OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Figa (signe)

La figa, originàriament un amulet italià anomenat Mano Fico, també va ser utilitzada pels etruscs a l'època romana. Mano significa mà i Fico o Figa és la representació dels genitals femenins, principalment el clítoris i estava associat amb la fertilitat i l'erotisme.

## Significat a diferents països

* A Itàlia aquest signe, conegut com "fica" o "far le fiche", la semblança amb el clítoris, era un gest comú i molt grosser en segles passats, equivalent al dit mitjà estès.
El gest també és esmentat per Dante al vint-i-cinquè racó de l'Inferno de la Divina Comèdia als versos 1-16, on l'ànima de Vanni Fucci fa aquest gest com un acte de blasfèmia contra Déu.
| « | Al fine de le sue parole il ladro le mani alzò con amendue le fiche, gridando: “Togli, Dio, ch’a te le squadro!” | » |
| — Dante Alighieri, Divina Commedia, Inf. XXV, 1-3 |||
* A Turquia aquest signe, conegut com "nah", és un gest molt conegut i molt ofensiu.
* A Rússia aquest signe, conegut com "фиг тебе" (pronunciat "fik tibie") o "фиг [тебе] с маслом" (pronunciat "fik [tibie] s maslam"), és un gest molt ofensiu i utilitzat per negar algú. alguna cosa, enriure's d'algú que no va aconseguir el que volia, o demostrar a algú que no aconseguirà res.
* Als països de parla anglesa, com els Estats Units, i d'altres, com Portugal, és un joc infantil en el qual es simula treure el nas d'un nen de la cara.
* Al Brasil i Portugal, aquest signe simbolitza els desitjos de bona sort i de conjurar la mala sort.
En aquests països també s'utilitza com a amulet contra el mal d'ull en la creença que l'obscè distreu el mal.

### Galeria d'imatges

* Albrecht Dürer: Studienblatt mit Handen, ca. 1494.
* Patuá, Mühlviertler Schlossmuseum, Freistadt
* Pendents

## Referències

* 1 2 Pai Paulo de Oxalá. «Figa, seu uso no dia a dia». Extra.
* ↑ Francesco Bonomi. «Vocabolario Etimologico della Lingua Italiana». etimo.it. [Consulta: 14 abril 2021].
* ↑ Giangrande, A. CULTUROPOLI PRIMA PARTE: Discultura ed oscurantismo (en noruec nynorsk). Independently Published, 2021, p. 368. ISBN 979-8-7247-6562-6 [Consulta: 26 octubre 2021].
* ↑ 10 gestos comumente mal interpretados no exterior - Louco por Viagens
* ↑ FIGA, GESTO DE - Dicionário de Símbolos", organizado por Sérgio Biagi Gregório.

## Vegeu també

* Petarrelleig
* Tinc el teu nas
* Dit del mig (gest)
* Wanker

## Enllaços externs

* Article "LA MAIN-FIGUE OU MANO-FICA Prélude à une célébration du Figuier de la Connaissance" de Jean-Marie Lamblard
* Arxivat 2014-08-24 a Wayback Machine. d'Agnès Giard (Libération)
* «Etimologia : fica;» (en italià). [Consulta: 25 octubre 2021].
# Llei de Hack

La llei de Hack és una relació empírica entre la longitud d'un flux d'aigua i l'àrea de las sevas conca. Si L és la longitud del flux més llarg d'una conca i A és l'àrea de la conca, llavors la llei de Hack es pot escriure com
    $L=CA^{h}\$
per a alguna constant C, on l'exponent h és lleugerament inferior a 0,6 a la majoria de les conques. h varia lleugerament entre regions i disminueix lleugerament per a conques més grans (> 20.720 km²). A més de les zones de captació, es va observar la llei de Hack en superfícies a petita escala no modificades quan la morfologia es va mesurar a alta resolució (Cheraghi et al., 2018).
La llei rep el nom del geomorfòleg estatunidenc John Tilton Hack.

