OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abu-l-Qàssim al-Hussayn ibn Alí al-Maghribí

Abu-l-Qàssim al-Hussayn ibn Alí al-Maghribí (àrab: أبو القاسم الحسين بن علي المغربي, Abū l-Qāsim al-Ḥusayn b. ʿAlī al-Maḡribī), conegut com al-wazir al-Maghribi (‘el visir al-Maghribí’) i com a al-Kàmil Dhu-l-wizaratayn, (Alep, 981 - Mayyafarikin, 1017) fou un visir abbàssida de la família dels Banu l-Maghribí.
El 996 el califa fatimita al-Hàkim li va donar un càrrec menor al diwan. El 1009/1010 el visir Mansur ibn Abdun va instigar la matança del seu pare Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Hussayn al-Maghribí i la resta de la família, però va aconseguir fugir i es va refugiar a Palestina amb els jarràhides, tot rebent la protecció de l'emir Hàssan ibn al-Mufàrrij ibn Dàghfal. En endavant va excitar els beduïns contra el califat fatimita. Devia tenir èxit perquè els jarràhides van assetjar Ramla, que estava sota control fatimita, i la van saquejar. Abu-l-Qàssim va aixecar llavors un «anti-califa» en la persona d'un xerif de la Meca, Al-Hàssan ibn Jàfar, que va prendre el làqab d'ar-Ràixid bi-L·lah. El finançament de l'operació va sortir de fondre l'or i plata de la Kaba amb el qual es van encunyar uns dírhams i dinars coneguts com a kabiyya. Però els beduïns foren subornats pel califa Al-Hàkim i la revolta va fracassar. Abu-l-Qàssim va fugir a l'Iraq. Primer va residir a Wàssit i després a Bagdad. Llavors va servir com a visir a Mossul a l'uqàylida Qirwaix ibn al-Muqàl·lad, i després a Mayyafariqín al marwànida Nasr-ad-Dawla ibn Àhmad. Després fou visir del califa però implicat en una conspiració proalida a Kufa, va haver de fugir a la cort de Nasr-ad-Dawla. Va morir a Mayyafariqín el 1017.
Va deixar escrites diverses composicions poètiques.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Maghribī".
* Селезнев, Н. Н.. Книга собеседований. Илии, митрополита Нисивина,c везиром Абӯ-л-Kāсимом ал-Хсайном ибн Алӣ ал-Магрибӣ и Послание митрополита Илии везиру Абӯ-л-Kāсиму (en rus i àrab). Moscou: Институт класси6еского Востока и анти6ности, 2018. ISBN 978-5-98862-371-7 [Consulta: 6 agost 2021].
# Jaume Cordelles i Oms

Jaume Cordelles i Oms fou prior comendatari de Sant Pere del Mont i canonge de Barcelona. Va esser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1599. Era doctor en dret civil i canònic.
Durant el seu trienni va estar molt malalt de gota i sovint havia de ser portat en llit a Palau.
Coincideix el seu mandat amb les Corts de Barcelona (1599), i posteriorment hi hagué una certa pressa per disposar de les constitucions d'aquesta cort per a evitar que es repetís la situació de manipulació que hi havia hagut a les anteriors de Montsó.
Va tenir una posició de bona relació amb Felip II, cosa que portà a enfrontar-se amb el diputat militar Joan de Vilanova i Tragó. El virrei de Catalunya, Lorenzo Suárez de Figueroa y Córdoba, duc de Feria, que havia mantingut una actitud favorable a la Diputació durant el seu mandat, va endurir les seves posicions i acabà detenint al diputat militar, fet que provocà forts aldarulls i tensions, fins al punt que el rei hagué de destituir el virrei i nomenar al seu lloc l'arquebisbe de Tarragona, Joan Terès i Borrull.
Val a dir que fou nomenat rector de la Universitat de l'Estudi General de Barcelona, càrrec que exercí entre l'1 d'agost de 1584 i el 31 de juliol de 1586.
També s'ha d'esmentar que amb anterioritat a ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya fou oïdor eclesiàstic de dita institució així com diputat eclesiàstic l'any 1599.
Va morir a Barcelona l'any 1604.

