OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Excursionisme als Països Catalans

L'excursionisme als Països Catalans, i de forma especial, al Principat de Catalunya, va venir arran de les ganes de coneixement i estudis, juntament amb una creixent estima pel territori propi que va ressorgir durant la Renaixença. Tot això també va ser possible gràcies a les millores que van anar sorgint en temes de comunicacions i de la mateixa situació de la població; per exemple, l'enderrocament de les muralles de Barcelona (que obligaven a retornar a la ciutat a una hora fixa) el 1854 va afavorir l'interès per aquest esport, que anà lligat a inquietuds culturals, científiques i fins i tot polítiques.
Inicialment, l'excursionisme era practicat per persones concretes, i de forma aïllada, com per exemple, durant el segle xviii, Rafael d'Amat i de Cortada, baró de Maldà, va realitzar diverses excursions a diverses parts de Catalunya i del Rosselló. Ja el 1840 Pere Nolasc Bofill havia efectuat un viatge als Banys de la Presta; a Reus, el Centre de Lectura organitzà una pujada a la Mola de Colldejou (1860). Aviat geòlegs, historiadors, filòlegs, geògrafs, botànics, folkloristes, entre d'altres, emprengueren viatges i recerques sobre gran nombre d'aspectes del país. El procés culminà amb la creació de la primera entitat excursionista d'importància, a Barcelona: l'Associació Catalanista d'Excursions Científiques (1876). Discrepàncies de criteri originaren una nova societat: l'Associació d'Excursions Catalana (1878), però el 1890 hom les fusionà totes dues en una de sola: el Centre Excursionista de Catalunya.
Al País Valencià els primers corrents excursionistes van derivar en unes inicials sortides dutes a terme per l'associació Lo Rat Penat, i el Sindicat d'Iniciativa de Vernet va néixer el 1907 al Rosselló.

## Referències

* ↑ «Excursionisme als Països Catalans». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Capítul I. Naiximent de Lo Rat Penat» (pdf). Lo Rat Penat. Arxivat de l'original el 30 d’octubre 2013. [Consulta: 3 setembre 2012].

## Vegeu també

* Història del muntanyisme a Catalunya
* Història de l'escalada a Catalunya
# Fondue de formatge

La fondue de formatge és una menja elaborada a partir de formatges de pasta dura com el gruyère, el beaufort o el Comté, entre d'altres, fosos (fondus en francès) amb vi o sense, i acompanyats de pa. És el plat nacional suís, però també és propi d'altres regions alpines, com la Savoia, i del Jura a França, i la Vall d'Aosta a Itàlia.

## Història

A la Ilíada d'Homer apareix una recepta de formatge de cabra amb farina i vi que és considerada la referència més antiga d'aquesta preparació alimentària.
La recepta de la fondue de formatge actual es troba però en llibre de cuina publica a Zúric l'any 1885.

## Preparació

La fondue de formatge es prepara en una cassola, anomenada caquelon, habitualment fregada amb un gra d'all. S'hi deixa desfer els formatge (és possible que s'afegeixi farina de blat o de blat de moro per evitar la separació dels formatges), amb vi blanc o altres begudes alcohòliques (kirsch o cervesa). També es poden tallar alguna dent d'all per afegir-la a la preparació.
El mateix caquelon es presenta a taula sobre una font de calor que manté la fondue a la temperatura de fusió del formatge. Havent punxat un rosegó de pa no gaire tendre amb una forquilla allargada, els comensals introdueixen la forquilla a la fondue per recollir el formatge i menjar-lo, després de fer girar la forquilla sobre el caquelon a fi de recollir els fils de formatge que es poden formar i assolir la temperatura adient.
La fondue de formatge s'acompanya habitualment d'un vi blanc sec i àcid de la mateixa regió, com ho són els vins de Vaud o de Savoia (Fendant, Appremont, etc.), o de kirsch.

