OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The Two Brothers

The Two Brothers és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D. W. Griffith i protagonitzada per Arthur V. Johnson i Dell Henderson entre d'altres. Rodada a San Juan Capistrano entre el 25 de març i el 4 d’abril, la pel·lícula es va estrenar el 12 de maig de 1910.

## Argument

A la Missió de San Juan Capistrano, una rica terratinent mexicana té dos fills. El gran, José, és assenyat i un bon fill, i s’ha de casar amb Rose. El petit, Manuel, es un borratxo que només cerca problemes. La gota que fa vessar el vas és quan apareix a la missió i ridiculitza el capellà i els altres assistents. A causa del seu comportament, Manuel és bandejat per la seva mare i s'uneix a un grup de bandits liderats per Pedro. Més endavant Manuel decideix anar on hi ha la seva família i el seu germà el fereix al braç d’un tret. Aconsegueix escapar amagant-se a les runes de la missió on més tard el troba Rose i una amiga que l’ajuda cedint-li el seu xal. Quan arriba al campament jura venjar-se del seu germà. Els bandolers s’assabenten de la festa de casament del seu germà i que els nuvis marxaran amb un cofre amb la dot cap a la nova casa i marxen a la seva persecució. Els acaben atrapant no abans que Pedro mori i Manuel assumeixi el lideratge. Els dos germans es troben i es barallen però són separats per Rose i la seva amiga i en reconèixer-les deixa marxar tothom. L’amiga fa veure a Manuel que n’està enamorada i ell descobreix que també ho està. Gràcies a la seva influència Manuel es reforma, es casa i aconsegueix el perdó de la seva mare.

## Repartiment

* Arthur V. Johnson (José)
* Dell Henderson (Manuel)
* Kate Bruce (la mare)
* Marion Leonard (Rose de Capistrano)
* Mary Pickford (amiga de Rose)
* Charles West (pretendent)
* Henry B. Walthall (Pedro)
* W. Chrystie Miller (capellà)
* Linda Arvidson (mexicana)
* Florence Barker (mexicana)
* Gertrude Claire (mexicana)
* Anthony O'Sullivan (mexicà)
* Alfred Paget (mexicà)
* Billy Quirk (mexicà)
* Mack Sennett (home de Pedro)
* Dorothy West (mexicana)
* Hoot Gibson
* Art Acord

## Referències

* ↑ Usai, Paolo Cherchi. The Griffith Project, Volume 4: Films Produced in 1910 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25, p. 80-82. ISBN 978-1-83902-010-0.
* ↑ Usai, Paolo Cherchi. The Griffith Project, Volume 8: Films Produced in 1914-15 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25, p. 187. ISBN 978-1-83902-016-2.

## Enllaços externs

* The Two Brothers al catàleg de l'American Film Institute
# Til-Abni

Tul Abni fou un estat arameu que s'hauria fundat vers l'any 1000 aC a la zona de l'Eufrates. La situació és incerta però de les inscripcions se sap que Til Abni estava entre Haran i Bit Zamani i el lloc més probable és la ciutat després anomenada Edessa o Urfa, en el territori que fou l'Osroene. La inscripció de Salmanassar III l'esmenta junt amb Surug i Immerinu entre d'altres.
El 877 aC el rei assiri Assurnasirpal II va sortir de Kalah l'11 de juny i va tornar a la zona del Khabur per seguir reprimint als arameus que sembla que mantenien la resistència instigats per Bit Adini. La capital d'aquest estat era llavors era Kap-Rabi (Gran Roca) una fortalesa inexpugnable, amb molts habitants i sempre desafiant; només amb la conquesta d'aquest lloc es podria posar fi a les revoltes. Assurnasirpal va optar finalment per assetjar Kap-Rabi, que va conquerir; 800 defensors foren executats i 2400 fets presoners; la ciutat fou arrasada. El príncep arameu de Bit Adini, Akhuni, es va sotmetre i va pagar tribut. El príncep de Til Abni, a l'altre costat de l'Eufrates, Khabin, va seguir el mateix camí. L'efecte fou ràpid: els estats arameus que no havien pagat el tribut van córrer a fer-ho i la resta del regnat ja no hi va haver més conflictes a la zona. Els arameus no obstant van conservar completa autonomia interna mentre paguessin el tribut que només els donava dret a no ser atacats per Assíria.

