OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Ijuez

El riu Ijuez (en aragonès i oficialment Ixuez) és un riu de nord de la península Ibèrica, afluent del riu Aragó. Discorre per la província aragonesa d'Osca. En el seu tram alt se li coneix amb el nom de riu Iguácel.

## Descripció

El riu Iguácel neix als vessants del Bacún, als contraforts del massís de la penya Collarada, a més de dos mil metres d'altitud. Passa pel Monestir de Santa Maria d'Iguàcel, i recorre tota la vall de la Garcipollera -canviant de nom a el de riu Ijuez- fins a la seva desembocadura en el riu Aragó pel seu marge esquerra, a uns 830 msnm, aigües avall de Castiello de Jaca, prop de l'ermita de Santa Juliana de Garcipollera.
Fins a finals del segle xix, al menys, el riu es documentava també en castellà amb el nom de riu Ixuez, segons Lucas Mallada (1878).

## Referències

* ↑ «ORDEN VMV/70/2019, de 18 de enero, por la que se publica el Acuerdo adoptado por el Gobierno de Aragón, en su reunión celebrada el día 15 de enero de 2019, por el que se aprueban las modifcaciones del Nomenclátor Geográfco de Aragón» (PDF) p. 4125. Diputació General d'Aragó, Boletín Oficial Aragó.
* ↑ Mallada, Lucas. Memorias de la Comisión del Mapa Geológico de España. Huesca: Instituto de Estudios Altoaragoneses, 1990. ISBN 84-86856-40-X.
# Narcissus nobilis

Narcissus nobilis és una planta bulbosa de la família de les amaril·lidàcies (Amaryllidaceae).

## Descripció

Narcissus nobilis és una planta bulbosa amb un bulb d'entre 18 a 35 mm. Les fulles fan de 15-45 cm x 8-12 mm. L'escap fa entre 15 a 50 cm. L'espata fa entre 40 a 55 mm. Les flor1flors tenen un tub groc-daurat, més o menys tacat de verd, de 20 a 26 mm, tèpals blanquinosos de (25)-30-40 (55) mm, generalment retorçats i corona groga daurada, de 25 a 40 mm. Els seus estams són maculats. Floreix cap a finals d'hivern i principis de la primavera entre febrer i maig. Les llavors tenen estrofiol, per la qual cosa probablement es dispersin amb ajuda de les formigues. La reproducció vegetativa és molt limitada i es dona a través dels bulbs subterranis.

## Distribució i hàbitat

Narcissus nobilis és un endemisme del nord de la península Ibèrica, amb límit oriental al País Basc i occidental a Galícia. La majoria de les poblacions se situen al centre de la Serralada Cantàbrica, entre les províncies de Lleó, Astúries i Palència. Creix a una altitud entre els 50 i els 1700 msnm i habita en preferentment sobre substrats silicis, formant part de pastures supraforestals, bruguerars i prelandes, ambients higroturbosos i ribes de rierols, arribant a les fagedes, rebolls i pinedes, i les seves orles de protecció, en general a baixa altitud.

## Taxonomia

Narcissus nobilis va ser descrita per (Haw.) Schult. & Schult.f. in J.J.Roemer & J.A.Schultes i publicat a Syst. Veg., ed. 15 bis 7: 939, a l'any 1830.

### Etimologia

Narcissus nom genèric que fa referència del jove narcisista de la mitologia grega Νάρκισσος (Narkissos) fill del déu riu Cefís i de la nimfa Liríope; que es distingia per la seva bellesa.
El nom deriva de la paraula grega: ναρκὰο, narkào (= narcòtic) i es refereix a l'olor penetrant i embriagant de les flors d'algunes espècies (alguns sostenen que la paraula deriva de la paraula persa نرگس i que es pronuncia Nargis, que indica que aquesta planta és embriagadora).
nobilis: epítet llatí que significa "notable", "famós".

