OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Daniel Tiger's Neighborhood

Daniel Tiger's Neighborhood és una sèrie de dibuixos animats creada per la televisió estatunidenca creada per Angela Santomero.

## Argument

La sèrie se centra al voltant de Daniel Tiger (fill de Mom Tiger i Dad Tiger). La sèrie també compta amb altres nens dels personatges del barri de fer creure, com Katerina Kittycat (filla d'Henrietta Pussycat), Miss Elaina (filla de Lady Elaine Fairchilde i Music Man Stan), O the Owl (nebot de X the Owl) i Prince Wednesday (el fill petit de King Friday i la reina Sara Saturday i el germà petit del Prince Tuesday). Dos segments d'11 minuts estan units per un tema socioemocional comú, com ara la decepció i la tristesa o la ràbia i l'agraïment. El tema també utilitza una frase amb motius musicals, que l'espectacle anomena "cançons d'estratègia", per reforçar el tema i ajudar els nens a recordar les lliçons de vida. Moltes de les "cançons d'estratègia" estan disponibles en àlbums o com a senzills amb el nom d'artista "Daniel Tiger's Neighborhood". El programa s'adreça a nens en edat preescolar; ensenya intel·ligència emocional, bondat i respecte humà. El seu contingut segueix un pla d'estudis basat en l'ensenyament de Fred Rogers i les noves investigacions sobre el desenvolupament infantil.

## Patrocinadors

* Corporation for Public Broadcasting (2012-Present).
* "PBS Viewers Like You" (2012-Present).

## Referències

* ↑ «Daniel Tiger's Neighbourhood - Shows - Kids' CBC 1».
* ↑ «A Different Kind of Tiger Mom». Forbes, 31-08-2012.
* ↑ Ms Santomero has her MA in Child Development and Instructional Technology and Media from Columbia University, Teachers College. See the following reference for verification: Angela Santomero. «Why is the new Mister Rogers' spinoff animated?».
* ↑ Beras, Erika «Daniel Tiger: Won't You Be His Neighbor?». NPR, 13-10-2014.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Astrid et Raphaëlle

Astrid et Raphaëlle és una sèrie de televisió de detectius francobelga composta per episodis de 52 minuts, creada per Alexandre de Seguins i Laurent Burtin i emesa des del 12 d'abril de 2019 a France 2. És una coproducció de France Télévisions, JLA Productions, Be-Films i RTBF.
Al Regne Unit va rebre el nom d'Astrid: Murder in Paris, als Estats Units el d'Astrid i a l'estat espanyol el de Bright Minds.
Compta amb un duet d'investigadors: la comandant Raphaëlle Coste, una dona impulsiva interpretada per Lola Dewaere, i la documentalista Astrid Nielsen, autista, interpretada per Sara Mortensen.

## Sinopsi

Astrid Nielsen, de trenta anys, és una dona autista que treballa discretament com a documentalista de la policia judicial, i coneix tots els expedients que ha gestionat. Coneix Raphaëlle Coste, llavors responsable d'una investigació sobre suïcidis de metges. Aquestes dues dones solitàries es converteixen en millors amigues, l'Astrid li ofereix a Raphaëlle una metodologia i Raphaëlle a canvi proporciona a l'Astrid assistència conductual. L'Astrid utilitza la seva memòria i atenció al detall per resoldre casos penals.

## Referències

* ↑ «Découvrez le pilote de 'Astrid et Raphaëlle' avec Sara Mortensen dans le rôle d’une autiste Asperger» (en francès). [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Astrid et Raphaëlle – saison 1» (en anglès americà). [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Watch Astrid: Murder in Paris. Stream free on Channel 4».
* ↑ «Astrid | PBS» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Bright Minds, la nueva serie detectivesca para Atreseries» (en castellà). [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ puremedias. «"Astrid et Raphaëlle" : Sara Mortensen et Lola Dewaere héroïnes du pilote d'une nouvelle série de France 2 ce soir». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ Primerano, Adrien «Des femmes autistes dans des séries:Une nouveauté, entre stéréotypes de genre et validisme» (en francès). Cahiers du Genre, 75, 2, 2023, pàg. 109–132. DOI: 10.3917/cdge.075.0109. ISSN: 1298-6046.
# Carolina Nagher

Carolina Nagher fou una mezzosoprano italiana.
Va crear diversos papers per a Rossini al Teatro San Moisè de Venècia: Lucilla a La scala di seta, Ernestina a L'occasione fa il ladro i Marianna a Il signor Bruschino.

