència espacial
* Transformada de Fourier