## Varietats regionals

En funció dels formatges propis de cada regió, la composició de la fondue de formatge varia, per adaptar-se a la disponibilitat i característiques pròpies de l'entorn. Així és com moltes fondues de formatge adopten un gentilici particular.
Les principals especialitats de fondue :
| Formatges | Fondues |
| 100% gruyère | vaudoise |
| 100% vacherin fribourgeois | fribourgeoise |
| 50% gruyère et 50% vacherin | moitié-moitié |
| 50% gruyère et 50% emmental | neuchâteloise |
| 1/3 gruyère, 1/3 emmental et 1/3 sbrinz | Suïssa central |
| 1/3 emmental, 1/3 beaufort et 1/3 comté | savoyarde |
| 100% comté | jurassienne (F) |
La "meïtat i meïtat" fa referència a la composició a parts iguals de gruyère i vacherin fribourgeois. A la Savoia també es poden trobar fondues elaborades exclusivament amb beaufort. I a la Vall d'Aosta, el formatge predominant a les fondues de formatge és el fontina.

## Referències

* ↑ La cuisine pratique, libre de cuina que rebé la menció honorable a l'exposició culinària suïssa de Zuric l'any 1885
# Formació de carrer

Una formació de carrer és un grup de música que actua principalment als espais públics. Quan es va recuperar el carrer com a espai lúdic i festiu, després de la dictadura franquista, s'hi concentrà molta activitat festiva que renovellava i donava un nou sentit i una nova ritualitat a les celebracions. Actes com cercaviles, grups d'animació, seguicis, entre d'altres, en què l'element musical és molt important, ocupen ara bona part de les programacions de les festes majors. Agafa volada la gralla, instrument de carrer per excel·lència i que s'havia mantingut viu a les comarques del Camp de Tarragona, Garraf i Penedès, sens dubte per la vinculació al món casteller. Ensems, comencen a néixer formacions de grallers que acompanyen gegants, bèsties, balls populars, etc.
A la Barcelona de final dels setanta i principi dels vuitanta del segle xx, la gralla també fa forat i se'n comencen a crear grups. Alguns, com ara els del barri de Gràcia, s'emmirallen amb el funcionament sitgetà i creen l'Escola de Grallers i Timbals de Gràcia. Amb el temps i la formació de nous músics –cal destacar ací el paper de l'Aula de Música Tradicional i Popular–, les formacions han ampliat repertoris i els instrumentistes han adquirit qualitat i han diversificat instruments. Actualment la gralla, tot i que continua essent l'instrument majoritari, comparteix espai amb sacs de gemecs, flabiols, tarotes, tibles, tenores, fiscorns, etc.

## Referències

* 1 2 «Formació de carrer». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Enllaços externs

* Aula de Música Tradicional i Popular Arxivat 2014-12-16 a Wayback Machine.
# Francesc Murgadas i Bardí

Francesc Murgadas i Bardí (Vilanova i la Geltrú, 4 d'octubre de 1948) és un biòleg i periodista català, especialitzat en gastronomia.
Llicenciat en ciències biològiques per la Universitat de Barcelona el 1973, exercí de professor a l'Institut de Batxillerat Manuel de Cabanyes des de 1978. Ha publicat diversos llibres en el camps de les ciències naturals, com ara Juegos de ecología (1986), Fer mapes (1989) o Meteorología práctica (1990). En el camp de la gastronomia ha publicat receptes de cuina i ha estat professor en cursos de cuina. Combinà aquestes activitats amb col·laboracions en diversos mitjans de comunicació. Després d'una etapa inicial, llarga i intensa, a Ràdio 4 i Ràdio 1, i una estada de cinc anys a Catalunya Ràdio com a col·laborador del programa "La solució", va estar durant cinc temporades a COM Ràdio.
Col·labora, entre d'altres, en la revista Cuina i, des de 1985, és membre del consell de redacció de La Fura, on ha publicat i publica setmanalment diversos escrits, com ara un bloc de receptes, i, des del 1998, un davantal irònic diari, "La Murga", a la versió electrònica de la mateixa publicació. Amb "Penedès Edicions", empresa editora de La Fura va publicar la trilogia Els productes a taula, Joc de fogons i Els estris a taula. Actualment resideix a Les Cabanyes.

