OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel de Paz Plá

Miquel de Paz Plá (Terrassa, 31 de gener de 1961) és un jugador d'hoquei sobre herba terrassenc, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Amb 19 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on la selecció espanyola d'hoquei sobre herba aconseguí guanyar la medalla de plata. Posteriorment participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units), on finalitzà vuitè i aconseguí guanyar així un diploma olímpic, i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud), on finalitzà novè.
A nivell de clubs jugà sempre a l'Atlètic Terrassa Hockey Club, amb qui va guanyar nou Campionats de Catalunya (1980, 1982, 1985-1991), vuit Copes del Rei (1984-1988, 1990, 1991, 1992) i nou Llligues(1983-1991).

## Referències

* ↑ «Olympedia – Miguel de Paz». [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Miquel de Paz Pla | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2025].
# Parapelecopsis

Parapelecopsis és un gènere d' aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae . Es pot trobar a la zona paleàrtica.
Fou descrit per primera vegada per J. Wunderlich l'any 1992.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Parapelecopsi conimbricensi Bosmans & Crespo, 2010
* Parapelecopsi mediocris (Kulczynski, 1899)
* Parapelecopsis nemoralioides (O. Pickard-Cambridge, 1884)
* Parapelecopsi nemoralis (Blackwall, 1841) (Espècie tipus)
* Parapelecopsis susannae ( Simon, 1915)

## Referències

* ↑ «Gen. Parapelecopsis Wunderlich, 1992». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Wunderlich, J. «Die Spinnen-Fauna der Makaronesischen Inseln: Taxonomie, Ökologie, Biogeographie und Evolution». Beiträge zur Araneologie, vol. 1, 1992, pàg. 1–619.
* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Zona de lliure comerç d'Arvand

La Zona de lliure comerç d'Arvand és una de les 6 zones comercials especials de l'Iran. Té una superfície de 37.400 hectàrees i es troba a la confluència dels rius Karun i Arvand (Shatt al-Arab) al nord-oest del golf Pèrsic. La Zona es troba a una alçada de tres metres sobre el nivell del mar a prop de la frontera amb l'Iraq.
Els titulars de passaports normals que viatgen com a turistes poden entrar a la Zona Franca d'Arvand sense visat per a una estada màxima de 2 setmanes (prorrogable), a partir de desembre de 2017. Es denega l'admissió als titulars de passaports o documents de viatge que continguin un visat o segell israelià o qualsevol dada que mostri que el visitant ha estat a Israel o indicació de qualsevol connexió amb l'estat d'Israel durant els darrers 12 mesos.

## Referències

* ↑ «Google Maps». Maps.google.com. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ «Free and Special Economic Zones in Iran». [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Removal of entry visa for Arvand Free Zone». Arvand Free Zone Organization. Arxivat de l'original el 14 January 2018. [Consulta: 11 desembre 2017].
* ↑ «مزایای ثبت شرکت در مناطق آزاد».
* ↑ «No Visa required for Iran free trade zones».

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'organització de la zona lliure d'Arvand
* "Making Waves", The Guardian, 30 de març de 2007
# Sessió nul·la

Una sessió nul·la (en anglès:null session) és una connexió anònima a un servei de xarxa de comunicació entre processos en ordinadors basats en Windows . El servei està dissenyat per permetre connexions de canonades amb nom però pot ser utilitzat pels atacants per recopilar informació remota sobre el sistema.

## Exposició

| « | Des d'una NULL SESSION, els pirates informàtics poden trucar a API i utilitzar trucades de procediment remot per enumerar informació. Aquestes tècniques poden i proporcionaran informació sobre contrasenyes, grups, serveis, usuaris i fins i tot processadors actius. L'accés a la NULL SESSION també es pot utilitzar fins i tot per augmentar els privilegis i realitzar atacs DoS. | » |
| — Ixis Research LTD |||

## Referències

* ↑ «Null Session Attacks and How to Avoid Them». [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ «IPC$ share and null session behavior in Windows». Microsoft. [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ «The Anatomy of a Attack». [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ «How is information enumerated through NULL session access, Remote Procedure Calls and IPC$?». Ixis Research LTD. Arxivat de l'original el 8 February 2016. [Consulta: 24 febrer 2013].
# Parnassinis

Els parnassinis (Parnassiini) són una tribu de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels papiliònids (Papilionidae), subfamília Parnassiinae.