### Sinonimia

* Ajax nobilis Haw., Suppl. Pl. Succ.: 115 (1819). (Basiònim / sinònim substituït)
* Ajax pseudonarcissus var. nobilis (Haw.) Herb., Amaryllidaceae: 301 (1837).
* Narcissus pseudonarcissus f. nobilis (Haw.) Voss, Vilm. Blumengärtn. ed. 3, 1: 1023 (1895).
* Narcissus festalis var. nobilis (Haw.) H.R.Wehrh., Gartenstauden 1: 200 (1929).
* Narcissus pseudonarcissus subsp. nobilis (Haw.) A.Fern., Bol. Soc. Brot., sér. 2, 25: 182 (1951).

## Referències

* 1 2 «Narcissus pseudonarcissus subsp. nobilis (Haw.) A. Fern.» (PDF) (en castellà). Atlas y Libro Rojo de la Flora Vascular Amenazada de España - Adenda 2017. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Narcissus nobilis». Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Dictionary of Botanical Epithets» (en anglès). [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ «Sinònims de Narcissus nobilis». Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 19 octubre 2022].
# Biozona MN 4

En bioestratigrafia, la biozona MN 4 és una de les setze biozones de mamífers del Neogen utilitzades per caracteritzar els mamífers fòssils que formaven part de la fauna del Neogen a Europa. És precedida per la biozona MN 3 i seguida de la biozona MN 5; juntes, aquestes tres biozones formen l'edat Orleaniana del Miocè mitjà. Aquesta biozona s'inicia amb la cronozona de polaritat magnètica C5Dr, fa 18 milions d'anys, i finalitza amb el cron C5Cr, fa 17 milions d'anys, encara que s'han proposat correlacions diferents.
La localitat de referència utilitzada per correlacionar les faunes amb aquesta biozona és L'Arromiu, al sud-oest de França; altres localitats són Artesilla i Bunyol a Espanya, Tägernaustrasse a Suïssa, Erkertshofen 2 i Petersbuch 2 a Alemanya, Belchatov C a Polònia, i Aliveri a Grècia.
Durant aquesta època, arriba a Europa, provinent d'Àsia, Democricetodon, un muroïdeu, seguit poc després per tres altres muroïdeus: Megacricetodon, Eumyarion, i Anomalomys. Cricetodon, que també arriba posteriorment a l'oest d'Europa, només es troba present durant aquesta època a Grècia. L'arcaic muroïdeu Melissiodon i Ligerimys, un membre extint de la família Eomyidae, apareixen per última vegada durant aquesta època. Els lirons del gènere Glirulus, trobats en antics dipòsits a Turquia, apareixen en aquesta època a Europa per primer cop; aquest gènere conté una única espècie vivent, la rata dormidora japonesa (Glirulus japonicus).
Els gèneres de proboscidis, que pertanyen al grup que inclou als elefants, Archaeobelodon i Prodeinotherium van arribar per primer cop a Europa. El rinoceront Diaceratherium hi apareix per últim cop, mentre que altres 5 gèneres de rinoceront, Plesiaceratherium, Brachypotherium, Lartetotherium, Gaindatherium, i Hispanotherium, fan la seva primera aparició. Phyllotillon, un membre relacionat amb la família extinta Chalicotheriidae, va emigrar cap a Europa durant aquesta edat. Diversos artiodàctils, com Bunolistriodon (un porc), Dorcatherium (un tragúlid), Lagomeryx (semblant a un cérvol), Amphimoschus (semblant a un bòvid), i Eotragus (el primer autèntic bòvid), van aparèixer per primer cop durant aquesta època. L'última aparició del primitiu Amphitragulus (un remugant), també va tenir lloc durant aquesta biozona. El creodont Hyainailouros, emigrant des d'Àfrica, també va viure a Europa durant la biozona MN 4. Entre els carnívors, la primera aparició del mustèlid Leptoplesictis i del Prosansanosmilus de dents de sabre, cau en aquesta època.

