OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Betil

Un betil (del llatí: baetylus, i aquest del grec antic: βαίτνλος, báitylos, potser derivat de l'hebreu Bet El , ‘casa de Déu’) és una pedra objecte d'adoració a l'Orient Pròxim.
En l'edat antiga la pràctica de l'adoració de pedres estava estesa per tot el Llevant mediterrani i eren considerades la llar d'un déu (El). En queda constància a la Bíblia, en què els profetes condemnen l'adoració de pedres. Hi havia betils a Biblos i a Tir, i a Emesa el déu sol Elagàbal era venerat com una pedra cònica negra. La dea mare Cíbele de Frígia era adorada també com una pedra, probablement un meteorit. Es considera probable que els obeliscs de l'antic Egipte fossin originàriament betils. Els musulmans encara conserven una pedra meteorit al santuari de la Kaba, a la Meca.
Fora de l'Orient Mitjà, altres betils notables són l'Òmfal de l'Oracle de Delfos, a Grècia, o els moai de l'Illa de Pasqua.
També es consideren betils les pedres dretes de Sardenya que la cultura dels nurags disposava al voltant dels monuments funeraris anomenats tombes de gegants. Aquests betils són menhirs amb caràcters antropomorfs: fal·lus, mamelles o ulls estilitzats. Se'n troben de comparables, probablement derivats, al sud de Còrsega.
No és clar si les pedres eren considerades déus per si mateixes o representacions dels déus.

## Referències

* ↑ «betil». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Informació a www.livius.org (anglès)». Arxivat de l'original el 2012-01-04. [Consulta: 26 març 2012].
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 22 abril 2015]. Obelisc
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Hem tractat massa bé a les dones

Hem tractat massa bé a les dones (títol original en castellà, Tratamos demasiado bien a las mujeres) és una pel·lícula hispanofrancesa de comèdia negra dirigida per Clara Bilbao en la seva òpera preval i escrita per Miguel Barros, basada en la novel·la francesa de 1947 On est toujours trop bon avec les femmes de Raymond Queneau. És protagonitzada per Carmen Machi i Antonio de la Torre. Es va estrenar en cinemes espanyols el 15 de març de 2024, amb distribució de Filmax. S'ha subtitulat al català.

## Trama

Un dia de tardor de 1945, un grup de maquis fugitius té la mala idea de prendre l'estafeta on Remedios Buendía (Carmen Machi), il·lusionada, es prova el seu vestit de núvia. Com a resultat, Remedios demostrarà fins on pot arribar defensant els seus valors.

## Repartiment

* Carmen Machi com a Remedios Buendía
* Antonio de la Torre com a Dotze
* Luis Tosar com a Antonio
* Isak Ferriz com a Bocas
* Óscar Ladoire com a Soria
* Julián Villagrán com a Julián
* Diego Anido com a Anton
* Felipe Pirazán com el nen
* Ayax Pedrosa com a Heredia
* Nicolas Grandhomme com a Raymond
* Cris Iglesias com a Aurora
* Oleg Kricunova com a Rus
* Camilo Rodríguez com Mister
* Gonzalo de Castro com a Aguado
* Iván Marcos com a Canguelo
* Juan Luis Cano
* Juan Luis Pérez com Sorolla
* Josele Santiago com a Chispas

## Producció

El gener de 2023, la CRTVG va anunciar la seva participació en sis nous projectes de llargmetratge impulsats per productores gallegues, entre els quals s'incloïa aquesta coproducció francesa dirigida per Clara Bilbao. Basada en la novel·la francesa On est toujours trop bon avec les femmes de Raymond Queneau, el rodatge va començar a finals de març de 2023 a Galícia, amb Carmen Machi i Antonio de la Torre de protagonistes. L'escola de la parròquia de San Simón da Costa va ser utilitzada per al rodatge de la pel·lícula.

## Estrena i màrqueting

El 28 de novembre de 2023, Filmax va anunciar que el film s'estrenaria als cinemes el 15 de març de 2024.

