OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carol López

Carol López (Barcelona, 1969) és una directora de cinema i de teatre, dramaturga i actriu catalana.
Es va llicenciar en Dramatúrgia i Direcció Escènica a l'Institut del Teatre de Barcelona i ha participat en el Laboratori d'escriptura i dramatúrgia, organitzat per la Royal Court, l'SGAE i el STI creació contemporània 02. Ha estat becada pel Ministeri de Cultura, entre d'altres. Ha dirigit i adaptat diverses obres de teatre.
Es va donar a conèixer amb V.O.S. (Versió Original Subtitulada, 2005) al Teatre Lliure, una peça que posteriorment Cesc Gay va portar al cinema. El 2008 va estrenar Germanes, a La Villarroel, guardonada amb el Premi Max a la millor autoria teatral en català, els Premis Butaca al millor muntatge teatral de la temporada i al millor text teatral, i el Premi de la Crítica de Barcelona a la millor direcció.
Ha estat la directora artística de la sala La Villarroel per tres temporades (2010-2013). En el camp del cinema, la Carol López ha escrit i dirigit les adaptacions de les seves obres a telepel·lícules, i ha dirigit obres d'altri.

## Obres
### Dramatúrgia

Algunes de les seves obres son:
* 2020: Bonus Track (Teatre Lliure, Barcelona)
* 2008: Germanes (La Villarroel, Barcelona)
* 2005: V.O.S. (Teatre Lliure, Barcelona)
* etc.

### Filmografia

* 2009: V.O.S.
* 2009: BCN aixeca el teló (telefilm)
* 2012: Germanes (telefilm)
* 2015: Res no tornarà a ser com abans (telefilm)

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2013: Gaudí a la millor pel·lícula per televisió per Germanes

## Referències

* ↑ «Carol López». Teatre Lliure. [Consulta: 16 setembre 2015].
* ↑ «Carol López donarà a La Villarroel segell propi», Teatralnet, 23 de febrer del 2010. [Accedit el 18-12-2020].
* ↑ «NOTODO.com» (en castellà), 09-11-2010. Arxivat de l'original el 2016-01-27. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ Biografia de la Carol López a la Sala Beckett. [Accedit el 18-12-2020].

## Enllaços externs

* Articles de Carol López a l'Ara
# Carrer dels Arbres (revista)

Carrer dels Arbres és una revista de divulgació de temàtica badalonina publicada i editada pel Museu de Badalona des de l'any 1979, en l'actualitat únicament en format digital.
El primer número de la revista va sortir el 1979 coincidint amb les primeres eleccions de la democràcia. Des d'ençà aleshores la revista ha tingut més de 300 col·laboradors i més de 570 articles de temàtica badalonina referents a la història, la premsa, les tradicions, festivitats, entre d'altres. Amb els anys també ha anat variant el seu disseny, d'acord amb la imatge corporativa del museu. Des de 2013 la revista ha deixat de ser de pagament i només es publica en format digital per motius econòmics i ecològics i, segons la direcció del museu, per garantir un millor accés als continguts de la revista. A causa d'aquest canvi de format, el darrer número en paper contenia un índex de temes i autors que havien format part de la revista. El 2015, tots els números de la revista van ser publicats a la plataforma digital de Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO) i a la web del Museu de Badalona i poden ser consultats de franc.

## Referències

* 1 2 Redacció «La revista 'Carrer dels Arbres' sale a la calle en papel por última vez». La Vanguardia, 09-12-2012.
* ↑ Redacció «La revista Carrer dels Arbres surt a la venda amb un nou disseny». Vilaweb, 16-01-2002.
* ↑ «La revista Carrer dels Arbres del Museu de Badalona ja es pot consultar per Internet». Ajuntament de Badalona, 21-07-2015. Arxivat de l'original el 2016-06-30. [Consulta: 20 juny 2016].
# Caserna San Francisco

La Caserna o Quarter San Francisco és un edifici d'un museu militar registrat a l'Inventari Nacional hondureny com a Patrimoni Històric Nacional Cultural d'Hondures.