## Bibliografia

* Fernández Luzón, Antonio. "La Universidad de Barcelona en el siglo XVI". Barcelona: Publicacions i Edicions Universitat de Barcelona, 2005. 342 p. Disponible a: Catàleg de les biblioteques de la UB
* Soler i Sabaté, Josep (Dir.). "Història de la Generalitat de Catalunya i dels seus presidents". Barcelona: Generalitat de Catalunya, Enciclopèdia Catalana, 2003. Disponible a: Catàleg de les biblioteques de la UB

## Enllaços externs

* Els orígens de la Generalitat de Catalunya Arxivat 2014-12-13 a Wayback Machine.. Generalitat de Catalunya. (Consulta: 26 novembre 2014).
* «Jaume Cordelles i Oms. Un presidents malalt de gota que exerceix el càrrec amb decisió». El Punt Avui, 21-04-2013 [Consulta: 26 novembre 2014].
* Llistat presidències i presidents de la Generalitat de Catalunya. Gencat.cat (Consulta: 26 novembre 2014).
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Geminis

Geminis fou una revista literària i cultural fundada a Tortosa per Gerard Vergés i Jesús Massip. De publicació irregular, se n'editaren 43 números entre 1952 i 1961. Hi col·laboraren escriptors i intel·lectuals com Joan Baptista Manyà, Manuel Ribas Piera, Alfons Carles Comín, Francisco Casamajó i Manuel Pérez Bonfill, entre molts altres.

## Context històric

Abans de parlar de la revista Geminis, cal situar-la en el seu context per tal de comprendre millor la seva significació. En plena postguerra espanyola la societat està sofrint els problemes desencadenats per la Guerra Civil. En el cas concret de Catalunya, cal tenir present que s'estava patint una dura repressió cultural dels elements identitaris més significatius, sobretot pel que fa al català. A partir dels anys 40 semblava que la situació començava a canviar i apareixien els primers signes de recuperació. Els catalans lluitaven per mantenir la seva llengua i la seva cultura, i la ciutat de Tortosa no només no es quedà al marge d'aquest procés de recuperació, sinó que va experimentar una destacada represa cultural i artística, per la seva significació i qualitat$^{[1]}$.
En aquest context de canvi i reivindicació cultural comencen a sorgir a la ciutat diversos grups culturals, impulsors d'aquest procés, entre els quals destaca la publicació del primer número de la revista Geminis al juliol de l'any 1952.

## La revista

La publicació estava impresa en format gran i formada per quatre planes. Utilitzava el castellà i, en menor mesura, el català; el fet que el títol en majúscules de la revista es pugui llegir tant en català com en castellà ja en denota el caràcter bilingüe. El nom de «Geminis» també rau del fet de ser-ne dos fundadors. La redacció es localitzava, inicialment, a l'avinguda de Colom, 10, de Tortosa, i posteriorment es traslladà al carrer Pare Cirera de la mateixa localitat. Fou la primera revista a publicar una esquela en català d'ençà del 1939, amb motiu de la mort de Carles Riba: «Carles Riba. Exemple viu de fidelitat, poeta, intel·lectual europeu i català, mestre de joventut, ha mort. Tortosa, arran de la seva sang, està de dol. Déu li ha donat el premi de la vida. Germans en la fe: feu-li la caritat d'una oració».

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Tortosa». Serra d'Or, 1, 10-1959, p. 20. Arxivat de l'original el 2014-07-14 [Consulta: 7 juliol 2014].
Viccionari
# Platja del Coco

La platja del Coco és una platja urbana del municipi de Badalona (Barcelonès) situada al barri del Progrés. Limita per llevant amb la platja del Pont del Petroli, a l'alçada de la plaça del Patí de Vela, i per ponent amb el port de Badalona, a l'alçada del carrer Cervantes. Té una longitud de 170 m i una amplada mitjana de 70 m. Està formada per sorra de gra mitjà i el pendent d'entrada al mar és una mica pronunciat. El fons marí és de sorra. Està flanquejada pel passeig Marítim, amb palmeres. S'hi accedeix per un pas elevat i disposa de dutxes, sanitaris, punts de socorrisme i una guingueta. En aquesta platja es practica el nudisme.
Rep el nom per l'activitat de la fàbrica que hi havia a la platja, la Companyia Auxiliar per al Comerç i la Indústria (CACI), on es fabricava midó a partir de l'arròs, i olis vegetals a partir, entre d'altres, del coco, i per aquest motiu era coneguda popularment com 'el Coco'.
L'Agència Catalana de l'Aigua efectua un control quinzenal de la qualitat de l'aigua, durant la temporada de bany, amb el resultat d'excel·lent. Està guardonada amb la Bandera Blava, que reconeix internacionalment la qualitat de l'aigua i serveis.