## Taxonomia

La tribu Parnassiini està formada per tres únics gèneres:
* Hypermnestra
* Parnassius
* Archon

## Referències

* ↑ «Parnassius Latreille, 1804» (en castellà). GBIF. [Consulta: 26 març 2022].
* ↑ Nazari, Vazrick; Zakharov, Evgueni V.; Sperling, Felix A.H. «Phylogeny, historical biogeography, and taxonomic ranking of Parnassiinae (Lepidoptera, Papilionidae) based on morphology and seven genes» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 42, 1, 1-2007, pàg. 131–156. DOI: 10.1016/j.ympev.2006.06.022.
# Ícar i Dèdal (Leighton)

Ícar i Dèdal és una pintura a l'oli sobre tela obra de l'artista prerafaelita Frederic Leighton finalitzada el 1869. L'obra està actualment en una col·lecció privada.
La història mitològica de Dèdal i Ícar ha estat durant molt de temps una font popular d'inspiració per als artistes. Segons la llegenda, Dèdal va ser un famós inventor i mestre constructor. I va ser la seva habilitat com a artesà intel·ligent que va portar Dàdal a l'atenció del rei Minos. El rei de Creta va demanar Dèdal que dissenyés i construís un vast laberint. Un laberint de passadissos estrets i passatges complicat- en la qual el monstre conegut com el Minotaure podria estar tancat. En algunes versions de la història, el rei Minos va empresonar Dèdal i el seu jove fill Ícar al laberint, potser com a càstig, o potser simplement per assegurar-se que l'inventor no pogués revelar el secret de la seva creació laberíntica.
Dèdal no va acceptar el seu empresonament passivament. En canvi, va idear un pla per escapar de Creta. Les ales home dissenyada intel·ligents fets amb plomes unides amb cera, que planejava sobre l'ús de volar des de l'illa. Quan es van acabar les ales, Dèdal i Ícar podrien elevar-se cap al cel com ocells - però abans que comencés el seu viatge, Dèdal va advertir al seu fill a romandre en una alçada intermèdia, evitant tant el sol com el mar. No obstant això, Ícar, emocionat amb el poder de vol, es va oblidar ràpidament d'aquests advertiments del seu pare. Com a resultat, va morir perquè va volar massa alt i la calor del sol va fondre la cera que sostenia les seves ales juntes.
En aquesta pintura, Lord Leighton ha capturat un moment del mite. L'artista ha representat l'escena en la qual Dèdal adverteix al seu fill impetuós dels perills que enfronten durant la seva fugida. Ícar és representat com un home bell com una idealitzada estàtua grega; les seves robes al vent i les ales formen una diagonal què travessa la pintura. Per contra, Dèdal apareix com un home vell arrugat amb la pell profundament bronzejada pel sol.

## Referències

* ↑ Erin. «Daedalus and Icarus by Leighton» (en anglès). Mythography. Arxivat de l'original el 22 de desembre 2015. [Consulta: 16 desembre 2015].
# Alpha Decay

Alpha Decay és una editorial catalana independent en castellà, fundada a Barcelona el 2004 per Enric Cucurella i Diana Zaforteza (1978-2022), amb la col·laboració de l'agent literària Carme Balcells. Consta d'un catàleg de més d'un centenar de títols, principalment de literatura contemporània. La seva col·lecció més important és «Héroes Modernos», una col·lecció tant de ficció com d'assaig.
Fins al 2004, Enric Cucurella va exercir com a lector-editor a l'agència de Carme Balcells. El nom de l'editorial procedeix del terme anglès Alpha decay («desintegració α»), un tipus de radiació que es produeix quan el nucli de l'àtom expulsa una partícula alfa (nucli d'heli).
Entre els llibres publicats figuren autories de la literatura internacional com ara Timothy Leary', Mark Fisher, Fleur Jaeggy, Ursula K. Le Guin, Amador Vega, Primo Levi, Saki, Francesc Serés, Agota Kristof i Jim Dodge.