## Referències

* 1 2 3 4 Mein, P. «European Miocene mammal biochronology». A: Rössner, G.E. & Heissig, K. (ed.). The Miocene Land Mammals of Europe. Múnic: Verlag Dr. Friedrich Pfeil, 1999, p. 25–38. (anglès)
* ↑ Steininger, F. «Chronostratigraphy, geochronology and biochronology of the Miocene "European Land Mammal Mega-Zones (ELMMZ)" and the Miocene "Mammal Zones (MN-Zones)"». A: Rössner, G.E. & Heissig, K. (ed.). The Miocene Land Mammals of Europe. Múnic: Verlag Dr. Friedrich Pfeil, 1999, p. 9–24. (anglès)
# Chilonatalus

Chilonatalus és un gènere de natàlids que viu a Sud-amèrica i les Antilles.

## Taxonomia

* Ratpenat d'orelles d'embut cubà (Chilonatalus micropus)
* Ratpenat d'orelles d'embut de les Bahames (Chilonatalus tumidifrons)

## Referències

* ↑ Simmons, Nancy B. «Chiroptera». A: Wilson, Don E. i Reeder, DeeAnn M. Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference (3rd ed) (en anglès). Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005, p. 312–529. ISBN 978-0-8018-8221-0 [Consulta: 12 setembre 2009]. Arxivat 26 de setembre 2012 a Wayback Machine.
# Felipe Ramírez

Felipe Ramírez (actiu entre 1628-1631) va ser un pintor barroc espanyol seguidor de Juan Sánchez Cotán.
Res no se sap de la vida d'aquest pintor, autor de l'excel·lent Natura morta amb card, francolí, raïms i lliris del museu del Prado, signat i datat el 1628, i d'un Varón de Dolores, datat el 1631, conservat en una col·lecció privada de Bèlgica, còpia quasi literal d'un llenç del segle xvi de la Catedral de Toledo. Aquesta circumstància, i la semblança de l'única natura morta coneguda amb altres obres de Sánchez Cotán, fan pensar que el pintor fos natural de Toledo o que, almenys, tingués allà fixada la seva residència, relacionat potser amb el toledà i també pintor de natures mortes Cristóbal Ramírez.
A la natura morta del museu del Prado, per a alguns autors còpia d'un original perdut de Sánchez Cotán, utilitza alguns elements presos directament d'aquest, com la disposició general i la figura del card, còpia literal dels pintats pel mestre Juan Sánchez Cotán en algunes de les seves natures mortes, però difereix d'ell pel que fa a la tècnica, on accentua la il·luminació tenebrista a base de traços ordenats del pinzell, i pel fet que introdueix un motiu absent a tota l'obra coneguda de Sánchez Cotán, ço és, una rica copa daurada amb lliris.

## Referències

* Pérez Sánchez, Alfonso E. Pintura española de bodegones y floreros de 1600 a Goya. Museo del Prado, catálogo de la exposición. Madrid : Ministerio de Cultura, 1983, p. 29 i 35. ISBN 84-500-9335-X.
* Museo del Prado. La belleza de lo real. Floreros y bodegones en el Museo del Prado 1600-1800. Catálogo de la exposición. Madrid : Publyco S.A., 1995, p. 43-45. ISBN 84-87317-43-X.

## Enllaços externs

* Fitxa pàgina web del Museu del Prado
# James A. G. Rehn

James Abram Garfield Rehn (Filadèlfia, 26 d'octubre de 1881 - 25 de gener de 1965), va ser un entomòleg i mastòleg estatunidenc. Va ser un escriptor molt prolífic, que va escriure nombroses obres i articles, de vegades en solitari, encara que sovint en col·laboració amb altres científics eminents de l'època, entre els quals destaquen Witmer Stone i Gerrit Smith Miller. Va ser membre de l'Acadèmia de Ciències Naturals de Filadèlfia.