## Història

En 1592 el Convent de San Diego de Álcala va ser fundat per fra Nicolás de Vargas, fra Alonso de Padilla, fra Bartolomé Velásquez i fra Gil de Figueroa, al com van anomenar Església i convent de San Diego de Álcala, a la Vila de San Miguel de Heredia de Tegucigalpa, després va ser denominat Església de San Francisco que va passar a estar abandonat i va ser demolit en 1730, posteriorment s'aprofità el terreny per a l'edificació de la Caserna de San Francisco entre els anys 1731 a 1735, mitjançant les donacions que feien el senyor don Alonso Rodríguez Bravo i habitants de la Real Minas de Tegucigalpa (Rosts de Plata).
El 1802 va ser destinat per a impartir classes de gramàtica llatina, escriptura, aritmètica, filosofia i religió, a càrrec del pare José Antonio Murga. Entre els alumnes es trobaven: Francisco Morazán, José Antonio Márquez, Diego Vigil i Cocaña, Liberato Moncada, Joaquín Rivera Bragas, José Santos Guardiola Bustillo, entre d'altres. I en 1828 les instal·lacions són declarades base militar per a les tropes revolucionàries. Un any després el general Francisco Morazán Quezada, confisca el local en custòdia de la Batllia Major de Tegucigalpa, és destinat per a una impremta on es publique el diari oficial La Gaceta (Hondures) i per a encunyar.
Poc després, el 1831 és començar ser la seu de la primera Escola Militar d'Hondures nomenant-se com primer director al Coronel Narciso Benitez, de nacionalitat colombiana. El 19 de setembre de 1847 el local acaba sent cedit a la recent inaugurada Universitat Nacional d'Hondures, a càrrec del sacerdot José Trinidad Reyes, Miguel Ángel Bustillo, el Bisbe Francisco de Paula Campoy i Pérez i el President don Juan Lindo.
En 1881 passa a ser novament seu de l'Escola Militar d'Hondures, inaugurada en el govern del Doctor Marco Aurelio Soto, d'aquesta escola es gradua el president general Vicente Tosta Carrasco. I en 1890 durant els combats de l'intent de cop d'estat al president General Luis Bográn, per part del general Longino Sanchéz en la seua condició de Comandant d'armes de San Miguel de Tegucigalpa, l'edifici va patir danys en la façana i l'enderrocament de part del sostre.
En el 1904 seria en aquest edifici s'entonés per primera vegada amb música i veu de la Banda Marcial d'Hondures, l'Himne Nacional d'Hondures creació d'Augusto C. Coello i el mestre Carlos Hartling.

## Adreça

Està situat en a ciutat de Tegucigalpa, Municipi del Districte Central i cabdal d'Hondures; enfront del "Parque Valle" i contigu a l'Església de San Francisco. Entre el carrer "Las Damas" i carrer "Salvador Corleto", avinguda "Cervantes" i avinguda "Cristóbal Colón" al Barri El Centro.

## Anotacions i referències

* ↑ http://www.historiadehonduras.hn/historiasdelahistoria/index2.htm
# Can Bertran (Santa Eugènia de Berga)

Can Bertran és un edifici al municipi de Santa Eugènia de Berga (Osona) catalogat l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una petita masoveria construïda amb pedra blava sense picar, unida amb morter de calç, maó i tàpia, de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, orientada al sud-oest. Consta de planta baixa i primer pis. La façana presenta un portal rectangular de maó i amb llinda de fusta. A la part nord-oest hi ha un cobert de totxanes seguint la mateix vessant. Al sud-est podem apreciar clarament els dos tipus d'aparell constructiu, a la de tàpia no hi ha cap obertura i a la de pedra n'hi ha dues. A la part nord-est s'hi adossa un cos de nova construcció però conserva una finestra amb una reixa de ferro forjat.
Aquesta casa pertany als amos actuals del mas Genis documentat des del segle xiv. La seva història va lligada a uns masos, actualment dins del terme de Taradell, anomenats Terrarons (antic terreres d'avall) i Terrers (antic terrers d'Amunt). El mas Terrerers el trobem esmentat en el nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. També trobem esmentat els Terrer de Vall en el fogatge de la parròquia de Santa Eugènia de Berga de 1553. El Bertran consta en una llista de masies modernes de la parròquia de Santa Eugènia de Berga al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Bertran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
# Associació de Música da Camera de Barcelona