## Referències

* ↑ «Alpha Decay». CCCB. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Nopca, Jordi. «Mor l'editora Diana Zaforteza als 44 anys». Ara, 11-10-2022. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Ana S. Pareja, editora de Alpha Decay: «A ver cuándo se pone de moda ser librero»». elAsombrario.com, 15-06-2016.
* ↑ «Editoriales independientes: 10 años del boom». El Cultural, 30 diciembre 2015.
* ↑ Darío Zalgade. «Diez editoras contemporáneas». Librujula.com. Arxivat de l'original el 2021-01-17. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ María Jesús Espinosa de los Monteros. «Una nueva vida para Alpha Decay». El País, 10-07-2017.
* ↑ «'El dedo en la boca', de Fleur Jaeggy (Alpha Decay, 2014)» (en castellà), 07-12-2014. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Alpha Decay». CCMA, 26-10-2009. [Consulta: 23 febrer 2023].
# Corporació de Correus de Malawi

La Corporació de Correu de Malawi (en anglès, Malawi Posts Corporation (MPC)) és la corporació legal responsable del servei postal i alguns serveis financers a Malawi.

## Serveis

MPC gestiona 180 oficines de correus a tot el país, i també ofereix serveis a través de 154 agències postals. Els terminis de lliurament del correu varien des de l'entrega del dia següent a les ciutats fins a 5 dies entre oficines de correus rurals. Les oficines de correus també poden proporcionar apartats de correus i vendre articles de papereria.
Els serveis financers que s'ofereixen inclouen serveis electrònics, telegràfics i de transferència de diners a Malawi i internacionalment, i pagaments de factures de serveis públics i de telèfon.
La MPC està regulada per l'Autoritat Reguladora de Comunicacions de Malawi (MACRA) que regula tots els serveis postals a Malawi, entre d'altres. Des de la creació de la MPC, MACRA ha donat llicències a deu proveïdors de serveis postals més com DHL i FedEx.
L'any 2023, l'empresa volia iniciar l'expansió digital i oferir serveis en línia.

## Història

La corporació es va crear a partir de la Corporació de Correus i Telecomunicacions de Malawi (en anglès, Malawi Posts and Telecommunications Corporation) que es va reestructurar el juny de 2000 d'acord amb la Llei de Comunicacions de 1998.

## Referències

* ↑ Phiri, Chisomo. «106 employees to lose jobs at Malawi Posts Corporation» (en anglès). Malawi 24, 01-10-2023. Arxivat de l'original el 24 desembre 2023. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ «Malawi Posts Freight & Logistics Services · Malawi · 72 Employees» (en anglès). ZoomInfo Technologies LLC. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ «Malawi - National Policy» (en anglès). Policy and Regulation for Community Networks. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ Chavula, James. «Courier amid physical address woes». The Nation Online, 22-10-2013.
* ↑ «EOI - Malawi - Application for a firm consultancy to develop an e-commerce platform for the Malawi Posts Corporation (MPC) - DFIC» (en anglès). Groupe de la Banque africaine de développement. [Consulta: 31 maig 2024].
* ↑ Clarke, George R. G.. Telecommunications Reform in Malawi. World Bank, April 2003, p. 3.
# El Heraldo Gallego