## Bibliografia

* Edward Lipiński, The Aramaeans: their ancient history, culture, religion
# Total Chaos

Total Chaos és un grup californià de música punk hardcore format a Pomona el 1989.
El vocalista principal, Rob Chaos, és copropietari de la discogràfica SOS Records la qual ha publicat àlbums clàssics de punk i Oi! de bandes com The Exploited, Vice Squad, Sham 69, Conflict, The Adicts i Abrasive Wheels, entre d'altres. En col·laboració amb Jay Lee del grup Resist and Exist, Total Chaos ha endegat iniciatives com United Valley Punks, Orange County Peace Punks, Alternative Gathering Collective i Food Not Bombs, va ajudar a obrir el Centre Anarquista de Los Angeles i va donar suport a la Reserva de la Gran Muntanya Índia.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* We Are the Future, We Are the Punks (1993)
* Pledge of Defiance (Epitaph Records, 1994)
* Patriotic Shock (1995)
* Anthems from the Alleyway (1996)
* In God We Kill (1999)
* Punk Invasion (2001)
* Freedom Kills (2005)
* Avoid All Sides (2007)
* Battered and Smashed (2011)
* World of Insanity (2015)

### EP

* Punk Invasion (Demo, 1991)
* Nightmares (1992)
* D. U. I: Drunk Unemployed Incarcerated (2002)
* Years of... Chaos (2006)
* Street punx (2017)

### Recopilatoris

* Early Years 89-93 (2000)
* The Feedback Continues 1990-1992 (2006)
* 17 Years of... Chaos (2006)

## Referències

* ↑ «Interview with Rob Chaos». SLUG Magazine. Arxivat de l'original el 2011-06-04. [Consulta: 13 juliol 2008].
* ↑ «Band history». Total Chaos' official website. Arxivat de l'original el 2008-05-02. [Consulta: 13 juliol 2008].
* ↑ «Total Chaos». Discogs. [Consulta: 9 setembre 2019].
# TramGavarres

Mapa TramGavarres :
El TramGavarres o Tren de la Costa Brava és un projecte de línia de tren tramvia que rodejaria les Gavarres. Va ser proposat el 2006 per l'Associació per a la Promoció del Transport Públic (PTP), i la Diputació de Girona va començar a estudiar-lo el 2008. Es tractaria d'una anella ferroviària entre Girona i la Costa Brava al voltant del massís de les Gavarres, que aprofitaria la xarxa existent entre Flaçà i Riudellots.
El sistema de tren tramvia permetria que el mitjà de transport circulés en dues modalitats: com a tramvia a la zona costanera i al nucli urbà de Palafrugell, a 50 quilòmetres per hora, i com a tren lleuger, sense superar els 120 km/h a les zones interurbanes. El traçat del projecte és circular i ressegueix els principals municipis de les Gavarres, des de Girona fins a poblacions com la Bisbal, Palafrugell, Palamós, Platja d'Aro, Sant Feliu de Guíxols, Santa Cristina d'Aro, Llagostera o Cassà de la Selva, entre d'altres.
Un estudi fixa una demanda estimada de 54.500 passatgers diaris (16,3 milions d'anuals) el 2026 als trams de l'àrea urbana de Girona. La demanda de l'anella de les Gavarres completa pujaria fins als 35 milions de passatgers l'any. Allargant la línia fins a Banyoles, s'arribaria als 38 milions com a màxim. Els alcaldes dels municipis per on passaria el tramvia valoraven positivament la proposta, malgrat que la Generalitat afirmava el 2009 que no seria viable.
L'Associació per a la Promoció del Transport Públic tornà a insistir en el projecte el 2021 i n'estimà el cost entre els 600 i els 700 milions d'euros. El pressupost de la Generalitat per al 2022 preveia una partida de 500.000 euros per a la redacció de l'avantprojecte del tren.