L’Associació de Música da Càmera va ser una entitat fundada l’any 1913 per un grup de joves músics afeccionats que mantingué l’activitat fins a l’esclat de la Guerra Civil.
Durant els primers anys, l’ànima de l’Associació foren Josep Raventós i Marià Perelló. El 1915 Enric Granados, que només pogué fer el concert de presentació, en fou nomenat director artístic. El seu successor fou Pau Casals, l’orquestra del qual col·laborà assíduament amb l’Associació. En fou president el metge August Pi i Sunyer.
Els principals solistes vocals i instrumentals, així com les més distingides entitats simfòniques, cambrístiques i corals, locals i estrangeres, foren presentades per l’Associació, que, malgrat les dificultats, preparà curosament festivals i sessions de música contemporània. Personalitats com Ravel, Schönberg, Bartók, Stravinsky, Prokof’ev, Falla i Gerhard, entre d'altres, foren presents en els seus concerts.

## Bibliografia

* Muntada i Torrellas, Marta. L’Associació de música "Da Camera": 1913-1936. Universitat de Barcelona, 1984.
# Associació per a la Defensa dels Interessos de Cantàbria

Associació per a la Defensa dels Interessos de Cantàbria (ADIC) és una organització de caràcter cívic, social i cultural, que neix en la primavera de l'any 1976 de la mà de Miguel Ángel Revilla entre d'altres, després de la publicació d'un manifest públic, Manifest dels Cent, en el qual es van establir els seus objectius, entre els quals cap destacar la promoció, defensa i foment de les peculiaritats de la cultura, història i altres interessos de Cantàbria. Té la seu en el carrer Santa Lucia nº45 en Santander (Cantàbria). A grans trets l'associació tracta de promoure i organitzar tot tipus d'activitats culturals i d'oci relacionades amb la cultura i les tradicions de Cantàbria. Igualment tracta de divulgar i fomentar els esports autòctons de Cantàbria, així com la recuperació, difusió i defensa de l'idioma càntabre o muntanyès. En l'any 2006 l'associació va presentar la seva proposta de reforma estatutària, en la qual incloïa: Modificar el sistema de finançament, aprofundir en l'autogovern a través de noves competències i aprofundir en els senyals d'identitat càntabres. Al costat d'això advoquen per recuperar els noms històrics i denominar la comunitat com Junta de les Valls de Cantàbria

## Referències

* ↑ ADIC planteja un Estatut sense límits, amb més finançament i autogovern, a ElDiarioMontañés

## Enllaços externs

* Web oficial de l'associació
# Balleró

Balleró és una masia del municipi d'Olvan (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia edificada el segle xvii i engrandida al segle xviii. És de planta rectangular amb carener paral·lel a la façana principal, orientada a migdia i coberta a doble vessant. Correspon al tipus clàssic de masies que el segle xviii es caracteritzaven per l'eixida d'arc de mig punt (planta baixa i primer pis). L'era de les cases queda tancada per un porxo i per les dependències annexes i està totalment enllosat.

## Història

El Ballaró és una masia edificada al s. XVIII (les primeres llindes daten el 1683) i fou ampliada i consolida el s. XVIII seguint l'esquema tradicional de Masies amb gelaries o eixides. La casa conserva un arxiu familiar amb una interessant documentació de pergamins i protocols del segle xiv. La propietat ha canviat una sola vegada de cognom: de l'original Ballaró al d'avui dia Canudas (fruit del matrimoni de la pubilla amb un cavaller de la veïna de Canudes de Casserres). El monestir de Sant Pere de la Portella tenia drets dominicals sobre el mas Ballaró. Aquest terme, entre d'altres, fou capbrevat el 7-2-1610.