## Vida

Rehn va néixer a Filadèlfia el 26 d'octubre de 1881, fill de William J. Rehn i Cornelia Loud. Va ser educat al Public Industrial Art School i a l'Acadèmia de Belles Arts de Pennsilvània. Va entrar a l'Acadèmia de Cièncias Naturals de Filadèlfia el 1900 com a estudiant, i poc després va passar a ser associat de la Secció d'Entomologia. Va servir com a Secretari entre 1920 i 1938, i Secretary Corresponsal entre 1938 i 1959, encara que va continuar treballant a la Secció d'Entomologia. Va morir el 25 de gener de 1965.

## Obres i articles

James A. G. Rehn, va escriure molt durant la seva vida, més de 20 llibres i més de 100 articles. Alguns dels seus llibres són:
* A Collection Of Mammals From Sumatra : With A Review Of The Genera Nycticebus And Tragulus (1902), juntament amb Witmer Stone.
* The grasshoppers and locusts (Acridoidea) of Australia (1952).
* The Adult Of Crypsicerus Cubicus Saussure (Orthoptera: Acrididae: Lathicerinae) (1955).
* The Correct Placement Of The Genus PRIONACRIS (Orthoptera; Acrididae; Cyrtacanthacridinae) (1959) amb Harold J. Grant.
* An Additional Tribe Of The Romaleinae (Orthoptera; Acrididae) (1960), juntament amb Harold J. Grant.
* Distributional records and notes on the family Tanaoceridae (Opthotera; Acridoidea) (1960), juntament amb Harold J. Grant.
* The genus OPSHOMALA of Serville, 1831 (Orthoptera; Acrididae; Cyrtacanthacridinae) (1961), juntament amb David C. Eades.
* Contributions To Our Knowledge Of The North American Melanoplini (Orthoptera; Acrididae; Cyrtacanthacridinae) (1964).
A més, es van publicar 7 volums que contenien 57 articles, escrits entre 1901 i 1951, i publicats a Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, i 5 volumns que contenien 54 articles, escrits entre 1900 i 1955, i publicats a Transactions of the American Entomological Society.

## Referències

* ↑ «Academy of Natural Sciences of Philadelphia President's Office and Administration records». Academy of Natural Sciences, 1874-2003, pàg. 7. Arxivat de l'original el 2011-10-17 [Consulta: 15 setembre 2011]. (anglès)
* ↑ «Articles i obres (Academy of Natural Sciences of Philadelphia)». (anglès)
# Delmir de Caralt i Matheu

Delmir de Caralt i Matheu (Mataró, 1835 - 1914) fou un advocat i empresari català.

## Biografia

Fill de Josep de Caralt i Argila i de Maria Matheu i Jaques, es casà amb Filomena Sala i Tió i fou pare de Josep de Caralt i Sala, comte de Caralt des del 1916, i de Delmir de Caralt i Sala, casat amb Maria dels Àngels Puig i España. Fou avi del cineasta Delmir de Caralt i Puig.
El 1863 fundà amb Pelegrí Marquès i Riba l'empresa Marqués, Caralt i Cia, dissolta el 1869, i que fou la pionera en desenvolupar la indústria del cànem. La fàbrica esdevingué Caralt i Pérez i s'instal·là a l'Hospitalet de Llobregat. El 1906 va morir Pelegrí Marquès i es quedà com a soci únic amb el nom de Caralt i Cia.
Fou president de Foment del Treball Nacional i de la Junta d'Obres del Port de Barcelona, i diputat a Corts del Partit Conservador pel districte de Mataró a les eleccions generals espanyoles de 1891, des d'on defensà el proteccionisme.