## Referències

* Cheraghi, M; Rinaldo, A; Sander, G. C; Perona, P; Barry, D. A «Catchment drainage network scaling laws found experimentally in over-land flow morphologies» (en anglès). Geophysical Research Letters, 45, 2018, pàg. 9614–9622.
* Hack, J «Studies of longitudinal stream profiles in Virginia and Maryland» (en anglès). U.S. Geological Survey Professional Paper, 1957, pàg. 294-B.
* Rigon, R «On Hack's law» (en anglès). Water Resources Research, 32(11), 1996, pàg. 3367–3374.
* Willemin, J.H «Hack’s law: Sinuosity, convexity, elongation» (en anglès). Water Resources Research, 36(11), 2000, pàg. 3365–3374.
# Museu d'Art Modern de París

El Museu d'Art Modern de París, oficialment i en francès Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris (pronunciació francesa: [myze daʁ mɔdɛʁn də la vil də paʁi]) és un museu d'art situat a París, dedicat a les arts del segle xx. Es troba al número 11 de la Avenue du Président Wilson al districte 16 de París.

## Descripció

Situat a l'ala oriental del Palau de Tòquio, construït per a l'Exposició Internacional d'Art i Tecnologia de 1937, el museu va ser inaugurat el 1961. Les seves col·leccions inclouen més de 8.000 obres que il·lustren les diverses tendències de l'art del segle xx. Hi ha exposicions sobre els principals moviments i artistes destacats de l'escena europea del segle xx, i també exposicions monogràfiques i temàtiques per presentar les principals tendències de l'art actual.

## Col·lecció

Les col·leccions del museu inclouen, entre d'altres, obres de Pablo Picasso, Henri Matisse, Raoul Dufy, Maurice de Vlaminck, Georges Rouault, Fernand Léger, Georges Braque, Francis Picabia, Amedeo Modigliani, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Pierre Bonnard, Chaïm Soutine, André Derain, Suzanne Valadon, Maurice Utrillo, Robert i Sonia Delaunay, František Kupka, Juan Gris, Hans Bellmer, René Iché, Jean Fautrier, Jean Arp, Alberto Giacometti, Yves Klein i Pierre Soulages.

## Obres destacades

* Le pigeon aux petits pois, de Picasso.

## Directors

* René Héron de Villefosse (1961-1968)
* Jacques Lassaigne (1971-1980)
* Bernadette Contensou (1981-1988)
* Suzanne Pagé (1988-2006)
* Fabrice Hergott (2007-)

## Referències

* ↑ «Priceless artworks stolen from Paris museum». Financial Times. Pearson PLC, 20-05-2010 [Consulta: 20 maig 2010].
* ↑ «Musee d'Art moderne de la Ville de Paris (City Museum of Modern Art)». Yahoo! Travel. Yahoo!. Arxivat de l'original el 5 de gener 2010. [Consulta: 20 maig 2010].

## Enllaços externs

* (francès) Web oficial Arxivat 2010-05-23 a Wayback Machine.
# Germaine Pichot

Germaine Pichot (París, 1 de desembre de 1880 - París, 2 de desembre de 1948) és el nom amb què era coneguda Laure Antoine Gargallo, modista, ballarina en alguns cabarets del Paris del 1900 i model pictòrica de molts artistes del moment.
Nasqué al número 36 del Boulevard Ornano, a Paris, filla de Stanislas Thomas Gargallo, aprenent de pintor, nascut a Sant Flor, a la regió d'Alvèrnia, i de Julie Marie Riss, modista nascuda a Beaucourt. Al mes d'octubre de 1898 es casà amb l'escultor Vital Florentine. La primavera de 1900 Laure Gargallo conegué Ricard Canals i Isidre Nonell –per a qui començà a fer de model–, que eren veïns seus de la Rue Gabrielle, al barri de Montmartre, i a la tardor a Carles Casagemas i Pablo Picasso, que feren un viatge a París i s'instal·laren a casa de Nonell.
Fou l'amor platònic de Carles Casagemas, que, quan la conegué, en feu el seu principal tema de dibuix, fruit del seu enamorament. En no ser correspost, el 17 de febrer del 1901, al Cafè de l’Hyppodrome, 128 Boulevard de Clichy, disparà contra Germaine sense encertar, abans de posar fi a la seva vida. Germaine Inicia aleshores una relació amb Picasso, a qui deixaria el 1902 per Ramon Pichot, amb qui es casaria uns anys després, el 1908, i amb qui viuria fins al 1925, en què el pintor va morir.
Després d'una breu estada a Marsella entre 1920 i 1922, la parella tornà a París, on Germaine Gargallo regentà des de 1922 un bistrot, la Maison Rose. Situat al carrer dels Saules, ocupava la planta baixa de la casa, mentre que Pichot tenia el taller de pintura al primer pis.
En els darrers anys Germaine Gargallo restablí un cert contacte amb Picasso, de qui rebé algun suport i amb qui mantingué aleshores una relació epistolar fins a la mort. Està enterrada al cementiri de Saint-Vincent, a Montmartre.