## Referències

* 1 2 3 «Balleró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].
# Mateo Túnez Grau

Mateo Túnez Grau (Navarrés, 21 de novembre de 1989) és un pilot de motociclisme valencià que competí internacionalment entre la temporada de 2005 i la de 2006. El 2005 guanyà el Campionat d'Espanya en la categoria de 125 cc.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podis | Pole | Punts | Posició |
| 2005 | 125cc | Aprilia | 11 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| 2006 | 125cc | Aprilia | 8 | 0 | 0 | 0 | - | - |
| Total | | | 19 | 0 | 0 | 0 | 0 | |

## Referències

* ↑ «Pilotos Moto GP - Mundial de motociclismo 2006» (en castellà). El Mundo. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Mateo Túnez, nuevo campeón de España de 125» (en castellà). as.com, 27-11-2005. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Mateo Túnez, otra perla de la cantera valenciana» (en castellà). The Official MotoGP Website, 22-06-2005. Arxivat de l'original el 4 de gener 2013. [Consulta: 13 agost 2010].
* ↑ «Mateo Tunez» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 1 de novembre 2011. [Consulta: 13 agost 2010].

## Enllaços externs

* Imatge de Mateo Túnez el 2011
# Caixa Manresa

Caixa Manresa, (Caixa d'Estalvis de Manresa) era una entitat financera de Catalunya. L'any 2009 fou integrada a CatalunyaCaixa (Caixa d'Estalvis de Catalunya, Tarragona i Manresa) juntament amb Caixa Catalunya i Caixa Tarragona. L'any 2012 CatalunyaCaixa fou nacionalitzada i el 2014 fou comprada pel Banco Bilbao Vizcaya Argentaria.
El dimarts 13 d'octubre de 2009 el consell d'administració de l'entitat va aprovar la fusió, permetent constituir la segona caixa més gran de Catalunya, per darrere de la Caixa. Caixa Catalunya aporta a la fusió 63.627 milions en actius, Caixa Tarragona 11.384 milions i Caixa Manresa 6.595 milions.

## Història

Va ser fundada l'any 1865 a la ciutat de Manresa, hereva de les activitats de l'antiga Taula de comuns dipòsits creada l'any 1605 per privilegi del rei Felip II d'Aragó i Portugal. Els fundadors foren, entre d'altres, Josep Pons i Enrich, Francesc Enrich i Manuel Oms i de Prat, qui en fou el principal promotor i administrador fins a la seva mort. Destinada a administrar sense ànim de lucre l'estalvi de petits inversors i de col·lectius en general.
La seva obra social ha donat a la ciutat de Manresa edificis emblemàtics com la Casa Caritat i Els Habitatges de la Sagrada Família. També són obra d'aquesta entitat les biblioteques de Manresa, Puig-reig, Sant Vicenç de Castellet i Balsareny.

### Fusió

L'1 de juliol de 2010 es va fer efectiva la fusió de Caixa Catalunya, Caixa Tarragona i Caixa Manresa amb el nom social de Caixa d'Estalvis de Catalunya, Tarragona i Manresa, i el 15 de setembre de 2010 s'acordava la marca comercial de CatalunyaCaixa.
El juny de l'any 2009, amb l'aprovació del fons de reestructuració bancària (FROB), es van fer contundents els rumors de possibles fusions entre algunes caixes catalanes. Es va donar llum verda a la fusió el 13 d'octubre de 2009 sent així la segona gran integració de caixes catalanes. Aquesta fusió es caracteritza per integrar dues caixes públiques: Caixa Catalunya de la diputació de Barcelona i Caixa Tarragona de la diputació de Tarragona; i una de propietat privada: Caixa Manresa.
El 4 de desembre de 2009, els consells d'administració de les tres entitats van aprovar per separat la fusió. El pla d'integració representava una retallada de 395 oficines i l'acomiadament de 1.300 treballadors.