## Bibliografia

* Blasco, Yolanda; Badia-Miró, Marc «La industria del cáñamo en Barcelona: de la sociedad en comandita a la sociedad anónima (1863-1919)». X Congrés d'Història de Barcelona: "Dilemes de la fi de segle, 1874-1901", 27-30 novembre 2007.
* Cabana, Francesc «Els Caralt. La gran empresa del cànem». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
* Costa i Oller, Francesc «El poder del cacic. Eleccions generals a Mataró els anys de la Restauració». Sessió d’Estudis Mataronins, 7, 1990, pàg. 111-122.
# Requeriment previ potestiu

El requeriment previ potestiu és una eina del dret administratiu, que suposa una diligència preliminar en un recurs contenciós administratiu i a Espanya ve regulat per l'article 44 de la Llei 29/1998 de 13 de juliol de Jurisdicció del Contenciós Administratiu pel qual en el litigi entre administracions públiques no es pot interposar recurs administratiu, sinó en via judicial, tot i que l'administració demandada podrà de forma potestativa derogar l'acte administratiu en qüestió.

## Referències

* ↑ Llei 29/1998 de 13 de juliol de jurisdicció contenciosa administrativa
# Triari

Els triaris (llatí: triarii) eren els soldats veterans de l'exèrcit republicà abans de les reformes de Gai Mari. El seu nom derivaria de la paraula llatina tres ('tres'), que indica que eren la tercera i última línia de soldats. Formaven l'última línia de batalla als manípuls. Els triaris eren molt menors en nombre comparats amb la resta de les tropes d'infanteria. En la formació clàssica de la legió romana es mantenien a l'última fila, com a tropes de reserva per situacions crítiques. Adoptaven una posició semblant a la de la falange grega, encara que de molta menys importància.
Els triaris, com la resta de legionaris, tenien l'obligació de portar una armadura completa (anomenada panòplia). Portaven un escut de forma oval, i en un principi n'havien portat un de rodó, anomenat clipeu. També duien una galea, un casc de bronze amb proteccions laterals, i una cuirassa. La seva arma característica era una llarga llança, l'hasta, encara que també disposaven d'una gladius, l'espasa dels legionaris que usaven almenys des de la Segona Guerra Púnica. Quan l'equipament de cada soldat a l'exèrcit anava a càrrec de cadascú, els triaris, per ser veterans, tenien més possibilitats econòmiques i les seves proteccions corporals eren de gran qualitat; entre d'altres, disposaven d'una cota de malla i proteccions addicionals al casc. La seva tasca consistia en actuar si les dues primeres línies del desplegament es col·lapsaven. En la majoria de batalles no entraven en combat, ja que la resta de tropes d'infanteria generalment derrotaven les tropes enemigues. Encara que no poguessin vèncer, els triaris oferien una forta resistència que permetia que la resta de l'exèrcit es reagrupés o bé es retirés ordenadament sense sofrir gaires danys.
Els triaris van ser dissolts, igual que la resta de categories de les tropes reclutades a partir de l'equip que es poguessin permetre, ja que es va formar un exèrcit professional amb equip estandarditzat per a tots a costa de l'estat, a partir de les reformes de Gai Mari. Durant l'època imperial la paraula triarii es donava a la tercera part de la cohort, però només era un títol honorífic, ja que tota la cohort estava armada i equipada de la mateixa manera.

## Referències

* ↑ «legió». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 19 maig 2021].
* 1 2 Southern, Paul. The roman army: a social and institutional history. Oxford; Nova York: Oxford University Press, 2007, p. 88, 90, 94. ISBN 9780195328783.
* ↑ Penrose, Jane (ed.). Rome and her enemies an empire created and destroyed by war. Oxford: Osprey, 2008, p. 33-34. ISBN 9781846033360.
# Ca l'Artigues (Pacs del Penedès)

Ca l'Artigues és un mas situat al municipi de Pacs del Penedès, a la comarca catalana de l'Alt Penedès.
# Cristina Medina

Cristina Medina (Sevilla, Espanya, 26 d'abril de 1971) és una actriu espanyola, un dels papers que l'han fet més popular és el de Nines Chacón en la sèrie La que se avecina.