## Referències

* 1 2 3 4 Massanés, Cristina. Germaine Gargallo. Cos, pintura i error. Girona: Llibres del segle, 2014 (Col. Què us diré, 35). ISBN 978-84-89885-78-3.
* 1 2 3 4 Palau, Maria. «Germaine és un cos». El Punt-Avui, 24-10-2014. [Consulta: 5 juny 2021].
* ↑ Roig, Dolors R. «El secret més ben guardat sobre Carles Casagemas». Bonart, 15-07-2013. [Consulta: 5 juny 2021].
* ↑ Playà maset, Josep «Germaine, la seducción de tres artistas». La Vanguardia (Hemeroteca), 14-10-2014, pàg. 38-39 [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ Pastells, Josep «La model que embruixava els pintors». Diari Ara, 28-10-2014 [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ «Dossier de prensa: Ramon Pichot, d'Els Quatre Gats a la Maison Rose». Museu Nacional d'Art de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
* 1 2 Fabregat, Isabel. «Ramon Pichot. Algunes curiositats sobre l’artista». Blog del Museu Nacional d'Art de Catalunya, 19-10-2017. [Consulta: 5 juny 2021].
* ↑ «Història». La maison rose — Montmartre. [Consulta: 5 juny 2021].
# Mambrú se fue a la guerra

Mambrú se fue a la guerra és una pel·lícula espanyola de 1986 dirigida per Fernando Fernán Gómez i protagonitzada per ell mateix i María Asquerino, Agustín González, Emma Cohen, Nuria Gallardo, Jorge Sanz, Carlos Cabezas i María Luisa Ponte, entre d'altres.
A pesar que el títol està inspirat en una famosa cançó francesa (dedicada a John Churchill, 1.$^{er}$ duc de Marlborough amb motiu de la seva participació en la Guerra de Successió Espanyola), la pel·lícula es basa en l'ocultació d'un republicà durant la dictadura franquista i principalment la seva vida a partir de la mort de Franco, al costat de la seva família, a partir de la qual cosa se'ls obre tota una perspectiva del món diferent.

## Trama

La mort de Franco marca un abans i un després en una família, principalment pel descobriment que el seu pare, al qual creien mort durant la guerra civil, estava ocult i continua viu...

## Premis i candidatures
### 1a edició dels Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor protagonista | Fernando Fernán Gómez | Guanyador |
| Millor actor de repartiment | Agustín González | Nominat |
| Millor guió | Pedro Beltrán | Nominat |

### Fotogramas de Plata

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor de cinema | Fernando Fernán Gómez | Guanyador |
| Millor actor de cinema | Jorge Sanz | Nominat |

## Referències

* ↑ Grandes errores en una gran película, El País, 18 de maig de 1986
* ↑ Mambrú se fue a la guerra a Fotogramas
* ↑ Entrega de los premios Fotogramas, El País, 18 de febrer de 1987

## Enllaços externs

* Mambrú se fue a la guerra a Historia de nuestro cine, rtve.es
# José Canalejas

José Canalejas és el nom dels següents personatges:
* José Canalejas Casas (Barcelona, 1827 - Madrid, 1902), enginyer industrial i polític català, diputat a Corts durant la restauració borbònica
* José Canalejas y Méndez (Ferrol, la Corunya, 1854-Madrid, 1912), advocat i polític regeneracionista i liberal era president del Consell de Ministres, quan fou assassinat en un atemptat
* José Canalejas o José Álvarez Canalejas (Madrid, 1925 - 2015), actor de cinema espanyol, germà de l'actriu Lina Canalejas
# Címbal hongarès

El címbal hongarès, també conegut com a címbal, és un instrument musical que té un origen una mica incert. Es creu que el poble gitano el va portar a Europa oriental aproximadament al segle xiii. És molt utilitzat en la música de països com Hongria, Romania, Eslovàquia, Ucraïna, etc., I en la música persa iraniana, on se'l coneix com a santur. És un instrument de corda, i es toca amb un parell de malls en ambdues mans, colpejant les cordes per fer-les sonar. És una espècie de salteri però de major grandària, encara que també n'hi ha portàtils.