## Referències

* 1 2 «Un tramvia a 120 km/h per les Gavarres». Diari de Girona, 10-06-2008 [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ Riol Jurado, Ricard «TramGavarres: un projecte de mobilitat per al segle XXI». Cilma, 7, 2008, pàg. 12-15 [Consulta: 12 febrer 2016].
* ↑ Mas, Oriol «L'estudi del tramvia fixa en 54.500 el nombre d'usuaris diaris al tram de Girona i Salt». El Punt Avui, 04-03-2009 [Consulta: 14 febrer 2016].
* ↑ «Els alcaldes veuen bé el tramvia de les Gavarres tot i els dubtes sobre com pagar-lo». El Punt Avui, 03-03-2009 [Consulta: 14 febrer 2016].
* ↑ Trillas Torrents, Joan. «Insten el govern a fer un estudi de viabilitat del tren de la Costa Brava». El Punt Avui, 19-07-2021.
* ↑ «La Generalitat destinarà 500.000 euros en la redacció de l'avantprojecte del tren-tram». TV Costa Brava, 13-12-2021.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Tren Tram Costa Brava
# Trompetes

Les trompetes, arbre trompeter o datura (Brugmansia arborea o Datura arborea) és una espècie botànica del regne plantae de la família de les Solanaceae. Es troba àmpliament distribuït en Amèrica del Sud.
També s'anomena trompeter, trompetera, arbre de les trompetes, trompeta del Perú, trompeta del judici, trompeta de l'Àngel o reina de la nit.

## Descripció

És un arbust perenne arriba fins a 5 metres d'alçada, fulles alternes, ovals que presenten un revers pilós, verd mat. Floreix d'estiu a tardor, la flor és aromàtica, de 3 dm, blanques, són les flors i les fulles de major mida entre els arbusts de jardí.

## Usos populars

* La Brugmansia aurea també coneguda com a floripondio és usada com a droga, ja que conté en les seves fulles substàncies volàtils, les quals són alliberades al moment de bullir en aigua, per després ser beguda com te.
* El color de les seves flors pot ser blanc (el color més comú), groc, rosa, de vegades vermell…

## Efectes

* Visió de colors i figures que no són reals o concretes (Sinestèsia)
* Al·lucinació de persecució
* Distorsions d'imatges
* Son
* Ereccions prolongades
Els símptomes són similars als de l'LSD, encara que segons la quantitat varia el temps dels efectes.
El consum del trompeter, si és excedit, podria produir problemes d'aprenentatge, falta d'atenció i concentració, entre d'altres.

## Usos

Totes les parts de la brugmasia són altament tòxiques. Algunes vegades aquestes plantes s'ingereixen per a cerimònies xamaniques, però donada la variació en la potència dels compostos tòxics de la planta, el grau d'intoxicació és impredictible i pot ser fatal.

## Galeria d'imatges

* Els dibuix d'una flor
* Flor i fulles
* Arbust

## Referències

* ↑ «Trompetes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* El web Infojardín (en castellà), té informació sobre la planta
Viccionari
# UCP5

UCP5 (proteïna desacobladora 5) és una proteïna del grup de proteïnes desacobladores mitocondrials membres de la família de transportadors d'anions localitzats a la membrana mitocondrial interna com també ho són el transportador de fosfat inorgànic entre d'altres. Com la resta d'UCPs, el seu nom ve donat per l'elevada homologia d'aquestes proteïnes amb UCP1 o termogenina, proteïna que genera calor mitjançant el desacoblament de la fosforilació oxidativa de cadena respiratòria. UCP5, això no obstant, comparteix un 34% d'homologia amb UCP1. Com s'esdevé amb un UCP4 (29% d'homologia) divergeix d'UCP1 molt més que no pas UCP2 i UCP3, les quals es troben filogenèticament més properes entre elles i respecte altres transportadors com el d'oxoglutarat.

## Expressió gènica

UCP5 és idèntica al transportador BMCP1 (de l'anglès, brain mitochondrial carrier protein-1), amb un únic aminoàcid de diferència, la valina 180. L'mRNA d'UCP5 humana és particularment abundant al cervell i teixit neuronal, i en menor mesura en altres teixits com el ronyó, l'úter, el cor, el pulmó, l'estómac, el fetge, i el múscul esquelètic. Se'n coneixen tres isoformes humanes: la llarga de 325 aminoàcids (UCP5L), la curta de 322 aminoàcids (UCP5S) a la qual li manca els aminoàcids Val–Ser–Gly (VSG) a la posició 23–25 d'UCP5L, i la tercera o shortinsert de 353 aminoàcids (UCP5SI) mancada dels aminoàcids VSG però amb una inserció de 31 aminoàcids entre els dominis transmembrana III i IV. L'existència de múltiples isoformes amb expressió teixit-específica suggereix una complexa regulació de l'activitat d'UCP5.