## Biografia

Tot i que s'ha fet molt famosa arran de la seva participació en la sèrie La que se avecina, es tracta d'una actriu amb una llarga trajectòria damunt dels escenaris, ja fa molts anys interpretant obres de teatre. Així, ha format part de companyies teatrals com el Centro Andaluz de Teatro", "TNT" o "Atalaya", amb les quals ha representat moltes obres. L'any 1997 va fundar amb Joan Estrader la companyia "Teatro de Humor Pez en Raya", que els permet posar en escena peces d'humor creades per ells mateixos. Amb els seus espectacles han donat la volta al món, i han actuat en molts llocs com Nova York, Xangai, Zúric, Anglaterra, Veneçuela, Costa Rica, i moltes altres ciutats i països.
Entre les obres que han portat a tants racons del món destacarem algunes com Llorar por llorar, Lo cerebro, Pésame mucho,Tápate, Sólala o Hot burrito, totes elles amb un sentit de l'humor absurd i boig, però molt cuidat i de qualitat. Alguns d'aquests espectacles han guanyat importants premis, com el Premi al Millor Espectacle de Winchester a Anglaterra per Pésame mucho o el Premi del Festival Internacional de l'Humor de Madrid per Tàpate, entre d'altres.
L'any 2004, Cristina va fer la seva primera incursió en el cinema,va ser en el llargmetratge Caminar entre clowns, dirigida per Yolanda Ortega. L'any 2008 va entrar a formar part de la sèrie La que se avecina, que li va donar una gran popularitat, en el qual interpreta a "Nines Chacón".

## Filmografia
### Cinema

* Caminar entre clowns (2004,curtmetratge)

### Televisió

* La que se avecina (2008-2014)
* Ni contigo ni sin ti (2011)
* Museo Coconut (2011)
* Esposados (2013)

## Premis

* Premi a la millor actriu andalusa amb "Miles Gloriosus". (1996)
* Premi del públic al millor espectacle en el IX Festival Internacional de Humor de Madrid con "Tápate" (Pez en Raya) (2003)
* Premi al millor espectacle de la temporada en Bath i Winchester (Anglaterra) con "Pésame Mucho" (Pez en Raya). (2003)
* Premi al millor espectacle en la XXI Fira del teatre de Tàrrega "Sólala" (Pez en Raya)(2004)
* Premi al millor espectacle en el XI Festival Internacional de Humor de Madrid (Pez en Raya)(2005)

## Referències

* ↑ «Biografía de Cristina Medina» (en castellà). biografias. [Consulta: 5 març 2014].
# Amadeu Serch i Gelambí

Amadeu Serch i Gelambí (Barcelona, 1904 - Barcelona, 27 de novembre de 1988) va ser un guia excursionista i professor català, i un dels pioners de l'escoltisme a Catalunya.
Fou soci i secretari del Centre Moral i Instructiu de Gràcia. Signa el manifest fundacional de la Palestra, l'entitat catalanista, fundada el 1930 per Josep Maria Batista i Roca, de la qual fou cap de secretaria. També fou el responsable i cap de les emissions de Ràdio Associació de Catalunya entre els anys 1931 i 1939. Professor de català, es dedicà al cinema en català i col·laborà a mitjans com Claris, La Publicitat, Catalunya Ràdio, entre d'altres. En la postguerra es dedicà també a l'estudi del màrqueting i a la prospectiva, relacionat amb el Club de Roma, la Unesco, etc. Fou soci fundador i conseller del Centre Català de Prospectiva. En la seva condició de guia excursionista, fou membre del Consell General de la Germanor de Minyons de Muntanya (1930). L'any 1948, en plena clandestinitat de l'escoltisme, substituí a Pinyol com a comissari nacional dels Minyons de Muntanya-Boy Scouts de Catalunya, càrrec que ocupà fins al 1958. Entre les seves publicacions es troben L'Exemple de Txecoslovàquia: la lluita per la independència, els sokols (1932) i El càmping: esport de la vida a l'aire lliure (1934). Va morir a causa de les seqüeles de les ferides que va patir després d'un accident automobilístic a Barcelona l'estiu de 1988.