## Referències

* ↑ Franklin Mesa. Opera: An Encyclopedia of World Premieres and Significant Performances, Singers, Composers, Librettists, Arias and Conductors, 1597-2000. McFarland, 2007, p. 397. ISBN 978-0-7864-7728-9.
# Trastorn delirant

El trastorn delirant és una condició mental psicòtica que inclou mantenir una o més idees irracionals en absència de qualsevol altra psicopatologia significativa. En particular, la persona amb trastorn delirant no ha complert mai els criteris per a l'esquizofrènia i no té al·lucinacions marcades, encara que també pot representar al·lucinacions tàctils o olfactives, si aquestes estan relacionades amb el tema del deliri.
Una persona amb trastorn delirant pot ser bastant funcional i no tendeix a mostrar un comportament estrany, excepte com a resultat directe de la idea delirant. No obstant això, amb el temps, es pot aguditzar i afectar la seva vida diària.
El terme paranoia ha estat utilitzat prèviament en psiquiatria per a denominar el que ara es coneix com a "trastorn delirant". L'ús psiquiàtric modern de la paraula paranoia és subtilment diferent, però actualment rares vegades es refereix a aquest diagnòstic específic.

## Indicadors d'un deliri

* El pacient expressa una idea o una creença amb una persistència o força inusual.
* Aquesta idea sembla exercir una influència excessiva, i la seva vida s'altera habitualment fins a extrems inexplicables.
* Malgrat la seva convicció profunda, habitualment hi ha un cert secretisme o sospita quan el pacient és preguntat sobre el tema.
* L'individu tendeix a estar sense humor i hipersensible, especialment respecte a la seva creença.
* Té un caràcter de centralitat: independentment de com d'improbables siguin les coses que li passen, el pacient ho accepta sense gairebé qüestionar-ho.
* Si s'intenta contradir la seva creença, és probable que es produeixi una forta reacció emocional, sovint amb irritabilitat i hostilitat.
* La creença és, si més no, improbable i d'acord amb l'origen social, cultural i religiós del pacient.
* La idea delirant ocupa una gran part del temps del pacient, i aclapara altres elements de la seva personalitat i psique.
* El deliri, si s'exterioritza, sovint condueix a comportaments anormals i fora de lloc, encara que comprensibles si es coneixen les seves creences delirants.
* Les persones que coneixen el pacient troben que la seva conducta i creences són totalment estranyes.

## Tipus

* Tipus erotomaníac (vegeu erotomania): deliri en què una altra persona, normalment d'un estatus superior, està enamorat de l'individu.
* Tipus de grandiositat: deliri en què l'individu té un talent extraordinari, poder, coneixement, o una relació especial amb una deïtat o una persona famosa.
* Tipus celotípic: deliri en què el company sexual de l'individu li està sent infidel.
* Tipus persecutori: deliri en què la persona (o algú proper) està sent tractada amb mala intenció: espiada, enverinada, perseguida, etc.
* Tipus somàtic: deliri en què la persona té algun defecte físic o alguna malaltia, olors fortes, paràsits, etc.
També es pot donar un diagnòstic de "tipus mixt" o de "tipus no especificat" si el deliri no pertany a cap d'aquestes categories.