## Referències

* ↑ «Tratamos demasiado bien a las mujeres». Amazon Prime Video.
* 1 2 «Primeras imágenes de ‘Tratamos demasiado bien a las mujeres', con Carmen Machi y Antonio de la Torre en los maquis». Cine con Ñ, 28-11-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ «Tratamos demasiado bien a las mujeres». Goita què fan, ara!. [Consulta: 26 juny 2024].
* 1 2 «Tratamos demasiado bien a las mujeres». Filmax. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Sequera, Marco Sánchez. «La CRTVG participa en seis nuevos proyectos como parte de su apoyo al audiovisual gallego». Audiovisual451, 30-01-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Rebolledo, Matías G. «Arranca el rodaje de "Tratamos demasiado bien a las mujeres", con Carmen Machi y Antonio de la Torre». La Razón, 31-03-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Mancebo, Marta. «Ficción Producciones rodará una película en la escuela de San Simón». El Progreso de Lugo, 10-03-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ «'Tratamos demasiado bien a las mujeres', rodada en Galicia, se estrenará el 15 de marzo». El Español, 28-11-2023. [Consulta: 4 desembre 2023].
# Hemloïta

L'hemloïta és un mineral de la classe dels òxids. S'anomenà així pel dipòsit d’or de Hemlo, la seva localitat tipus, que es troba a Ontario, Canadà. Forma cristalls subèdrics a anèdrics de 400 x 600 micròmetres de mida.

## Característiques

L’hemloïta és un òxid de fórmula química (Ti,V$^{3+}$,Fe$^{3+}$,Al)₁₂(As$^{3+}$,Sb$^{3+}$)₂O$_{23}$(OH). Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, l'hemloïta pertany a «04.JB: Arsenits, antimonits, bismutits; amb anions addicionals, sense H₂O» juntament amb els següents minerals: fetiasita, manganarsita, magnussonita, nanlingita, asbecasita, stenhuggarita, trigonita, finnemanita, gebhardita, derbylita, tomichita, graeserita, asbecasita, freedita, georgiadesita i ekatita.

## Formació i jaciments

El mineral només ha estat trobat a la seva localitat tipus, un dipòsit hidrotermal d’or d’Hemlo, Ontario (Canadà). S'ha descrit associat a quars, microclina rica en bari, pirita, molibdenita, esfalerita, arsenopirita, moscovita rica en vanadi, rútil i titanita.

## Referències

* ↑ «Hemloite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ «Hemloite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. Arxivat de l'original el 2019-05-08. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Hexan-2-ona

L’hexan-2-ona (metil butil cetona, MBK o propil cetona) és un compost orgànic de la classe de les cetones. Està constituït per una cadena de sis carbonis i té un grup carbonil situat en el segon carboni. La seva fórmula molecular és ${\ce {C6H12O}}$. En el passat s'ha usat en pintures i dissolvents de pintura, per fabricar altres productes químics i per dissoldre olis i ceres. És un rebuig d’activitats industrials com la fabricació de polpa de fusta i la producció de carbó de gas, com poden ser les operacions d'esquist bituminós (Lutita bituminosa).

## Propietats

L’hexan-2-ona és un líquid transparent, incolor i de forta olor. És molt soluble en aigua i s'evapora fàcilment a l’aire en forma de vapor. Aquest compost té una massa molar de 100,15 g/mol. La seva densitat és de 0,81 g/cm$^3$. El seu respectiu punt de fusió és de –55,5 °C i el punt d’ebullició és de 127,6 °C. El compost dissol nitrocel·lulosa, polímers i copolímers vinílics i resines naturals i sintètiques. Es recomana com a dissolvent, sobretot en pintures, ja que no és fotoquímicament actiu.

## Preparació

La 2-hexanona es pot obtenir, amb un rendiment del 75%, mitjançant la reacció de clorur d'acetil amb clorur de butilmagnesi.

## Usos

Els principals usos d’aquest compost es concentren en dissolvents per a laques, diluents de tinta, nitrocel·lulosa, resines i ceres. També s'utilitza en la preparació de monomorina, preparació d'alcohols mitjançant hidrogenació de cetones per transferència. Per acabar, s'usa com a dissolvent d'evaporació mitjana per revestiments de lloc, vinils i acrilonitrils de nitrocel·lulosa.

## Toxicitat

L’hexan-2-ona és un compost tòxic només per alguns òrgans a causa d'exposicions repetides davant aquest compost. Encara que també pot ser tòxic i pot provocar efectes amb una única exposició, donant lloc a somnolència i vertígens. La 2-hexanona també pot formar mescles de vapor/aire altament inflamables. El compost té un punt d'inflamació de 25 °C. El rang explosiu està entre l'1,2% vol (50 g/m³) i el 9,4% vol.