## Referències

* 1 2 3 «Amadeu Serch i Gelambí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Albesa i Riba, Carles. «Serch i Gelambí, Amadeu (1904-1988)». A: Excursionisme (1928-1931): un periòdic més enllà de l'excursionisme. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2003, p. 111. ISBN 978-84-8415-535-5 [Consulta: 30 juny 2020].
* 1 2 «Fallece en Barcelona Amadeu Serch, uno de los fundadores de Radio Associació de Catalunya». La Vanguardia (Hemeroteca), 28-11-1988 [Consulta: 30 juny 2020].
* ↑ «Serch i Gelambí, Amadeu, 1904-1988». CCUC. [Consulta: 30 juny 2020].
# Dylan Verrechia

Dylan Riis Verrechia (París, 9 de març de 1976) és un director de cinema, autor, guionista i productor de cinema caribeny-danès-franco-nord-americà amb seu a Nova York. Va créixer a Saint Barthélemy al Carib, i va patir una malaltia òrfena que el va tenir postrat durant molts anys. Llicenciat amb honors a la Tisch School of the Arts de la Universitat de Nova York, les pel·lícules de Verrechia s'han projectat a festivals de cinema d'arreu del món.

## Filmografia

Tierra Madre (Part II de la Trilogia de Tijuana) va guanyar el 2010 el premi del jurat a la millor pel·lícula al Reeling Chicago Lesbian and Gay International Film Festival el premi del jurat amb menció especial al Festival Internacional de Cinema de Morelia el Premi Diversitat al Festival Internacional de Cinema Gai i Lèsbic de Barcelona el Premi al millor llargmetratge estranger al Festival Internacional de Cinema de Williamsburg, el premi Cinesul a la millor pel·lícula a el Festival de Cinema Iberoamericà Cinesul, la Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Mèxic, el Premi Menció Honorífica al Festival de Cinema de Nova Jersey, i el Lei de Plata per a l'Excel·lència en la realització de cinema al Festival Internacional de Cinema d'Honolulu.
Kids of the Majestic va guanyar el premi Artivist a la millor pel·lícula en la categoria de defensa infantil al Artist Film Festival & Awards i els premis de reconeixement de direcció i escriptura de l'Associació Nacional d'Artistes de Cinema i Mitjans Digitals. .
Tijuana Makes Me Happy (Part I de la trilogia de Tijuana) va guanyar el Gran Premi del Jurat a la millor pel·lícula narrativa al Slamdance Film Festival de 2007, i el premi Indie Max del Festival de Cinema de San Antonio.
També és el cofundador de Troopers Films (Arakimentari de Travis Klose, guanyador del Festival Internacional de Cinema de Brooklyn de 2004) i 25th Frame (Picture Me de Sara). Ziff, guanyador del Festival Internacional de Cinema de Milà 2009) i explorador d'ubicacions a la frontera mexicana amb Sangre de mi sangre de Christopher Zalla, guanyador del Festival de Cinema de Sundance de 2007).

## Referències

* ↑ Tierra Madre, una historia con corazón, al web del Festival de Morelia
* ↑ X Festival Internacional de Cinema LGTIB de Catalunya a elespectadorimaginario.com
* ↑ 7th Artivist Film Festival Announces Artivist Award Winning Films for 2010 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.,
* ↑ Leydon, Joe. «Tijuana Makes Me Happy». Variety, 28-01-2007. [Consulta: 10 juliol 2009].
* ↑ Vice, Jeff «Slamdance hands out its 'Sparky' film awards». Deseret News, 28-01-2007. Arxivat de l'original el 2012-07-28 [Consulta: 10 juliol 2009].