El Heraldo Gallego fou un periòdic gallec que es publicà a Ourense entre 1874 i 1880.
Subtitulat Semanario de Ciencias, Artes y Literatura, el seu primer número sortí al carrer l'1 de gener de 1874. Després canvià el seu subtítol a Revista Ilustrada. Edición de intereses generales. Inicialment tenia una periodicitat setmanal, per a passar en 1876 a bisetmanal i un any després a quinzenal; en 1880 tornà a ser bisetmanal. Fundat i dirigit per Valentín Lamas Carvajal, hi col·laboraren, entre d'altres, Alfredo Vicenti Rey, Aureliano Pereira, Juan Antonio Saco y Arce, Filomena Dato Muruais, Arturo Vázquez Núñez i José Pérez Ballesteros. Sobretot va tractar de temes literaris, històrics, debats erudits, qüestions arqueològiques i culturals. En 1878 es va unir amb El Avisador Orensano i esdevingué diari. Cessà la seva publicació el 23 d'octubre de 1880, quan portava publicats 408 números.

## Bibliografia

* Santos Gayoso, Enrique. Do Castro. Historia de la Prensa Gallega 1800-1986, 1990. ISBN 84-7492-489-8.

## Enllaços externs

* Fitxa i exemplars a Galiciana
# Quirze Perich i Iglésias

Quirze Perich i Iglésias fou un flabiolaire nascut a Sant Feliu de Buixalleu el 3 de juny de 1896 i mort a Mataró el 3 de desembre de 1985 a Mataró.
Va ser músic actiu entre els anys 1910 i 1983, fent, entre d'altres, la tasca d'acompanyar els seguicis festius, com els balls de gegants, acompanyant-los amb la música del flabiol i del bombo, amb una vinculació molt estreta amb els gegants de Mataró i la Família Robafaves.
Part dels seus instruments i documents personals es poden trobar conservats al Museu de Mataró, fotografies al Museu Arxiu de Santa Maria, així com alguns enregistraments sonor, conservats a la Fonoteca del CPCPTC. Una part considerable del repertori dels seus darrers anys ha estat transcrita i publicada.
La darrera vegada que va tocar públicament fou l'any 1983, quan va acompanyar els gegants i nans de la Ciutat de Mataró, cosa que ja havia fet des de l'any 1946, a la festa major.

## Referències

* 1 2 En Quirze Perich, flabiolaire : notes sobre la seva vida, amb la transcripció de trenta-quatre melodies. 1a ed. Barcelona: Editorial Alta Fulla, 1987. ISBN 84-86556-36-8.
* ↑ «El flabiolaire Quirze Perich». [Consulta: 17 maig 2021].
* 1 2 3 Mitjans, Rafel; Soler, Teresa «En Perich». Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, 2008, pàg. 34-40.
# Rubén Gimeno

Rubén Gimeno (nascut en 1972 en València) és un director d'orquestra, violinista i clarinetista valencià.
Va cursar estudis de clarinet i violí en el Conservatori Superior de Música Joaquín Rodrigo de la seua ciutat natal. Posteriorment, va ingressar al Conservatori reial de Brussel·les on va aconseguir el Premier Prix i Diplome Superieur en música de cambra i violí.
Va iniciar els seus estudis de direcció d'orquestra amb James Ross, en la Universitat de Maryland. Després va estudiar en el Conservatori d'Estocolm amb Jorma Panula, Esa-Pekka Salonen, Leonard Slatkin, Alan Gilbert i Gustav Meier, entre d'altres.
Des de 1997 fins a 2007 va ser director de la Jove Orquestra Simfònica de Galícia, sent també director assistent de la Jove Orquestra Nacional d'Espanya. És també director invitat de l'Orquestra Simfònica de Tenerife.
Ha dirigit entre d'altres, l'Orquestra Nacional d'Espanya, l'Orquestra Ciutat de Granada, l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, l'Orquestra del Palau de les Arts de València, l'Orquestra Simfònica d'Euskadi, l'Orquestra Simfònica de Bilbao, l'Orquestra Simfònica Nacional de Colòmbia, l'Orquestra Simfònica del Principat d'Astúries, l'Orquestra de València, l'Orquestra Simfònica de Gavle (Suècia), l'Orquestra del Reial Conservatori d'Estocolm, l'Orquestra de l'Acadèmia Nacional Sueca, l'Orquestra Simfònica de Galícia o l'Orquestra del MMCK Festival (Japó), entre d'altres.
Va ser director titular de l'Orquestra Simfònica del Vallès entre els anys 2009 i 2016.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Web oficial de Rubén Gimeno (Biografia)». [Consulta: 19 juliol 2018].
* ↑ «Rubén Gimeno» (en castellà). Fundación ORCAM. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ «Rubén Gimeno deixa la direcció titular de la Simfònica del Vallès». La Vanguardia, 26-05-2016. [Consulta: 19 juliol 2018].