## Vegeu també

* Deliri
* Esquizofrènia
* Paranoia
* Psicosi

## Referències

* ↑ Munro, 1999
# Síndrome de Cotard

La síndrome de Cotard, també anomenada deliri de negació o deliri nihilista, és una malaltia mental relacionada amb la hipocondria. L'afectat per la síndrome de Cotard creu haver mort, sofrir putrefacció dels òrgans o simplement no existir. En alguns casos el pacient es creu incapaç de morir.
Rep el seu nom de Jules Cotard, neuròleg francès descobridor d'aquesta síndrome, a la qual denominà délire de négation ("negationis delirium") en una conferència a París el 1880. En aquesta conferència, Cotard va descriure el cas d'una pacient -a la qual va donar el sobrenom de Mademoiselle X- que negava l'existència de Déu i el diable, així com de diverses parts del seu cos i de la necessitat de nodrir-se. Més endavant, creia que estava eternament condemnada i que ja no podria morir una mort natural.
Els pacients arriben a creure que els seus òrgans interns han paralitzat tota funció, que els seus intestins no funcionen, que el seu cor no batega i fins i tot que s'estan podrint, arribant a presentar algunes al·lucinacions olfactives que confirmen el seu deliri (olors desagradables, com a carn en putrefacció). En les seves formes més complexes el pacient arriba a defensar la idea que en realitat ell mateix està mort i fins i tot que han mort persones pròximes a ell. Junt amb aquesta creença de mort, el pacient manté una idea d'immortalitat, com si s'hagués convertit en una "ànima en pena".
Encara que és un deliri típic de les depressions més greus (psicòtiques o delirants) es pot veure en altres malalties mentals severes (demència amb símptomes psicòtics, esquizofrènia o psicosi degudes a malalties mèdiques o a tòxics).
Young i Leafhead descrigueren un cas modern de síndrome de Cotard en un pacient que va sofrir danys cerebrals a causa d'un accident de motocicleta:
| « | Els símptomes [del pacient] es van donar en el context de sensacions més generals d'irrealitat i d'estar morts. El gener de 1990, després de rebre l'alta en l'hospital d'Edimburg, la seva mare el va portar a Sud-àfrica. Estava convençut que havia estat portat a l'infern (la qual cosa es confirmava per la calor), i que havia mort de septicèmia (que havia estat un risc al principi de la seva recuperació), o potser de sida (havia llegit una història a The Scotsman sobre algú afligit de sida que havia mort de septicèmia), o d'una sobredosi d'una injecció contra la febre groga. Pensava que s'havien «apropiat de l'esperit de la meva mare per mostrar-me l'infern», i que continuava adormit a Escòcia. | » |
La síndrome pot aparèixer en el context d'una malaltia neurològica o mental i s'associa particularment amb la depressió i la desrealització.

## Fonts

* Pearn, J. & Gardner-Thorpe, C. (2002) Jules Cotard (1840-1889) His life and the unique syndrome which bears his name. Neurology, 58, 1400-1403.
* Young, A.W. & Leafhead, K.M. (1996) Betwixt Life and Death: Case Studies of the Cotard Delusion. In P.W. Halligan & J.C. Marshall (eds) Method in Madness: Case studies in Cognitive Neuropsychiatry. Hove: Psychology Press.

## Vegeu també

* Síndrome
* Deliri
* Psicosi
# Grogueta (desambiguació)

«Grogueta» té aquests significats:
* Grogueta (Colias crocea)
* Llimonera taronja (Gonepteryx cleopatra)
* Llimonera (Gonepteryx rahmi)
A les illes Balears altres dues papallones reben el nom de "grogueta":
* Grogueta d'ullets (Pyronia cecilia). Papallona pròpia dels ambients secs i que s'alimenta de gramínies; és una de les papallones més abundants en el campus de la Universitat Autònoma de Barcelona.
* Grogueta petita (Coenonympha pamphilus)
# Gary Coleman

Gary Coleman (Zion, Illinois, Estats Units, 8 de febrer de 1968 − Provo, Utah, 28 de maig de 2010) fou un actor estatunidenc-afroamericà que va néixer amb una malaltia congènita del ronyó que li va causar nefritis (una destrucció autoimmune del ronyó), que va detenir el seu creixement a una edat primerenca, i va fer que quedés amb una alçada petita: 1,40 m., cosa que va esdevenir la seva característica més distintiva. Coleman va tenir dos trasplantaments de ronyó, un el 1973 i un altre el 1984, i a més requeria diàlisi constant.
Durant els vuit anys d'emissió del sitcom estatunidenc Blanc i Negre (Diff'rent Strokes), va ser vist per milions de televidents en tot el món en la dècada dels 80, essent un dels més vists en la història de la televisió; el seu personatge es caracteritzava per la seva famosa frase que era "what'chu talkin' 'bout, Willis?" ("De què parles, Willis?). Mercès a la seva simpatia, Coleman va ser una figura popular, i va protagonitzar diversos llargmetratges i pel·lícules de televisió incloent On the Right Track, i The Kid With the Broken Halo.
La pel·lícula The Kid With the Broken Halo va servir de base perquè l'estudi d'animació Hanna-Barbera produís la sèrie animada The Gary Coleman Show, la qual TV3 va emetre el 1984.
En el punt més alt de la seva fama amb Blanc i Negre, Coleman guanyava $70.000 USD per episodi. Però quan va envellir, no obstant, va caure en favor del públic. Després de la cancel·lació de Blanc i Negre, la seva carrera artística va decaure sobtadament.
# Francesc de Sales Vidal i Torrents