## Bibliografia

* Els productes a taula (Penedès Edicions, 1996)
* Joc de fogons (Penedès Edicions, 1998)
* Els estris a taula (Penedès Edicions, 2000)
* El llibre de les receptes d'hivern (Cossetània Edicions, 2004)
* El llibre de les receptes de primavera (Cossetània Edicions, 2005)
* El llibre de les receptes d'estiu (Cossetània Edicions, 2006)
* La cuina de l'aviram (Cossetània Edicions, 2006)
* El llibre de les receptes de tardor (Cossetània Edicions, 2007)
* Taller de cocina (Octaedro, 2008)
* La cocina del pescado (RBA Editores, 2009)
* No em toquis els fogons amb Jaume Figuls (Ed. L'Albi, 2010)

## Referències

* 1 2 Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú : dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003, p. 225. ISBN 84-85960-83-1.
* ↑ Francesc Murgadas, ceresnutricion
* ↑ «La fura». Arxivat de l'original el 2016-11-15. [Consulta: 14 novembre 2016].
* ↑ «Francesc Murgadas». [Consulta: 15 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a eixdiari.cat
* Blog de Francesc Murgadas Arxivat 2016-11-15 a Wayback Machine.
# Karma Peiró

Karma Peiró (Barcelona, 1968) és una periodista catalana. Especialitzada en internet i les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) i el periodisme de dades. Va ser directora de Nació Digital des del juliol de 2015 fins a l'abril de 2018.
Inicia la seva carrera el 1992 a TVE i tres anys més tard entra en contacte amb les noves tecnologies, quan el 1995 començà a treballar a Servicom, el primer proveïdor d'internet per a usuaris particulars de l'Estat. Ha treballat i ha ocupat càrrecs de responsabilitat en mitjans com ara Web, en.red.ando Catalunya Ràdio, La Vanguardia Digital i el 3cat24.cat, entre d'altres. Va ser la presidenta del Grup de Periodistes Digitals (GPD), de 1999 a 2001. Com a docent, ha impartit cursos al Col·legi de Periodistes de Catalunya i a les facultats de Periodisme de les següents universitats: Universitat Autònoma de Barcelona, Universitat Pompeu Fabra, Universitat Ramon Llull, Universitat de Girona, Universitat Internacional de Catalunya i Universitat de Vic. És membre del grup espanyol de l'Open Knowledge Foundation.
Així mateix, és directora de la Fundació Visualització per la Transparència (ViT) que promou l’ús de les dades obertes per empoderar la ciutadania i el rendiment de comptes de la informació pública, i membre del Consell Assessor de l’Observatori d’Ètica en Intel·ligència Artificial de Catalunya.
Els darrers anys, a més de dirigir el diari Nació Digital (2015-2018), s'ha dedicat al periodisme de dades.
L'any 2020 va obtenir el Premi Bones Pràctiques en Comunicació no Sexista que atorga l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya, per una informació sobre violències masclistes, confinament i dades.

## Referències

* 1 2 «Karma Peiró, nova directora de Nació Digital». Nació Digital. Arxivat de l'original el 29 d’abril 2022. [Consulta: 15 juliol 2015].
* ↑ «Karma Peiró». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ NacióDigital. «Relleu a la direcció de NacióDigital | NacióDigital». Arxivat de l'original el 2019-02-12. [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ «Karma Peiró». web. Kosmopolis 2015 (CCCB via OTRS). [Consulta: 5 novembre 2015].
* ↑ «Who we are» (en anglès americà). [Consulta: 29 març 2022].
* 1 2 «Premis de Comunicació no Sexista: Guanyadores 2020». [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ Peiró, Karma; Guallar, Javier. «Introducció al periodisme de dades. Característiques, panoràmica i exemples.» (PDF). COBDC, 2013. Arxivat de l'original el 2019-02-12. [Consulta: 11 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Karma Peiró - Lloc web oficial
* Lloc web actualment karmapeiro.com
# Karimah Westbrook

Karimah Westbrook (Chicago, 6 d'octubre de 1978) és una actriu estatunidenca coneguda pel seu paper de Grace James a la sèrie dramàtica The CW All American.