## Referències

* 1 2 3 PubChem. «2-Hexanone» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «2-hexanona». [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «Producción de hidrocetonas para aromas de alimentación». [Consulta: 5 gener 2023].
* ↑ «2-Hexanone, 98%, Thermo Scientific™» (en anglès). [Consulta: 5 gener 2023].
# Pamela Weston

Pamela Weston (Londres, Anglaterra, 17 d'octubre de 1921 – 9 de setembre de 2009) va ser una clarinetista, professora i escriptora anglesa. Va assistir a la "Priors Field School". Després de dos anys a la Royal Academy of Music, va guanyar una beca a la "Guildhall School of Music" abans d'estudiar en privat amb el clarinetista Frederick Thurston. Va ser professora de clarinet al Guildhall des de 1951 fins al 1969. Va organitzar el Congrés de l'Associació Internacional de Clarinet el 1984, el primer que es va celebrar al Regne Unit.
El llegat de Weston continua en forma de beca per a la investigació del clarinet a nivell de doctorat, disponible al "Royal College of Music", que reconeix la preeminència de la institució en aquest àmbit, tant a la pràctica com a la teoria.

## Publicacions

El seu primer llibre, Clarinet Virtuosi of the Past, publicat el 1971, va ser seguit per The Clarinet Teacher's Companion (1976), More Clarinet Virtuosi of the Past (1977), Clarinet Virtuosi of Today (1989) i Yarin's Clarinettists: A Sequel (2002). Weston també va publicar nombrosos articles en revistes professionals associades al clarinet i els seus intèrprets, tant al Regne Unit com a l'estranger.

## Mort

En els seus darrers anys, patint una encefalomielitis miàlgica debilitant, va viatjar a Suïssa per emprendre un suïcidi assistit a l'edat de 87 anys el 2009.

## Referències

* ↑ https://www.independent.co.uk/news/obituaries/pamela-weston-clarinettist-music-historian-and-inspirational-teacher-1807577.html
* ↑ https://www.theguardian.com/music/2009/oct/08/pamela-weston-obituary
# Susan Harris

Susan Harris, originalment Spivak (Mount Vernon, Nova York, 28 d'octubre de 1940) és una escriptora de comèdia televisiva i productora estatunidenca.
Harris va crear nombroses sèries de televisió: Fay (1975-76), Soap (1977-81, emesa en castellà amb el títol d'Enredo), Loves Me, Loves Me Not (1977), Benson (1979-86, sèrie derivada de Soap), It Takes Two (1982-83), The Golden Girls (1985-92, en castellà Las Chicas de Oro), Empty Nest (1988-95, derivada de The Golden Girls), Nurses (1991-94, derivada de Empty Nest), Good &amp; Evil (1991), The Golden Palace (1992-93, derivada de The Golden Girls) i The Secret Lives of Men (1998). També va escriure o coescriure tots els episodis de Soap. El seu espectacle amb més èxit econòmic va ser The Golden Girls. Harris es va casar amb el productor de televisió Paul Junger Witt el 18 de setembre de 1983, qui va coproduir tots els espectacles que va crear. Havia estat casada de 1965 a 1969 amb l'actor Berkeley Harris, i és la mare de l'autor Sam Harris. El primer guió que Harris va vendre va ser Then Came Bronson. A continuació, va escriure per a Love, American Style, All in the Family, The Partridge Family i l'adaptació televisiva de Barefoot in the Park, de Neil Simon. El seu episodi d'avortament per a la sèrie cinematogràfica Maude, protagonitzada per Bea Arthur, als anys 70, va guanyar el Premi Humanitas. Més tard treballaria amb Arthur en els anys vuitanta quan aquesta va interpretar un dels papers principals de The Golden Girls .
Harris va tenir els símptomes del síndrome de fatiga crònica, que va dificultar la seva participació en la producció de The Golden Girls. En un episodi d'aquell espectacle titulat "Malalt i Cansat" (1989), Harris va escriure algunes de les seves lluites a la trama argumental del personatge Dorothy (interpretada per Bea Arthur), diagnosticada amb síndrome de fatiga crònica. Més endavant Harris va tenir un problema suprarenal, però va escriure l'episodi com el seu guió de venjança per totes les persones que havien tingut una malaltia com aquesta".
Harris Va formar l'empresa de producció Witt/Thomas/Harris Produccions amb Paul Junger Witt i Tony Thomas. Va ser honrada amb el Premi del gemi d'escriptors Paddy Chayefsky el 2005 i inclosa a la Television Adademy Hall of Fame al 2011.