Francesc de Sales Vidal i Torrents, conegut popularment com a Paco Vidal (Vilanova i la Geltrú, 1819 - 1878) fou un advocat i autor d'una abundosa producció d'obres teatrals, des del drama a la sarsuela. Conjuntament amb Serafí Pitarra, Eduard Vidal i de Valenciano, Conrad Roure i d'altres van contribuir a fundar el teatre català, a la segona meitat del segle xix.
Algunes de les peces de Vidal estan ambientades a Vilanova o a pobles de la comarca: "Una noia com un sol", "Un engany a mitges" i "La malvasia de Sitges", entre d'altres. A remarcar que la música de quasi totes les seves sarsueles fou deguda al mestre vilanoví Antoni Urgellès i Granell (1847-1897).
Vidal destacà també com a home públic. A la seva joventut fundà i dirigí el periòdic El Eco de Villanueva y Geltrú, (1885), i després col·laborà al Diario de Villanueva y Geltrú. Entrà també a formar part de l'Ajuntament i presidí el Consistori durant alguns anys.

## Obra dramàtica

* 1858. Una noia com un sol. Comèdia en 1 acte. Estrenada al teatre de Vilanova. L'any 1862 es va estrenar al teatre del Circ Barcelonès de Barcelona.
* 1865, 13 de desembre. L'ajuda de Déu. Comèdia en 1 acte. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1866. Els de fora i els de dins, comèdia bilingüe en un acte i en vers, estrenada al teatre dels Camps Elisis de Barcelona, la nit del 4 de juliol de 1865, i reposada al teatre Romea, la nit del 24 de gener de 1866.
* 1866, 26 de setembre. La malvasia de Sitges. Comèdia en dos actes i en vers. Estrenada al teatre Romea de Barcelona.
* 1866 La mà del cel

## Bibliografia

* «Francesc de Sales Vidal i Torrents». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia a "Retrats". Ajuntament de Vilanova i la Geltrú.
# Gatineau

Gatineau és una ciutat situada en el sud-oest de la província canadenca del Quebec, a la vora del riu Ottawa (i propera a la seva desembocadura en el riu Sant Llorenç).
Tercera ciutat amb major nombre de població de la província francòfona del Quebec. Per la seva població es troba després de Mont-real i de la capital provincial Ciutat de Quebec, però per sobre de Sherbrooke, Saguenay (antigament Chicoutimi-Jonquière), i Trois-Rivières, entre d'altres.
Situada enfront de la capital canadenca Ottawa, constitueixen juntes una conurbació la població de la qual ascendeix a més d'un milió de persones, de les quals 277.700 són habitants propis de Gatineau. Antigament aquesta conurbació era coneguda com a Ottawa-Hull; no obstant això, en l'actualitat se li denomina Ottawa-Gatineau.

## Vegeu també

* Outaouais
* Ottawa

## Referències

* ↑ Commission de toponymie du Québec — ville de Gatineau
* ↑ Ouimet, Raymond http://www.ville.gatineau.qc.ca/docs/histoire_cartes_statistiques/archives/docs/pg_hist.htm Arxivat 2014-05-06 a Wayback Machine.
* ↑ Pierre-Louis Lapointe, L'Encyclopédie Canadienne, Hull
* ↑ Martin, Michael, Working Class Culture and the Development of Hull QC p. 48, 2006

## Enllaços externs

* Tourisme Outaouais
* Commission Jeunesse de la ville de Gatineau
# Gerardo Chijona Valdés

Gerardo Chijona Valdés (l'Havana, 19 de setembre de 1949), conegut simplement com a Gerardo Chijona, és un director de cinema cubà.