## Referències

* ↑ «Les caixes de Catalunya, Manresa i Tarragona aproven iniciar el procés de fusió». L'Avui, 13-10-2009. [Consulta: 15 setembre 2010].
* ↑ Ferrer i Alòs, Llorenç «Josep Pons i Enrich, Industrial Manrea i fundador de la Colònia Pons de Puig-reig». Dovella, 15, 1985.
* ↑ «Fets rellevants i altres comunicats a la CNMV». CatalunyaCaixa, 15-09-2010. Arxivat de l'original el 2010-09-07. [Consulta: 16 setembre 2010].
* ↑ «La segona gran caixa catalana es dirà CatalunyaCaixa». 3cat24.cat, 15-09-2010. [Consulta: 15 setembre 2010].
* ↑ Europapress: Caixa Catalunya, Tarragona i Manresa segellen la segona gran fusió entre caixes catalanes.
* ↑ 3cat24: Caixa Catalunya, Caixa Tarragona i Caixa Manresa aproven la seva fusió i concreten els detalls de la nova entitat.
# Carles Giró i Sentís

Carles Giró i Sentís (Barcelona, 19 d'agost de 1971), conegut també com a Charly Giró, és un ex-pilot de motociclisme català que competí internacionalment entre la temporada de 1991 i la de 1994. Fou dues vegades Campió d'Espanya de velocitat en 125cc (1991 i 1992).
El seu pare, Eduard Giró, és un reconegut enginyer de motors, membre de la família fundadora d'OSSA i autor entre d'altres de la famosa OSSA monocasc que pilotà Santiago Herrero el 1970, així com dels motors de les JJ Cobas durant la dècada de 1990.
Cal no confondre Charly Giró amb el seu homónim Carles Giró -conegut pilot durant la dècada de 1960 que fou també Campió estatal- qui era cosí del seu pare Eduard.

## Resultats al Mundial de motociclisme
### Per temporada

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 1991 | 125cc | JJ Cobas | 2 | 0 | 0 | 0 | 0 | 7 | 30è |
| 1992 | 125cc | Aprilia | 13 | 0 | 2 | 0 | 0 | 39 | 12è |
| 1993 | 125cc | Aprilia | 13 | 0 | 0 | 1 | 0 | 22 | 20è |
| 1994 | 125cc | Aprilia | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 26 | 19è |
| Total | | | 40 | 0 | 2 | 1 | 0 | 94 | |

## Referències

* ↑ «Dos cuestiones sobre Carlos Cardús y Charly Giró» (en castellà). debates.motos.coches.net, 21-12-2004. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 14 juny 2011].
* ↑ «Giro,jun. Carlos» (en alemany). eggersdorfer.info. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 14 agost 2015].
* 1 2 «Carlos Giró batió con claridad el récord de Jerez en 125 cc» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. La Vanguardia, 24-02-1991. [Consulta: 14 juny 2011].
* ↑ «Carlos Giró» (en castellà). moterus.es, 03-08-2010. [Consulta: 14 juny 2011].
* ↑ «Re: Antiguos Campeones de España Motociclismo» (en castellà). yasni.es, 22-04-2010. [Consulta: 14 juny 2011].
* ↑ «Carlos Giro Jr.» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 26 d’abril 2019. [Consulta: 14 juny 2011].

## Enllaços externs

* Imatge de Giró cap a 1992
# Can Viver (Bigues)