## Funció

Tot i que tant UCP5 com UCP4 s'expressen més en cervell que no pas UCP2, les funcions d'aquestes UCPs en aquest teixit no han estat encara establertes. Es creu que podrien modular també la producció d'ATP i ROS així com podrien estar relacionades amb funcions neuronals com a neuromoduladores, a través de la regulació de la temperatura. UCP5 podria regular també la temperatura testicular, crítica per a una correcta espermatogènesi.

## Referències

* 1 2 3 GRCh38: Ensembl release 89: ENSG00000102078 - Ensembl, May 2017
* 1 2 3 GRCm38: Ensembl release 89: ENSMUSG00000031105 – Ensembl, May 2017
* ↑ «Human PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ «Mouse PubMed Reference:». National Center for Biotechnology Information, U.S. National Library of Medicine.
* ↑ Echtay KS «Mitochondrial uncoupling proteins--what is their physiological role?». Free Radic Biol Med., 43, 10, 2007, pàg. 1351-1371.
# Validadora

Una validadora o cancel·ladora és un dispositiu electromecànic dissenyat per validar els títols de transport (bitllets) emesos per una empresa de transport públic.
Es poden trobar instal·lades fixes als torniquets (o integrada amb els mateixos) a l'entrada de les estacions de les diferents línies de metro o tren per poder controlar l'entrada de viatgers als recintes tancats. De la mateixa manera, també se n'instal·len en el transport públic de superfície com l'autobús i el tramvia, entre d'altres. En aquests dos últims casos, la validadora sol anar collada a una columna prop del conductor, el qual pot escoltar un soroll d'acceptació dels títols vàlids.

## Vegeu també

* Títol de transport electrònic
* Revisor
* Transport públic
* Control d'accés

## Referències

* ↑ «Validadora». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Validadora Arxivat 2016-05-07 a Wayback Machine. al web de l'EMT de València
* ↑ Territori mostra la màquina validadora “contactless” de la nova targeta T-Mobilitat, beteve.cat, 11 de febrer de 2015
* ↑ «Una validadora en els anys 1960». Arxivat de l'original el 2011-08-31. [Consulta: 6 maig 2017].
* ↑ Validadora, màquina automática para autobuses al web de l'empresa Indra
# Vicent Alfons Lorente i Asensio

Vicent Alfons Lorente i Asensio (Xarafull, Vall de Cofrents, 22 de gener de 1758 - València, 1 de desembre de 1813) fou un metge, botànic, naturalista i professor universitari valencià.
Començà a estudiar filosofia i, posteriorment, es matriculà a la Facultat de Dret, on només va seguir dos cursos, des de 1775 a 1777. Aquest darrer any abandonà les lleis i es matriculà a la Facultat de Medicina, una carrera que aleshores incloïa la botànica. El 1781 es doctorà en medicina. Dos anys després, el 1783, és examinat i aprovat per la Subdelegació de Reial Protomedicat, i es pot dir que a partir d'aquell moment començà la seva carrera científica. Més endavant concursà a la càtedra temporal de Botànica, que aconseguí en diverses ocasions, ja que aquesta tenia una durada de tres anys, fins que finalment aconseguí la plaça perpètua de catedràtic de Botànica de la Universitat de València. La seva inclinació vocacional i la major part de la seva dedicació fou a la botànica. Fou el primer director del Jardí Botànic de València, instal·lat el 1802. Fou deixeble del també catedràtic de la Universitat de València Tomàs Manuel Villanova Muñoz i Poyanos. Va exercir de redactor del Diario de Valencia, fou col·laborador de la Comissió d'Agricultura de la Reial Societat Econòmica d'Amics del País de València, i mantení una relació amb altres institucions com el Real Jardín Botánico de Madrid, el de Cartagena, la Sociedad Económica de Amigos del País de Aragón o la Academia de Medicina de Madrid, entre d'altres.
Publicà diversos treballs:
* Nova generum Polygamiae classificatio (1796)
* Cartas... sobre las observaciones botánicas que ha publicado D. Antonio José Cavanillas (1797-98)
* Disertación sobre el sistema de Linneo (en castellà i en llatí, 1806).