## Trajectòria

Westbrook es va formar a l'American Academy of Dramatic Arts i després va començar a treballar a la pantalla i l'escenari. Va fer el seu debut televisiu l'any 2000, apareixent en un episodi del drama mèdic de la CBS City of Angels i més endavant a la pel·lícula dramàtica de dansa per a adolescents Save the Last Dance. Westbrook també va ser protagonista convidada en diverses sèries de televisió, com ara Girlfriends, Mad Men i Shameless.
Westbrook ha treballat en pel·lícules independents, com American Violet (2008) al costat de Nicole Beharie i Alfre Woodard. Ha interpretat papers secundaris a les pel·lícules Els diaris del rom (2011), Suburbicon (2017) i After We Collided (2020). El 2018 va ser seleccionada com a Grace James, la mare del personatge principal de la sèrie dramàtica de CW, All American.

## Referències

* 1 2 3 Hanson-Firestone, Dana. «10 Things You Didn't Know About Karimah Westbrook». TVOvermind, 17-11-2019.
* ↑ Petski, Denise. «‘All American’s Karimah Westbrook Signs With Innovative Artists» (en anglès americà), 12-06-2024. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Baadasssss! (2003)».
* ↑ «Lee la reseña de la película ‘Suburbicon’ dirigida por George Clooney» (en castellà), 27-10-2017. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «'After We Collided' Rounds Out Cast With Charlie Weber, Louise Lombard, Candice King & More», 15-08-2019.
* ↑ Petski, Denise. «Karimah Westbrook Joins CW's April Blair/Spencer Paysinger Pilot; Justina Adorno Books ABC's 'Grand Hotel'», 19-03-2018.
* ↑ Gidlow, Steve. «Karimah Westbrook Says The CW's "All American" Is an All-Important Show». MediaVillage, 07-10-2019.
# Fulles d'herba (pel·lícula)

Fulles d'herba (originalment en anglès, Leaves of Grass) és una pel·lícula de comèdia negra estatunidenca del 2009 escrita i dirigida per Tim Blake Nelson. És protagonitzada per Edward Norton com els germans bessons, juntament amb Richard Dreyfuss, el mateix Nelson, Susan Sarandon, Melanie Lynskey i Keri Russell. S'ha doblat al català central, i també al valencià per a À Punt.
Ambientada a l'estat natal de Nelson, Oklahoma, la pel·lícula es va rodar en realitat al nord-oest de Louisiana, que va ser seleccionada pels seus generosos incentius de producció cinematogràfica.
Fulles d'herba es va presentar al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2009, i va tenir una estrena limitada als Estats Units en només sis cinemes el 2 d'abril de 2010. No va impressionar a la taquilla dels Estats Units, on va guanyar uns escassos 70.066 dòlars en la venda d'entrades per un pressupost de producció de 9 milions de dòlars. L'acollida de la crítica va ser lleugerament positiva, però contraposada. La pel·lícula va rebre millor recaptació a escala internacional, i va guanyar 948.687 dòlars.

## Repartiment

* Edward Norton com els bessons idèntics Bill i Brady Kincaid
* Richard Dreyfuss com a Pug Rothbaum
* Susan Sarandon com a Daisy Kincaid
* Keri Russell com a Janet
* Tim Blake Nelson com a Rick Bolger
* Melanie Lynskey com a Colleen
* Steve Earle com a Buddy Fuller
* Lucy DeVito com a Anne
* Lee Wilkof com a Nathan Levy
* Ken Cheeseman com a Jimmy Fuller
* Maggie Siff com a Rabbi Renannah Zimmerman
* Josh Pais com a Ken Feinman
* Ty Burrell com a professor Sorenson
* Pruitt Taylor Vince com a Big Joe Sharpe
* Randal Reeder com a Shaver