Can Viver és una de les masies històriques més emblemàtiques de l'antiga parròquia rural de Sant Mateu de Montbui, del d'antic poble de Bigues, en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca catalana del Vallès Oriental, i ha on apareix en un escrit del 1156 que la defineix així : “Supra horto qui vocatur Masus Viver”.
És en el sector sud-oest del terme, a tocar del terme municipal de Santa Eulàlia de Ronçana, en el vessant sud-est del Puig Alt, i a l'esquerra del Torrent de Can Ribes, que s'inicia a prop i al sud-oest de la masia. Té a prop i al nord-oest la masia de Can Carreres, i al sud-est, la de Can Martí, ja en el terme veí de Santa Eulàlia de Ronçana.
Mantenen encara una petita activitat agrària i ramadera emulant les tasques que antigament donaven feina i sostén a la família i/o masovers que hi vivien. Principalment, un petit hortet, gallines, cura de les antigues d'oliveres i plantada de noves per fer-ne oli, i a base d'antigues receptes conservades a la casa, elaboració de la Ratafia. Moltes son las generacions que vam viure en aquell Mas, cadascuna deixant una mica de la seva història en les pedres que encara es conserven dels primers habitacles inicials. En algunes generacions, el segell d'identitat està més patent que en altres, però tots el diversos recons tant interiors com exteriors, et transportant en el temps i que et sedueixen amb tot el seu encant.
Actualment està en període de restauració per l'última generació que, tot i haver perdut el cognom Viver, segueixen la línia directa des del 1156 posant tot el seu esforç per intentant retornar a la casa, el mateix segell d'identitat perdut, després de més de cinquanta anys de ruïna i abandonament.
Antics documents marrons i envellits pel pas dels anys, parlen de com era la vida de pagesia per aquells anys del 1500, gràcies entre d'altres, als capítols matrimonials i establiments, o petits rebut de pagament a la Baronia de Montbui, a on en Francesc Viver va ser un batlle molt ben considerat segons escrits conservats a l'Arxiu Comarcal del Vallès Oriental de Granollers, passant per la guerra dels francesos (1808) que van cremar només una part de la casa a canvi de menjar i beure segons la història explicada de pares a fills, fins als rebesavis, besavis i avis més actuals, a on la forma de vida és més imaginable gràcies a les moltes fotografies conservades. Tot un acollidor replegament de documents posats al dia per treure'n tota la informació possible de la historia d'una de les famílies més antigues de Catalunya.
Està inclosa en el Catàleg de masies i cases rurals de Bigues i Riells.

## Referències

* ↑ Catàleg de masies i cases rurals

## Enllaços externs

* Can Ribes en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pere Tutusaus i Vila

Pere Tutusaus i Vila (Igualada, 19 d'octubre de 1990) és un pilot de motociclisme català que competeix internacionalment des de la temporada de 2006.

## Trajectòria

El seu primer títol destacat fou la Copa d'Espanya de 50cc, que guanyà el 2002. Després d'això, competí durant anys en el Campionat d'Espanya, havent-hi acabat vint-i-quatrè el 2004, setè el 2005, sisè el 2006, quart el 2007 i tercer el 2008. Aquell mateix any prengué part també en el Campionat d'Europa, amb una Aprilia a la categoria de 125cc, acabant en cinquè lloc a la cursa d'Albacete.
Pel que fa al Campionat del Món, hi debutà en la darrera cursa de l'edició de 2006, concretament al Gran Premi de la Comunitat Valenciana pilotant una Derbi a la cursa de 125cc, acabant-hi en el lloc 24. La temporada de 2007 seguí a la categoria de 125cc amb una Aprilia i disputà els quatre Grans Premis de la península Ibèrica: Espanya, Catalunya, País Valencià i Portugal, sense obtenir-hi, però, cap punt. El 2008 participà en dotze curses, sempre pilotant una Aprilia en la categoria de 125cc, i acabà en la vint-i-sisena posició final amb un total de 9 punts, obtinguts en haver-se classificat als Grans Premis de la Xina, França i Alemanya.
El 2009 canvià de competició, participant en la Copa FIM Superstock 1000 amb una KTM 1190 RC8 R de l'equip Go Eleven - PMS, sense aconseguir-hi puntuar. El seu millor resultat fou el dissetè lloc al Gran Premi de la República Txeca, disputat a Brno. El 2010, dins el mateix equip i amb la mateixa moto, aconseguí el setè lloc a la prova valenciana del campionat (al Circuit Ricardo Tormo de Xest) obtenint així el millor resultat mai aconseguit en aquesta competició per la marca austríaca KTM .

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 2006 | 125cc | Derbi | 1 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2007 | 125cc | Aprilia | 4 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |
| 2008 | 125cc | Aprilia | 12 | 0 | 0 | 0 | 0 | 9 | 26è |
| Total | | | 17 | 0 | 0 | 0 | 0 | 9 | |

## Referències

* 1 2 «Pere Tutusaus» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 2 d’agost 2017. [Consulta: 7 juny 2011].
* ↑ «RFME Campeonatos de España de Velocidad / Resistencia» (PDF) (en castellà). rfme.net. RFME, 2011. [Consulta: 4 juny 2011].

## Enllaços externs

* Vídeo de Tutusaus a Xest el 2008 (castellà)
* Imatge de Tutusaus amb l'Aprilia el 2008