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2018-07-22 a Wayback Machine.
* Conversa amb el director d'orquestra Rubén Gimeno. Entrevista emesa al programa 'Solistes' de Catalunya Música (10/5/2017) [Consulta: 19 de juliol del 2018]
# Servei General d'Informació de Muntanya

El Servei General d'Informació de Muntanya (SGIM) és un centre de documentació sobre temes relacionats amb el muntanyisme amb seu a Sabadell fundat l'any 1974.
El SGIM es va fundar el 1974 gràcies a la tasca de persones com Josep Paytubí Tubau i Carles Capellas, entre d'altres, amb l'objectiu de recollir llibres, guies, mapes i fonts d'informació relatives al muntanyisme, tant pel que fa a l'àmbit esportiu com en el camp històric i cultural. El SGIM disposa d'una biblioteca que té un fons de més de 16.000 volums i també d'una cartoteca, una hemeroteca, una fototeca i una filmoteca. A més de servei d'informació de caràcter públic, funciona també com arxiu històric i centre d'estudis, d'on han sorgit publicacions com els Quaderns d'Alpinisme o els índexs gràfics de mapes del Karakoram i de l'Hindu Kush, per exemple. El Servei també col·labora en l'edició de llibres, mapes i publicacions especialitzades d'associacions i particulars d'arreu del món. Fou membre de la comissió de documentació i informació de la Unió Internacional d'Associacions d'Alpinisme (UIAA) que existí entre els anys 1985 i el 2000. Després d'estar ubicat a diverses localitzacions de Sabadell, des del 1995 té la seu a l'antiga església parroquial de Sant Vicenç de Jonqueres, un espai que fou cedit per l'Ajuntament de Sabadell. L'any 2013 la Societat Geogràfica Espanyola (SGE) distingí el SGIM com a membre d'honor d'aquesta societat.
La procedència de la documentació de què es nodreix el Servei és molt diversa. D'una banda hi ha les adquisicions i subscripcions, també hi ha els intercanvis de publicacions i documents amb altres biblioteques i centres de documentació. Una part important d'editorials de Catalunya, com és el cas de Cossetània, Piolet, Pyrenaica, Desnivel, Publicacions de l'Abadia de Montserrat o Sua, proporcionen el que publiquen gratuïtament. Moltes entitats, tant de Catalunya com de l'estranger, també envien els seus butlletins i publicacions. Una altra font important són les donacions, de particulars i d'entitats, des de fotos fins a quadres, llibres, mapes, revistes, etc. Altres vies d'arribada de documentació, són particulars i entitats excursionistes que per manca d'espai o canvis de domicili es veuen forçats a desprendre’s de documentació.

## Referències

* 1 2 «Servei General d'Informació de Muntanya». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ «Servei General d'Informació de Muntanya». El Muntanyenc, 30-04-2014. Arxivat de l'original el 15 de novembre 2019 [Consulta: 9 gener 2020].
# Seutes II