## Biografia

Chijona es va fer Llicenciat en Llengua i Literatura Angleses en la Universitat de l'Havana. En 1974 comença a treballar a l'ICAIC, on publicava crítiques cinematogràfiques en diversos mitjans de premsa, entre els quals compten el periòdic Granma i la revista Cine Cubano.
Dos anys més tard, en 1976, comença a treballar com assistent de direcció a Río Negro (1976) de Manuel Pérez i Leyenda (1981), de Rogelio París i Jorge Fraga, entre d'altres. Treballant com a director assistent, va fer Retrato de Teresa (1979) i Habanera (1984), les dues de Pastor Vega i a Canto a la vida (1983), de Rogelio París.
En 1984 és promogut a director de documentals. En 1992 acaba Adorables mentiras, el seu primer llargmetratge de ficció. El film, que es va estrenar en el Festival de Sundance de 1992, va anar també finalista a la Càmera d'Or al Festival Internacional de Cinema de Canes. Els seus dos llargmetratges posteriors, Un paraíso bajo las estrellas (1999) i Perfecto amor equivocado (2004), també van ser estrenats al Festival de Sundance.
Les seves obres, especialment les últimes, van ser premiades en festivals nacionals i internacionals (Rio de Janeiro, Martinica, Nova York, Moscou, l'Havana, Huelva, Bilbao). En el 2010 acaba Boleto al paraíso, el seu quart llargmetratge, que va ser estrenat mundialment al Festival de Sundance, on va ser ben rebut.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Classe |
| 1984 | Una vida para dos | Documental |
| 1984 | Los bebitos de Bebito | Documental |
| 1985 | Cuando termina el baile | Documental |
| 1986 | Ella vendía coquitos | Documental |
| 1987 | Kid Chocolate | Documental |
| 1988 | El desayuno más caro del mundo | Curtmetratge de ficció |
| 1992 | Adorables mentiras | Llargmetratge de ficció |
| 1999 | Un paraíso bajo las estrellas | Llargmetratge de ficció |
| 2004 | Perfecto amor equivocado | Llargmetratge de ficció |
| 2010 | Boleto al paraíso | Llargmetratge de ficció |
| 2013 | Esther en alguna parte | Llargmetratge de ficció |
| 2016 | The Human Thing | Llargmetratge de ficció |
| 2018 | Los buenos demonios | Llargmetratge de ficció |

## Referències

* ↑ “Siempre he dicho que he dirigido comedias porque tengo un pésimo sentido del humor”. Conversamos con Gerardo Chijona, director de ‘Los buenos demonios', programaibermedia.com
* ↑ 5th. Edition Dominican Republic Global film festival
* ↑ Gerardo Chijona Valdés Arxivat 2020-07-07 a Wayback Machine. al web de l'EICTV
* ↑ Festival Cine de La Habana en Nueva York rendirá tributo a cubano Gerardo Chijona, cubadebate, 29 de març de 2011
* ↑ Seis países latinos en Sundance, Chicago Tribune, 21 de gener de 2011

## Enllaços externs

* Notícies sobre Gerardo Chijona a cubadebate
# Gillette (marca)

Gillette, és una marca de l'empresa Procter & Gamble. Antigament era fabricat per The Gillette Company, que va ser fundat per King Camp Gillette el 1901 com un fabricant d'accessoris per afaitar. La marca va tenir la seva base a Boston, Massachusetts.
L'1 d'octubre de 2005, The Gillette Company finalitzar la seva compra per part de Procter & Gamble. Com a resultat d'aquesta fusió, The Gillette Company va deixar d'existir i s'anomenà Global Gillette. El seu últim dia de cotització de mercat G - (símbol de la Borsa de Nova York), va ser el 30 de setembre de 2005. La fusió va crear la més gran del món en la cura personal i productes per a la llar.
Abans de la fusió, Gillette havia crescut fins a convertir-se en un proveïdor líder a nivell mundial de productes sota una varietat de marques. A més de Gillette, la companyia es comercialitza sota Braun, Duracell i Oral B, entre d'altres. El juliol de 2007, Global Gillette es va dissoldre i es van incorporar a Procter & Gamble dues divisions principals, Procter & Gamble i Bellesa de Procter & Gamble de Llars.