## Història

La primera representació d'un cordòfon de percussió simple que es categoritza com un dulcémele de malls pot trobar-se en el baix relleu assiri en Kyindjuk, aproximadament per l'any 3500 aC. Pobles de tota la Mediterrània han utilitzat aquest instrument, igual que molts pobles a Àsia, però l'han anomenat amb noms diferents.
El mall del dulcémele folklòric va ser pres per V. Josef Schunda, un expert fabricant de pianos que vivia i treballava en Pest, Hongria, com a base per a un címbal de concert, i va idear la producció en sèrie el 1874. El primer llibre de text per a aquest instrument va ser publicat per Geza Allagen, un membre de l'orquestra de la Reial Òpera hongaresa el 1889.
L'instrument es va fer popular a l'Imperi Austrohongarès i va ser utilitzat per tots els grups ètnics al país, incloent jueus klezmorim, així com els músics eslaus i magiars (hongaresos), i els romanís (gitanos) i els músics lautari (lăutari). L'ús d'aquest instrument es va estendre a la fi del segle xix i va substituir la Kobza en els conjunts folklòrics romanesos i moldaus. En Valàquia s'utilitza gairebé com un instrument de percussió. En Transsilvània i el Banat, l'estil de tocar-lo és més tonal, amb arpegis pesants.

## Vegeu també

* Dulcimer
* Santur
* Santouri
# Carlo Cignani

Carlo Cignani (Bolonya, 15 de maig de 1628 - Forlí, 6 de setembre de 1719) va ser un pintor italià del Barroc. Va treballar durant gairebé tota la seva carrera a Bolonya, on es va convertir en el líder de l'escola local durant més de tres dècades. Va imposar un estil gràcil i pausat, que recollia el llegat de Guido Reni, de tint classicista, allunyat de les formes més enèrgiques del primer barroc bolonyès.

## Biografia

Nascut en una noble família bolonyesa, va estudiar primer amb Battista Caire i posteriorment amb Francesco Albani. A més, l'art de Correggio va ser per Cignani una forta influència. La seva obra mestra, en què va treballar durant vint anys, és l'Assumpció de la Mare de Déu de la cúpula de Santa Maria del Fuoco a Forli, que està molt directament inspirada en les decoracions de Correggio a la cúpula de la Catedral de Parma.
Després de treballar algun temps a Parma, va tornar a 1681 a la seva ciutat natal, on va fundar una Accademia del nu, on copiava de models en viu. En aquesta acadèmia va tenir com a deixeble a Giuseppe Maria Crespi.
A 1686 va marxar a Forlí per treballar en l'Assumpció de la Mare de Déu. Moriria en aquesta ciutat a 1719. Quan la Accademia Clementina va ser fundada el 1706, es va triar a Cignani com príncep vitalici de la institució, in absentia.
No va ser l'únic artista de la seva família: els seus fills Filippo i Felice Cignani (1660-1724) i el seu net Paolo Cignani (1709-1764) també van ser pintors.
Cignani va tenir molts deixebles que van prorrogar el seu estil durant força temps. Entre ells figuren Marcantonio Franceschini, Todeschini, Luigi Quaini, Giacomo Boni, Andrea Bondi, Francesco Bondi, Giovanni Girolamo Bonesi, Clement Ruta, Girolamo Domini, Francesco Galli, Bonaventura Lambreti, Matteo Lamboni, Camilla Lauteri, Stefano Maria Legnani (Legnanino), Francesco Mancini i Paolo Antonio Paderna.

## Enllaços externs

* "Cignani Family" a la Catholic Encyclopedia (anglès)
* Carlo Cignani en la Artcyclopedia (anglès)
# Eduardo Llagaria Ballester

Eduardo Llagaria Ballester (Castelló, Ribera Alta, 1870 - ?) fou un advocat, periodista i polític valencià, diputat a les Corts espanyoles durant la restauració borbònica.
Es llicencià en dret per la Universitat de València, i va dirigir el diari El Correo de Valencia. Inicialment milità en el Partit Demòcrata Possibilista, però després ingressà al Partit Liberal de la mà de José Canalejas y Méndez, amb el que fou escollit alcalde de València el 1905-1906 i diputat per Énguera a les eleccions generals espanyoles de 1910 i per Albaida a les eleccions generals espanyoles de 1916.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.305. ISBN 9788495484802.
* Fitxa de les Corts espanyoles
# Protocol de convergència de paquets de dades