## Referències

* 1 2 3 «Vicent Alfons Lorente i Asensio». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Vicente Alfonso Lorente y Asensio». Reial Acadèmia de la Història.
* 1 2 Ripoll Primo, Vicente «D. Vicente Alfonso Lorente, Director del Jardín Botánico de Valencia». Anales del Instituto Botánico A. J. Cavanilles, Vol. 15, 1958, pàg. 523-538 [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Sendra Mocholí, Cristina «La enseñanza de la botánica en la Valencia del último tercio del siglo XVIII. El caso de Vicente Alfonso Lorente y Asensi (1758-1813)». Cronos, Núm. 1, 1998, pàg. 113-133 [Consulta: 15 abril 2020].
# Victorí Agustí

Victorí Agustí Aimamí (Reus, 18 de febrer de 1808 - ibídem, 4 d'octubre de 1884) va ser un músic i compositor català.

## Biografia

Va ser durant molts anys mestre de capella de la Prioral de sant Pere de Reus. Les seves composicions musicals són gairebé totes de temàtica religiosa: misses solemnes, salves, cançons nadalenques, etc. Va fundar diverses societats corals i instrumentals i donava concerts periòdicament a les entitats culturals reusenques, com ara La Filarmónica, El Olimpo, La Artesana i el Centre de Lectura. Per a aquesta última societat va compondre el 1863 una missa a veus, perquè pogués ser cantada per la coral de l'entitat. El 1852 va ser un dels socis fundadors d'El Círcol. Va col·laborar i va disputar-se càrrecs en el camp musical amb el músic vilanoví, establert a Reus, Oliver Oliva. Va ser músic major del "Primer Regimiento Ligero de Nacionales", establert als quarters de Reus. Els seus deixebles més coneguts van ser l'organista i compositor Josep Maria Benaiges, Emili Bruget, Esteve Bonet, Jaume Cort, el compositor Joan M. Joval i Joan Kaisser, entre d'altres.
És conegut també per haver musicat el "Vexilla Regis", himne compost al segle vi pel poeta Venanci Fortunat, per encàrrec de santa Radegunda, reina dels francs. Aquest himne –única composició musical que s'interpreta durant totes les processons locals de Divendres Sant en l'acompanyament del Sant Crist, al migdia i al vespre– és cantat pels nens i nenes de l'Escolania de l'església de la Puríssima Sang, a dues veus, acompanyats per dues veus d'home i els músics de la Capella de Cantors, que toquen dues flautes, dues trompetes i un fagot. Andreu de Bofarull diu que va arreglar les músiques de les danses del seguici festiu de Reus, que des de l'edat mitjana ballaven els gremis per la festa major.
L'any 2018, l'Ajuntament de Reus, amb motiu de les activitats a l'entorn de "Reus ciutat de la Música", va col·locar una placa al carrer de l'Abadia número 3, a la casa on va néixer Victorí Agustí.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 35-36.
* ↑ Sugranyes, Ferran «Divendres Sant a Reus: "les Tres Gràcies"». Carrutxa, VIII, gener-juny 2003.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. 2a. ed. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 581.
* ↑ «El compositor Victorí Agustí és homenatjat a Reus». Tarragonadigital, 2018. [Consulta: 30-X-2020].
# Virus del nanisme dels Prunus

El virus del nanisme dels Prunus, també conegut com a PDV (de l'abreviació en anglès de: Prune dwarf virus), és un fitovirus del gènere Ilarvirus de la família Bromoviridae. És l'agent causant de la fitopatologia del nanisme dels Prunus.

## Descripció

Els virions són partícules isomètriques i bacil·liformes; d'uns 19-20 nm. de diàmetre i de 20 a 73 nm de llargada. Conté un ARN monocatenari positiu de sentit positiu i un quart ARN subgenòmmic. Els virions es poden trobar en qualsevol teixit de la planta infectada i estan compostos en un 14% per àcid nucleic mentre que el 86% restant són proteïnes. No conté lípids. Els seus principals hostes són espècies del gènere Prunus com l'ametller, el cirerer, el guinder, la prunera i el presseguer. tot i que pot afectar altres espècies de la família de les cucurbitàcies, solanàcies entre d'altres.