## Referències

* ↑ Hunt, Stacey Wilson «The Golden Girls Creators On Finding a New Generation of Fans» (en angles). Vulture.

## Enllaços externs

* Museum of Broadcast Comunications profile of Susan Harris Arxivat 2016-03-17 a Wayback Machine.
# Joan Coloma i Enríquez

Joan Coloma i Enriquez (1591 - 1638). III Comte d'Elda. Noble i militar valencià. Es va formar en les armes al costat del seu pare, Antoni Coloma i Saa, i el seu oncle Carles, a Portugal i Flandes. Va casar amb Guiomar Fernández d'Espinosa i de Saa l'any 1613 amb qui va tenir tres fills: Juan Andrés, qui va heretar el títol, Cristòbal que va arribar a ser membre del Consell d'Estat i Carles, oïdor de la Reial Audiència de València.
Va accedir al títol en 1619 incorporant-se a l'entorn del Rei i havent d'enfrontar-se a una greu situació econòmica al Comtat a conseqüència de l'expulsió dels moriscs i que va acabar amb la intervenció de la Corona en 1621 per garantir els pagaments i el sosteniment de la família, situació que es va temperar dos anys més tard.
La millora econòmica li va permetre en 1628 realitzar una oferta a Felip IV de Castella per adquirir el Senyoriu de Saix i arrabassar-lo al marquès de Villena, confrontant amb les seves possessions, però finalment la resistència dels habitants i el pagament d'una important suma a l'erari real va evitar el canvi. En 1630 va ser nomenat virrei de Sardenya.
# Fortalesa de Tmogvi

La fortalesa de Tmogvi (en georgià: თმოგვის ციხე) és una fortalesa en ruïnes de la regió de Samtskhe-Javakheti, al sud de Geòrgia, a la riba esquerra del riu Kura, a pocs quilòmetres riu avall de les coves de Vàrdzia.

## Història

El nom «Tmogvi» deriva de la paraula georgiana mogvi (მოგვი), el significat de la qual pot ser 'sacerdot pagà' o 'mag'. La fortalesa s'esmenta per primera vegada en fonts del segle ix. Va ser construïda com un treball defensiu que controlava l'antiga ruta comercial entre l'altiplà de Javakheti i el penya-segat de Kura, sobre un precipici format pel riu Kura. Va ser un baluard militar crucial de la regió de Djavakheti. Els senyors feudals de la regió eren, en aquesta època, els Bagrationi, pertanyents a la branca georgiana.
La fortalesa va guanyar importància després que la veïna ciutat i fortalesa de Tsunda s'arruïnessin prop de l'any 900. A començaments del segle xi, la fortalesa havia passat a estar sota control directe del Regne unificat de Geòrgia. Durant el terratrèmol de 1088, el castell va ser destruït. El 1578 l'Imperi Otomà va prendre el control del fort. El tractat de pau d'Edirne, signat el 1829, va transferir el fort a l'Imperi rus, junt amb els seus voltants.

## Arquitectura

El castell de Tmogvi va ser construït al cim d'una muntanya dalt del riu Kura. S'estén sobre 3 pujols, units i envoltats per un mur de 150 metres de llarg i 3 metres d'amplada, que complementa la defensa natural que ofereixen els penya-segats. Es van construir diverses torres en cada pujol. Un túnel secret connecta el castell amb el riu per proporcionar accés a l'aigua també durant un setge. La part occidental de la fortalesa es troba millor conservada. Un petit nombre d'edificis subsisteixen dintre del castell. Se suposa que un edifici quadrangular fet de tuf sobre una base de basalt era una església. Fora de les seves parets, al costat occidental, l'església de sant Efren subsisteix en ruïnes, amb fragments de pintures al fresc del segle xiii.

## En la literatura

Al 1902, el poeta nacional armeni Hovhannes Tumanyan va escriure un dels seus poemes més famosos, titulat La captura de Tmkaberd (Թմկաբերդի առումը).