El protocol de convergència de paquets de dades (PDCP) està especificat per 3GPP a TS 25.323 per a UMTS, TS 36.323 per a LTE i TS 38.323 per a 5G. PDCP es troba a la pila de protocols de ràdio a la interfície aèria UMTS/LTE/5G a la part superior de la capa RLC.
PDCP proporciona els seus serveis a les capes superiors del pla d'usuari i RRC, per exemple , IP a l'UE o al relé de l'estació base. Els serveis següents són proporcionats per PDCP a les capes superiors:
* transferència de dades del pla d'usuari;
* transferència de dades del pla de control;
* compressió de capçalera;
* xifrat;
* protecció de la integritat.
La tècnica de compressió de capçalera es pot basar en la compressió de capçalera IP (RFC 2507) o en la compressió de capçalera robusta (RFC 3095). Si PDCP està configurat per sense compressió, enviarà els paquets IP sense compressió; en cas contrari, comprimirà els paquets segons la seva configuració per capa superior i adjuntarà una capçalera PDCP i enviarà el paquet.
Es defineixen diferents formats de capçalera, depenent del tipus de dades a transportar. A LTE, per exemple, hi ha formats de capçalera per a PDU de dades PDCP del pla de control amb SN PDCP llarg (12 bits), per PDU de dades PDCP del pla d'usuari amb SN PDCP curt (7 bits) i altres.

## Referències

* ↑ «TS 25.323» (en anglès). www.3gpp.org. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ «TS 36.323» (en anglès). www.3gpp.org. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ «TS 38.323» (en anglès). www.3gpp.org. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ «5G NR PDCP (Packet Data Convergence Protocol) - Functions, Architecture, Entity, Procedures for data transfer, and more | Resurchify» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ «Chapter 4: Packet Data Convergence Protocol (PDCP) - Radio Protocols for LTE and LTE-Advanced [Book]» (en anglès). [Consulta: 5 novembre 2023].
# Joaquín Azpiazu Zulaica

Joaquín Azpiazu Zulaica (Sant Sebastià, 23 d'octubre de 1887 - Valladolid el 30 d'abril de 1953) fou un religiós i jurista basc, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Va fer els seus primers estudis als Marianistes de Sant Sebastià i després amb els jesuïtes de Tudela. Va ingressar a la Companyia de Jesús en 1902 i en 1915 fou ordenat sacerdot. Alhora, va estudiar a la Universitat de Deusto, on es va doctorar en filosofia i lletres en 1913 i en dret en 1918. En 1918 fou nomenat professor d'Economia política i hisenda a la Universitat de Deusto. En el dia del basc de 1936, celebrat a Bermeo, va pronunciar la conferència Euskera zarraren apurtxoak.
El 1926 deixà Deusto per anar a Madrid, on va fundar la revista Fomento Social. En 1931 tornà a la Universitat de Deusto, on fou professor de moral professional econòmica. Des de la seva càtedra defensà el dret a la propietat i al treball des de la posició de la doctrina social de l'Església Catòlica. Va col·laborar, entre d'altres, amb la Revista Internacional de Estudios Vascos i Yakintza.
Durant la guerra civil espanyola va donar suport al bàndol nacional i després de la guerra va publicar diversos tractats de moral econòmica que foren una referència per al nou règim. Va ser vocal del Consell Superior d'Investigacions Científiques i del Consell Suprem de Protecció de Menors. En 1949 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. Va ser distingit amb la Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi i la Creu d'Or de la Previsió Social.

## Obres

* Problemas sociales de actualidad (1929)
* El derecho de propiedad (1930)
* La actualidad monetaria española (1930)
* Patronos y obreros (1933)
* El Estado corporativo (1934)
* Jóvenes y juventudes (1934)
* La política corporativa (amb Muller) (1935)
* Orientaciones cristianas del Fuero del Trabajo (1939).
* El Estado católico (1939)
* Manual de Acción Católica (1941)
* Los precios abusivos ante la moral (1941)
* Moral profesional económica (1942)
* La moral del hombre de negocios (1944)
* Vida del P. Jesús Ballesta, S. J. (1946)
* La encíclica Quadragesimo Anno (1946)
* Fundamentos de Sociología Económica-cristiana (1949)
* Direcciones pontificias (1950)
* Directrices sociales de la Iglesia católica (1950)
* La acción social del sacerdote (1951)
* Tú y él (novel·la, 51)
* Tú y ella (novel·la, 1948)