## Referències

* ↑ SRINIVASAN, R.. CASE STUDIES IN MARKETING: THE INDIAN CONTEXT (en anglès). PHI Learning Pvt. Ltd.. ISBN 9788120349964.
* ↑ Gillette, K.C.. The Gillette Blade. 1, febrer 1918, p. 9.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Gonzalo Maier

Gonzalo Maier Cruz (Talcahuano, 1981) és un crític literari i escriptor xilè, columnista per als diaris El Mercurio i La Tercera, així com per a les revistes Qué pasa, Dossier i l'argentina Perfil, entre d'altres. Va publicar la seva primera novel·la als divuit anys.
Maier va estudiar Literatura a Xile i a Bèlgica, i va fer estudis de doctorar en una universitat dels Països Baixos. Cap a l'any 2011, l'autor estava preparant un llibre de viatges i assajos titulat El senyor de la mudanza, finançat per una beca del Consell Nacional de la Cultura i les Arts de Xile. Posteriorment publicaria El destello i Leyendo a Vila-Matas.

## Obra

* 2000 - El destello
* 2011 - Leyendo a Vila-Matas
* 2015 - Material rodante.
* 2016 - El libro de los bolsillos (Minúscula, 2016)

## Referències

* ↑ «Gonzalo Maier». Arxivat de l'original el 2014-12-20. [Consulta: 20 desembre 2014].
* 1 2 Maier, 2011, Solapa.
* ↑ «Gonzalo Maier». LOM. Arxivat de l'original el 2014-12-20. [Consulta: 20 desembre 2014].
* ↑ País, Ediciones El. «Gonzalo Maier en movimiento» (en castellà), 17-07-2015. [Consulta: 21 setembre 2016].
* ↑ «Minúscula». Arxivat de l'original el 2018-07-25. [Consulta: 21 setembre 2016].
# Harry Bicket

Harry Bicket (Liverpool, 1961) és un clavecinista, organista i director d'orquestra anglès.
Va estudiar al Radley College, Christ Church, Oxford i en el Royal College of Music de la Universitat d'Oxford. Ha adquirit reputació internacional com a expert en obres de Händel, Mozart i Bach. Com a organista es va exercir a la capella de Sant Jordi del castell de Windsor i a l'abadia de Westminster en l'ocasió del casament de Sarah Ferguson i el príncep Andreu.
El 1996 va debutar al Festival de Glyndebourne amb la producció de Peter Sellars de Theodora de Händel amb Dawn Upshaw, Lorraine Hunt Lieberson i David Daniels i amb l'Òpera Estatal de Baviera a Múnic amb Rinaldo també de Händel.
La temporada 2001 debutà al Liceu de Barcelona amb Giulio Cesare guanyant el Premi dels crítics d'òpera. Altres intervencions en òpera han sigut L'Orfeo i Combattimento di Tanvredi e Clorinda de Monteverdi, Ariodante de Händel per a l'ENO, L'Orfeo (Scottish Opera), Werther per a l'English Touring Opera; Les noces de Fígaro i La clemenza di Tito (New York City Opera), L'Orfeo a la Royal Danish Opera, i Semele amb la English National Opera.
El 2003 va debutar a la Lyric Opera de Chicago i al Covent Garden de Londres amb Orlando de Händel i el desembre de 2004 va debutar al Metropolitan Opera de Nova York dirigint Rodelinda de Händel amb Renée Fleming i David Daniels tornant en la temporada 2006 per a Giulio Cesare. L'estiu de 2005 va dirigir l'òpera Il Giasone de Cavalli a l'Aspen Opera Theater, estat de Colorado, amb la mezzosoprano catalana Gemma Coma-Alabert en el paper de Medea. Va dirigir novament a David Daniels a l'Òpera de Santa Fe a Radamisto de Händel i a la Florida Grand Opera amb L'incoronazione di Poppea de Monteverdi que també va dirigir a l'Òpera de Los Angeles amb Susan Graham i Frederica von Stade.
Ha dirigit la New York Philharmonic, Rotterdam Philharmonic, Minnesota Orchestra, Royal Stockholm, Los Angeles Philharmonic, Hallé Orchestra, Bayerische Rundfunk, Royal Liverpool Philharmonic, St Paul Chamber Orchestra, City of London Sinfonia, Scottish Chamber Orchestra, Bournemouth Symphony Orchestra, City of London Sinfonia, i la Ulster Orchestra, entre d'altres.
Des del 2007 és el director titular del conjunt The English Concert.
L'1 d'octubre de 2009 va estrenar al Gran Teatre del Liceu L'arbore di Diana del compositor valencià Vicent Martín i Soler.

## Referències

* ↑ New York Times, 17 agost 2005, MUSIC FESTIVAL REVIEW; In Aspen, Breaking New Ground Is Part of the Old Routine (anglès)