## Referències

* 1 2 Karapetian, 2011, p. 192.
* ↑ John Emerich Edward Dalberg Acton. The Cambridge Modern History. Macmillan & Co, 1907, p. 202.
* ↑ «Castles.nl - Tmogvi Castle». [Consulta: de juliol 2019].
* ↑ «Tmogvi castle» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-07-09. [Consulta: 11 agost 2019].
* ↑ «Tumanian, Ovanes Tadevosovich». Great Soviet Encyclopedia. [Consulta: 26 novembre 2013].
* ↑ Holding, Nicholas. Armenia: with Nagorno Karabagh : the Bradt travel guide. 2ª edició. Chalfont St. Peter: Bradt Travel Guides, 2008, p. 98–99. ISBN 9781841621630.

## Bibliografia

* Berdzenishvili D., Sagharadze Sh., Georgian Soviet Encyclopedia, volume 4, p. 688, Tbilisi, 1979 (en georgià).
* Karapetian, Samvel. Javakhk. Yerevan: Research on Armenian Architecture, 2011, p. 192–204. ISBN 978-99941-875-7-7. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Zeda Tmogvi

Zeda Tmogvi (en georgià: ზედა თმოგვი) és una església cristiana medieval situada al sud de Geòrgia, a la històrica regió de Javakètia (ara part del municipi d'Aspindza). L'edifici existent és una església de planta de basílica de tres naus, construïda durant el regnat de Bagrat IV de Geòrgia (1027-1072) al lloc d'una església anterior. Les façanes contenen diverses inscripcions georgianes contemporànies, que fan menció de persones històriques de l'època. Està inscrita en la llista dels Monuments Culturals destacats de Geòrgia.

## Situació

Zeta Tmogvi, és a dir, 'Tmogvi superior', es troba a l'altiplà entre la fortalesa de Tmogvi i el complex de coves de Vàrdzia, a uns 3 km al nord d'aquest darrer. L'església es troba enmig d'un assentament, que es va deixar en ruïnes i va decaure després de la deportació de camperols musulmans locals per la Unió Soviètica el 1944. No ha estat estudiada arqueològicament. Les troballes ocasionals inclouen fragments de ceràmica polida en negre de l'edat de bronze i resquills d'obsidiana. També hi ha una sèrie de cambres subterrànies de pedra properes. El topònim Zeta Tmogvi es va esmentar per primera vegada en un document fiscal otomà del 1595 i en una crònica georgiana del segle xviii que relata els esdeveniments del 1576 a Samtskhé.

## Descripció

Zeta Tmogvi va ser construïda en l'últim quart del segle xi, però sembla haver estat remodelada de llavors ençà. És una basílica de tres naus construïda amb blocs de basalt grisos curosament tallats i ensostrats amb lloses de pedra. La nau central és més alta i més gran que les laterals, de les quals està separada, en cada costat, per una arcada tripartida recolzada en un parell de columnes. El mur nord incorpora una estructura més antiga: el mur sud d'una petita església de saló dels segles VIII al IX amb una porta d'entrada. La façana sud té un vestíbul, situat dintre d'un marc de bastiment rectangular i adornat amb maçoneria decorativa i inscripcions. Dos nínxols d'arc estan encastats i tres finestres amb marcs ornamentats es tallen a la façana est.
L'església conté almenys nou inscripcions, executades en l'alfabet georgià medieval asomtavruli. Una d'aquestes, situada al vestíbul sud, exalta al rei Bagrat i la seva mare, Mariam. Altres dues inscripcions commemoren Parsman, eristavt-eristavi ('duc de ducs'), un noble prominent del regnat de Bagrat, i Jordi "l'Abjasio", probablement el fill de Bragat IV, Giorgi II de Geòrgia.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 3 juliol 2019].
* 1 2 3 «ზედა თმოგვი [Zeda Tmogvi]». A: ქართლის ცხოვრების ტოპოარქეოლოგიური ლექსიკონი [Topoarchaeological dictionary of Kartlis tskhovreba (The history of Georgia)] (en georgià). Tbilisi: Georgian National Museum, 2013, p. 223–224. ISBN 978-9941-15-896-4.
# Oficina de Colonització de Hokkaidō

L'Oficina de Colonització d'Hokkaidō (en japonés: 開拓使, Kaitakushi) sovint anomenada també com Oficina de Pioners va ser l'organisme de govern a Hokkaido, en aquella epoca Ezo, des de 1869 a 1882. Aquest organisme va ser fundat per promoure l'exploració i el desenvolupament de l'illa de Hokkaido.