## Referències

* ↑ Joaquín Azpiazu a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* ↑ Joaquín Azpiazu y la Sociología cristiana. Nota biográfica e intelectual., Sergio Fernández Riquelme
# Mare de Déu dels Àngels de Casserres

Mare de Déu dels Àngels de Casserres és l'església parroquial del poble de Casserres, al Berguedà. És un edifici inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de planta llatina de tres naus amb capelles a les naus laterals, coberta amb volta de canó i transsepte força ample. És al centre del nucli antic, flanquejada per tot un seguit d'habitatges que en tapen l'estructura. La façana principal, a ponent, presenta signes de l'arrencada de l'arc de la primera capella del segle xiv, al costat de la porta d'accés, força senzilla, allindada i amb un frontó triangular on hi ha un nínxol que possiblement tenia una imatge, avui perduda. Al mateix costat dret també veiem una torre campanar de secció quadrada rematada amb barana balustrada, obra també posterior amb un parament lleugerament divers. Hi ha poques obertures, de molt petites dimensions i allindanades la major part. Conserva l'altar barroc de la Mare de Déu dels Àngels, fet l'any 1704.

## Història

L'església parroquial de Casserres era dedicada a Sant Pau, molt allunyada del nucli urbà. Aquesta zona era en un procés de creixement enorme, tant que tenia el malnom del barri de Casserres. A final del segle xiv per poder fer el servei religiós en aquesta zona s'edificà la capella de l'àngel. A partir de 1380 comencem a tenir constància de donacions i censals a finançar-ne la construcció. Aquesta quedà destruïda arran de les obres de la nova església, amb la mateixa advocació que es començà el 1681, comissionada pel senyor de Casserres, marquès de Marimón, el seu administrador Russinyol i Francesc Niubó als Bernadàs, aquests dos últims enterrats davant del presbiteri. El 1704 es consagrà l'altar major sota l'advocació de la Mare de Déu dels Àngels, d'autor anònim, i de fet, és l'únic que es conserva d'entre tots els que eren a les capelles laterals, etc.

## Referències

* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Mare de Déu dels Àngels. Casserres». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 01-04-2012. [Consulta: 19 febrer 2025].
* 1 2 «Església de la Mare de Déu dels Àngels». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2014].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Retaule de l'església de la Mare de Déu dels Àngels. Casserres». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputáció de Barcelona, 15-04-2012. [Consulta: 19 febrer 2025].
# Manuel Galduf Verdeguer

Manuel Galduf Verdeguer (Llíria, 1940) és un director d'orquestra valencià.
Estudià al Conservatori de València les especialitats de direcció d'orquestra, composició, violí, piano i oboè; ampliant estudis de direcció amb Volker Wangenheim i Ígor Markévitx. Es presenta com a director a Europa amb l'Orquestra Nacional de l'Òpera de Montecarlo el 1970, i a Espanya amb l'Orquestra de RTVE. Ha dirigit orquestres com la Nacional de França, Philarmonia Hungarica, Nison Symphony Orchestra de Tòquio, English Chamber Orchestra, Dresdner Philharmoniker, Bayerischen Rundfunks de Múnic, Nacional de Veneçuela, Sodre de Montevideo, OFUNAM de Mèxic, Orquestra del Festival de Florida, etc. així com la major part de les orquestres espanyoles.
Va ser comandant-director músic d'Infanteria de Marina de San Fernando (Cadis), compaginant-ho tot amb la Càtedra de Direcció d'Orquestra del Conservatori de Sevilla. Als anys 80 deixà la música militar per concentrar-se en la direcció simfònica i la docència. A València és catedràtic al Conservatori Superior de Música Joaquín Rodrigo i fou director titular de l'Orquestra de València entre 1983 i 1997. A més, és acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando de Madrid. Des del 1999 és director musical de la Jove Orquestra de la Generalitat Valenciana.
Ha sigut professor de destacats alumnes del camp de la direcció d'orquestra i composició contemporània com César Cano i Pilar Vaño, entre d'altres. Ha dirigit importants instrumentistes i cantants del panorama internacional, i entre les seues estrenes cal destacar El triomf de Tirant, de Blanquer, i El mar de las sirenas, de Bàguena i Soler. Ha dirigit òperes de Verdi, Boito, Strauss, Wagner, Bizet, Puccini, Donizetti i Cimarosa.

## Referències

* ↑ Biografia, a la web de la Banda Primitiva de Llíria.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2009-05-06 a Wayback Machine. a la web de la JOGV