Seutes II (en llatí Seuthes, en grec antic Σεύθης) va ser un rei odrisi de Tràcia. Era fill de Mesades, que havia governat els territoris de les tribus dels melandites, tinis i tranipses. Mesades va ser expulsat del seu regne abans de morir.
Seutes va ser educat a la cort d'Amadocos I rei dels odrisis, segons Xenofont, que abans del 405 aC el va associar al govern i la va donar diverses regions i entre d'altres, la ciutat de Bisante. El 405 aC Amadocos I i Seutes II van prometre el seu suport a Alcibíades contra Esparta, diu Diodor de Sicília.
L'any 400 aC Xenofont i els deu mil (els mercenaris grecs) van arribar a Crisòpolis i Seutes II li va demanar ajut per restablir-lo als seus dominis dels que hauria estat expulsat almenys en part, però els grecs van rebutjar a petició. Quan els mercenaris grecs van ser expulsats de Bizanci i es van trobar a Perint sense mitjans de sortir, Seutes va renovar la petició i a proposta de Xenofont, els soldats la van acceptar. Seutes va obtenir una fàcil victòria sobre les tribus muntanyenques i va recuperar els seus dominis, però a l'hora del pagament van esclatar dissensions i Seutes, aconsellat per Heràclides de Maronea, va intentar eludir les seves obligacions pecuniàries; els grecs però el van obligar finalment a pagar.
L'any 399 aC es menciona Seutes per haver enviat una força auxiliar al general espartà Dercil·lides, a Bitínia. Cap a l'any 393 aC apareix lluitant contra Amadocos I en una guerra que va acabar per la intervenció de Trasibul d'Atenes. Seutes a proposta de Trasibul, va signar una aliança amb Atenes. Després del 384 aC apareix ja al tron el seu fill Cotis I.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Seuthes». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 12 juliol 2021].
# The Bangville Police

The Bangville Police és un curtmetratge mut de la Keystone dirigit per Henry Lehrman i protagonitzat per Mabel Normand i Fred Mace, entre d'altres, que satiritza els drames que es rodaven en aquella època directors com D. W. Griffith. Tot i que la Keystone ja havia rodat diferents pel·lícules on apareixien grups de policies més o menys desmanegats, aquesta pel·lícula va suposar la popularització dels Keystone Cops. Es va estrenar en mitja bobina (dues pel·lícules en una sola bobina) conjuntament amb “A Fishy Affair” el 24 d'abril de 1913.

## Argument

Della és la filla d'uns grangers que cuida una vaca i que voldria que aquesta tingués un vedellet. Una estona que queda sola sent dos desconeguts que han entrat a l'estable a jeure a la palla i els confon amb lladres. Ràpidament s'atrinxera a casa i truca la policia, la qual ve de la manera més estrambòtica possible. De fet, excepte el cap, van sense uniforme i corrent a peu per lo que semblen més uns grangers que no pas uns policies. Mentrestant, la mare sent com Della demana ajuda i després d'anar a buscar el pare intenten entrar a la casa amb l'oposició de la filla que creu que són els lladres. Més tard, quan arriben els policies es produeix la mateixa situació fins que tothom s'adona que ha estat una falsa alarma. En aquell moment descobreixen que la vaca ha tingut un vedell.

## Repartiment

* Fred Mace (el cap de policia)
* Mabel Normand (Della, la noia)
* Nick Cogley (el pare)
* Dot Farley (la mare)
* Raymond Hatton (policia)
* Edgar Kennedy (policia, amb una forca)
* Charles Avery (policia)
* Jack Leonard (policia)
* Rube Miller (policia)
* Fred Happ (policia)

## Referències

* ↑ «“The Bangville Police”». Moving Picture World 16, 3., 19-04-1913.
* ↑ King, Rob. The Fun Factory: The Keystone Film Company and the Emergence of Mass Culture (en anglès). University of California Press, 2008-12-10, p. 58-60. ISBN 978-0-520-94285-1.
* ↑ Hoffmann, Frank W.; Bailey, William G.; Ramirez, Beulah B. Arts & Entertainment Fads (en anglès). Psychology Press, 1990. ISBN 978-0-86656-881-4.
* ↑ «Keystone Comedies». Moving Picture World 16, 3, 19-04-1913, pàg. 239.

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a Youtube