## Història
### Escàndol de 1881 i dissolució

L'oficina va ser completament dissolta l'any següent, el 1882. Tres prefectures són llavors creades: la de Hakodate, la de Sapporo i la de Nemuro. No obstant això, també són suprimides l'any 1886 per fer la prefectura única d'Hokkaido.

### Llista de comisionats

| Comissionat | Comissionat | Partit | Mandat |
| 1. | Naomasa Nabeshima | Ind | 13 de juliol de 1869 - 25 d'agost de 1869 |
| 2. | Michitomi Higashikuze | Ind | 25 d'agost de 1869 - 15 d'octubre de 1871 |
| 3. | Kuroda Kiyotaka | Ind | 2 d'agost de 1874 - 11 de gener de 1882 |
| 4. | Tsugumichi Saigō | Ind | 11 de gener de 1882 - 8 de febrer de 1882 |

## Consellers estrangers

* Horace Capron
* William Penn Brooks
* Edwin Dun
* Luois Bohmer
* William Smith Clark
* Benjamin Smith Lyman
* Henry Smith Munroe
* Thomas Antisell
* Albert Bates
Durant la seua existència, l'Oficina de Colonització d'Hokkaidō va emplear un total de 48 experts americans, 17 europeus i 13 xinesos.

## Referències

* 1 2 Senyor feudal
* 1 2 Militar
* ↑ https://books.google.cat/books?id=uYrNJ8lvSAsC&pg=PA15&lpg=PA15&dq=Albert+Bates+Hokkaido&source=bl&ots=P037Inb6Ln&sig=UBQJBLc4T5uE3MmRZtCqSBqqLM8&hl=ca&sa=X&ei=vYuLUdqLG8mJOJCVgBA&ved=0CEYQ6AEwBA#v=onepage&q=Albert%20Bates%20Hokkaido&f=false
* ↑ http://www.meiji-portraits.de/meiji_firms_k.html#20090527093906687_1_2_2_18_1
# Tomoko Igata

Tomoko Igata (japonès: 井形とも子) (Tòquio, 30 d'octubre de 1965), coneguda també com a Tomo Igata, és una antiga pilot professional de motociclisme de velocitat japonesa. Va prendre part als Grans Premis del campionat del món entre el 1992 i el 1995. Igata destaca per ser la segona dona, després de Taru Rinne, a haver competit a temps complet als Grans Premis de motociclisme. El 2016 va ser nomenada FIM Legend per la seva carrera pionera en el motociclisme femení.

## Trajectòria esportiva

Igata va competir al campionat del Japó de motociclisme en la classe de 125cc de 1991 a 1993, acabant entre els 10 primers cada any. El 1992 va debutar en competició internacional com a pilot "wild card" al Gran Premi del Japó, a Suzuka, i va superar la traïdora pista humida acabant-hi en vintena plaça i captant l'atenció dels mitjans de comunicació.
El 1994 es va comprometre amb l'equip FCC Technical Sports per a una temporada completa al mundial de 125cc pilotant una Honda RS125. Igata va obtenir només començar dos punts a la primera cursa, el Gran Premi d'Austràlia, i va fer una cursa impressionant a Suzuka, però es va lesionar en un accident al Gran Premi d'Àustria i va ser substituïda pel seu company d'equip al campionat japonès Tomomi Manako. Cap al final de la temporada va tornar i va poder acabar vint-i-vuitena al Campionat.
Durant la temporada de 1995 va aconseguir com a millor resultat un setè lloc al Gran Premi de la República Txeca després d'haver ocupat el cinquè lloc durant la cursa; la posició més alta per a una dona en la història del campionat del món. Va acabar la temporada al vintè lloc.
El 1996, Igata es va tornar a centrar en les curses de 125cc japoneses, aquesta vegada sense cap altre èxit destacable.

## Referències

* 1 2 3 4 «Tomoko Igata MotoGP statistics» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 2019-11-28. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «Female GP rider pussyfoots through 250 GP» (en anglès). iol.co.za. [Consulta: 19 novembre 2019].
* ↑ «FIM Legends» (en anglès). fim-awards.com. Arxivat de l'original el 2021-04-23. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «All Japan Road Race Championship results» (en anglès). motoracing-japan.com. Arxivat de l'original el 11/9/2007. [Consulta: 19 novembre 2019].