## Referències

* ↑ «Fulles d'herba». ésAdir. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ «Fulles d'herba». À Punt, 07-08-2022. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ Triplett, Gene «Tim Blake Nelson goes to comic, tragic extremes with 'Leaves of Grass». The Oklahoman, 13-10-2010. «“I tried to film ‘Leaves of Grass' in Oklahoma but it was literally about a million dollars less to shoot in Louisiana,” Nelson said. “It’s up to Oklahoma to remain competitive with tax incentives. That’s what’s pulling movies to these states."»
* ↑ Pierce, Nev «Edward Norton–not appearing in a cinema near you». The Guardian, 26-03-2011.
* ↑ Evans, Ian. «Leaves of Grass premiere at the 2009 Toronto International Film Festival». DigitalHit.com. [Consulta: 18 desembre 2009].
* ↑ Anne Thompson. «Leaves of Grass Gets A Theatrical Release After All». Indiewire, 20-08-2010.
* ↑ «Leaves of Grass: Movie Details». the-numbers.com. [Consulta: 9 novembre 2019].
* ↑ «Leaves of Grass Movie Reviews, Pictures». Rotten Tomatoes. Flixster. [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ Heath, Paul. «Sarandon and Dreyfuss to smoke 'Grass'», 08-09-2008. Arxivat de l'original el 6 desembre 2008.
# Jacinto Morano González

Jacinto Morano González (Madrid, 5 de febrer de 1984) és un advocat i polític espanyol.
Llicenciat en Dret i Economia per la Universitat Carles III de Madrid (UC3M), va participar en els processos dels ERO de Radiotelevisió Valenciana (RTVV), com a lletrat de la Confederació General del Treball (CGT), i dels ERO de Telemadrid.
Candidat al número 7 de la llista de Podem per a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de 2015, va resultar elegit diputat autonòmic. Ha estat vinculat durant el transcurs de la x legislatura del parlament regional al corrent anticapitalista del grup parlamentari. Designat senador l'Assemblea de Madrid el 7 de febrer de 2019, es va incorporar al seu escó a la Cambra alta el 19 de febrer. El març de 2019 es va anunciar la seva inclusió en la candidatura d'Isabel Serra de cara a les primàries de Podem Comunitat de Madrid, prèvies a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de 2019.

## Referències

* 1 2 «Morano González, Jacinto». Senat d'Espanya. [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «Los motivos para anular el ERE de RTVV». Las Provincias, 22-10-2013 [Consulta: 11 març 2019].
* 1 2 «Beatriz Gimeno, Jacinto Morano o David Carracero, en la candidatura de Isa Serra a las primarias de Podemos en Madrid». Europa Press, 11-03-2019. [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ Junta Electoral Provincial de Madrid: «Elecciones a la Asamblea de Madrid 2015. Publicación candidaturas. Fase proclamación». Boletín Oficial de la Comunidad de Madrid, 99, 28-04-2015, pàg. 45. Arxivat de l'original el 2019-03-11. ISSN: 1989-4791 [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «Los 'pablistas' dirigirán 6 secretarías del Consejo Ciudadano, cuatro los anticapitalistas y una los 'errejonistas'». El Independiente, 17-11-2016 [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ García, Javier «Podemos ratifica a Clara Serra como portavoz de la Asamblea un mes después de la dimisión de Ruiz-Huerta». 20minutos.es, 05-11-2018 [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «Estrenan escaño once nuevos senadores, entre ellos el primero de Vox». Hoy, 19-02-2019 [Consulta: 11 març 2019].
* ↑ «La Asamblea nombra al diputado de Podemos Jacinto Morano como senador, en sustitución de Espinar». Europa Press. [Consulta: 11 març 2019].
# Ganxo (bàsquet)

Un ganxo, en bàsquet, és un llançament a cistella en el qual el jugador, normalment en posició perpendicular al cèrcol, llança la pilota suaument amb un moviment del braç, creant un arc el qual acaba per sobre del seu cap.
El ganxo va ser realitzat per primera vegada en jocs oficials a l'Eurobasket 1937 per Pranas Talzūnas, membre dels campions en aquell moment, l'equip de bàsquet de Lituània. Sovint se li atribueix a l'antic Goose Tatum dels Harlem Globetrotter haver inventat el tret de ganxo; i fins i tot disparar sense mirar la cistella.