## Transmissió

Patogen de distribució mundial. El virus no depén de vectors animals. És propagat pel pol·len, per llavors o mecànicament durant el procés de l'empelt si aquest està infectat.

## Simptomatologia

Presenta simptomatologia diversa en funció de l'espècie. Durant la primavera causa taques cloròtiques, ronya difusa i anells en les fulles. En algunes varietats de Prunus, pot causar un escurçament dels entrenusos i una deformació del limbe foliar (d'aquí ve el seu nom comú de la malaltia que causa). A més pot causar la caiguda de borrons i de la flor. En el guinder (Prunus cerasus) causa a més, un engroguiment i defoliació generalitzada després de la caiguda dels pètals, reduint considerablement la producció de fruit però millorant-ne la qualitat. En el cogombre (Cucumis sativus) i la carabassera de bou (Cucurbita maxima) també pot causa danys per clorosi.

## Referències

* 1 2 Assumpció Moret Benaset; Martí Nadal Puigdefàbregas. Noms comuns de les malalties de les plantes. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2001. ISBN 8493100161.
* 1 2 3 4 VVAA. Patógenos de plantas descritos en España. 2ª. Ministerio de Medio Ambiente y Medio Rural y Marino, 2010. ISBN 978-84-491-0954-6.
* ↑ «Genus: Ilarvirus». ICTV. Arxivat de l'original el 29 de febrer 2020. [Consulta: 27 març 2020].
* 1 2 3 4 5 6 «Prune dwarf ilarvirus». Plant Viruses Online. Arxivat de l'original el 20 de març 2020. [Consulta: 27 març 2020].
# Víctor Jou

Víctor Jou i Andreu (Barcelona, 20 de març de 1939 - Figueres, 10 d'abril de 2023) va ser un empresari i promotor musical català.
Era fill de Jordi Jou i Jou (+2001) i Eva Andreu i Cavallé (+2010). Nascut a la plaça Reial de Barcelona, va ser enginyer de professió després de cursar els estudis a La Salle i va treballar de consultor pel Col·legi d'Arquitectes de Catalunya. Va ser el fundador de la sala Zeleste de Barcelona, actual sala Razzmatazz, que va esdevenir el pol de la contracultura de la ciutat a la dècada de 1970. Va tenir un paper molt important en la creació del festival Canet Rock l'any 1975 i en la fundació del segell discogràfic Edigsa, el qual va ajudar a donar a conèixer la trajectòria musical de Sisa, la Companyia Elèctrica Dharma, l'Orquestra Plateria o Gato Pérez, entre d'altres. També va ser el primer director del Mercat de Música Viva de Vic, càrrec que va ocupar des dels inicis l'any 1989 fins a l'any 1992. Va morir el 10 d'abril de 2023 en un hospital de Figueres, a 84 anys. En els següents dies es va preveure un acte d'homenatge a la seva ciutat natal, tal com va anunciar el compositor José Manuel Pagán Santamaría al seu compte d'Instagram.

## Referències

* 1 2 «S’ha mort Víctor Jou, fundador de la històrica sala Zeleste». Vilaweb, 11-04-2023 [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ Núñez, Sergi; Riera, Ferran «Ha mort Víctor Jou, fundador de la sala Zeleste». Enderrock, 11-04-2023 [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ «esquela de Jordi Jou i Jou». La Vanguardia, 14-11-2011, pàg. 34.
* ↑ «esquela de Eva Andreu Cavallé». La Vanguardia, 26-07-2010, pàg. 30.
* ↑ «Mor Víctor Jou, personatge clau de la contracultura musical i fundador de la sala Zeleste». NacióDigital.cat, 11-04-2023. [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ Vidal, G. «Mor Víctor Jou, fundador de Zeleste». ElPuntAvui.cat, 11-04-2023. [Consulta: 12 abril 2023].
* 1 2 3 4 «Mor Víctor Jou, fundador de la sala Zeleste i impulsor del Canet Rock». CCMA.cat, 11-04-2023. [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ «Víctor Jou, el alma de Zeleste». La Vanguardia, 12-04-2023 [Consulta: 12 abril 2023].