## Referències

* ↑ «ganxo - Diccionari general de l'esport | TERMCAT». [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ contacto@deporteclopedia.com. «▷ El gancho (baloncesto): técnica, cuándo usarlo, historia,...» (en castellà), 23-12-2021. [Consulta: 19 novembre 2023].
# Krys Lee

Krys Lee és una escripta sud-coreana nascuda a Seül, educada als Estats Units d'Amèrica i el Regne Unit i que viu al seu país natal. Escriu en anglès en l'espai condicionat per ser coreana i estatunidenca. Considera que no és part total d'ambdues cultures i identitats.
El seu pare era un predicador cristià carismàtic i violent. Té una germana. Quan tenia quatre anys marxaren a San José als Estats Units. Estudià a la Universitat de Califòrnia a Los Angeles gràcies a una beca. Estudià poesia a la Universitat de York.
El 2012 publicà el recull de relats Drifting House, que va tindre una bona rebuda. Durant més d'una dècada ha ajudat els desertors de Corea del Nord, cosa que, juntament amb la seua obsessió amb el cristianisme, queda reflectiva en la seua primera novel·la How I Became a North Korean. És professora d'escriptura creativa a la Universitat de Yonsei a Seül.

## Referències

* ↑ Chang Avila, Stephanie «Ten Important Modern and Contemporary Writers from South Korea». The Culture Trip, 04-10-2016 [Consulta: 1r novembre 2018].
* ↑ Owen, Jean «Immigration, Incest and Post-Nationality in Krys Lee’s “The Believer”». Open Cultural Studies, 2, 1, 01-10-2018, pàg. 176. DOI: 10.1515/culture-2018-0016.
* 1 2 Laity, Paul «Krys Lee interview: ‘North Koreans became part of my world, and then I got threats'». The Guardian, 12-08-2016 [Consulta: 1r novembre 2018].
# Las Bistecs

Las Bistecs foren un duet de música electrònica català, format a Barcelona el 2013 per Alba Rihe i Carla Moreno Parmenter. Les integrants de la banda emmarquen la formació dins de l'electro-disgusting, un «corrent artístic, performàntico-musical, amb l'objectiu de molestar i no deixar indiferent una societat saturada d'informació». El seu àlbum debut, Oferta, es publicà l'1 de setembre de 2016, després de diversos mesos dedicats a l'enregistrament. Així mateix, havien engegat un procés de micromecenatge a través de la plataforma Ulule a fi de poder materialitzar l'àlbum. Destaquen els quatre senzills, llançats prèviament a la publicació d'aquest primer treball: «Historia del arte (HDA)», «Universi», «Caminante» i «Señoras bien».
El 2017 foren guardonades amb el Premi Sol Música per al millor videoclip amb la seva cançó «Señoras bien», lliurat als Premis MIN 2017 de la música independent celebrat al Teatre Nuevo Apolo de Madrid. Un cop acabada la seva gira «Malgusto Tour» on promocionaven el seu àlbum, el 5 d'octubre de 2018 anunciaren la seva separació a través d'un comunicat a la xarxa social Facebook.

## Referències

* ↑ Vendrell, Pol; Torres, Pau; Oliveras, Celia. «Electrodisgusting: música per a les 'mamarrachas'». Diari de Barcelona, 31-07-2021. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Pernás, Manu. «Las Bistecs, reinas del electrodisgusting (2016)» (en castellà). Mondo Sonoro, 19-08-2016. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Rodríguez, Beatriz. «Las Bistecs: "Somos conscientes de que no sabemos cantar"» (en castellà). El Mundo, 13-04-2017. Arxivat de l'original el 2017-04-13. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Busquets, Jordi Pueyo. «Las Bistecs: “No vingueu al concert, us rebentarà l’oïda i us sagnaran els ulls”», 19-08-2016. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Pastor, Custodio. «Señoras bien» (en castellà). El Mundo, 25-02-2016. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ «Premios MIN 2017» (en castellà). Premios de Música Independiente, 29-04-2017. Arxivat de l'original el 2017-04-29. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Alonso, Sebas E. «Las Bistecs anuncian su separación» (en castellà). Jenesaipop, 05-10-2018. [Consulta: 10 juliol 2022].