## Referències

* ↑ «Platges de Badalona. Coco». Àrea Metropolitana de Barcelona.
* ↑ «Platja del Coco». Ajuntament de Badalona.
* ↑ «Platja del Coco». Catalunya.com.
* ↑ «Los nudistas de Badalona no quieren cambiar de playa». La vanguardia, 28-06-2012.
* ↑ Les fàbriques perdudes de la façana marítima. Badalona: Museu de Badalona, juliol 2022, p. 58. ISBN : 978-84-88758-66-8.
* ↑ «Platja de Coco». Agència Catalana de l'Aigua.
* ↑ «96 platges i 24 ports, guardonats amb la Bandera Blava 2023». Generalitat de Catalunya, 04-05-2023.
# Fontinalis

«Fontinalis» té aquests significats:
* Aule Aterni Fontinalis cònsol de Roma el 454 aC i tribú del poble el 448 aC
* Molsa aquàtica; gènere (Fontinalis)
* Cyprinodon fontinalis, espècie de peix de la família dels ciprinodòntids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.
* Mugilogobius fontinalis, espècie de peix de la família dels gòbids i de l'ordre dels perciformes.
* Spathula fontinalis espècie de triclàdide dugèsid que habita l'aigua dolça de Nova Zelanda.
* Salvelinus fontinalis, peix de la família dels salmònids
# Andreu Pont

Andreu Pont Bosom, anomenat Andreu Pont d'Osseja (Oceja, 15 d'agost de 1606 — Perpinyà, 1653) fou abat de Santa Maria d'Amer i de Santa Maria de Roses (1643-1653), va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1647.
Va ser abat de Sant Pere de Camprodon entre 1640 i 1643 i poc després va jurar fidelitat com a monjo a la congregació benedictina el 18 d'agost de 1644, on va ser nomenat president català del capítol l'any 1648.
És sabut que Andreu Pont va participar en l'expulsió dels monjos de l'abadia de Montserrat.
Durant el seu mandat com a president de la Generalitat hagué d'afrontar diversos problemes crònics. Els nous governants francesos incomplien sistemàticament la legalitat catalana, més per desconeixement que per criteri; l'enfrontament institucional amb en Pèire de Marca es mantingué durant anys; la volatilitat dels virreis no ajudava a consolidar les relacions. En aquest període es succeïren tres governants francesos importants: Lluís II de Borbó-Condé, Michele Mazzarino i Lluís de Borbó-Vendôme. Enmig d'aquest ambient es publicà el Manifiesto de la fidelitat catalana, integridad francesa i perversidad enemiga de la justa conservación de Catalunya en Francia, que comportà la detenció de Francesc Martí i Viladamor.
Però el problema més greu fou el dels allotjaments de les tropes en territori català. Era un problema per partida doble, ja que tant les tropes franceses com les filipistes es feien donar menjar i beure de franc i maltractaven als que els hostatjaven.

## Referències

* 1 2 3 Història dels Presidents..., pàg. 226-228
* ↑ Zaragoza Pascual, Ernesto. L'Abadia de Montserrat. Catàleg dels monestirs catalans, 1997. ISBN 8478268871. , pàg.63
* ↑ Zaragoza Pascual, Ernesto. L'Abadia de Montserrat. Història de la Congregació Benedictina Claustral Tarraconense i Cesaraugustiana (1215-1835), 2004. ISBN 8484156680. , pàg.182-183
* ↑ Eulàlia Duran, Maria Toldrà, Anna Gudayol. Maria Toldrà, Institut d'Estudis Catalans. Repertori de manuscrits catalans (1620-1714), 2006. ISBN 9788472838901.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Jaume de Copons i de Tamarit

Jaume de Copons i de Tamarit, ardiaca d'Andorra, canonge de la Seu d'Urgell, bisbe de Vic (1664-1674) i de Lleida (1674-1680), va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1662.
Provenia d'una família originària de Vilafranca del Penedès amb àmplia trajectòria política i militar. Era fill de Dalmau de Copons i, el seu germà Joan va ser comanador de l'Orde de Sant Joan de Jerusalem i va morir el 1642 a la guerra dels Segadors. Una germana seva, Margarida, va ser abadessa de Sant Daniel.
Una altra branca originària de les terres d'Urgell i la Segarra va estar àmpliament implicada a la guerra dels Segadors al costat francès que els va valer títols de noblesa a Ramon de Copons i Aiguaviva Tamarit (senyor del Bullidor), Joan Francesc de Copons i de Sabater (senyor de la Manresana) i Josep de Copons i de Gebeli (senyor de Llor).
No és el cas de Jaume de Copons que era filipista i havia estat insaculat en qualitat de supranumeràri el 1655, en ple període de depuració posterior a la revolta. Anteriorment, en època de presència francesa, havia format part d'alguna junta de Braços (1648) i d'una trenta-sisena (1650) i havia tingut algun enfrontament amb el bisbe francès Pèire de Marca i amb el canonge d'Urgell, Llorenç de Barutell, qui va acabar desterrant a Jaume de Copons a Begues per "desafecta al rei francès". Amb aquests antecedents, després del 1655 i abans de ser extret com a president, va formar part de nombroses juntes, trenta-sisenes i va ser ambaixador de la Diputació davant del virrei (1656). El 1664 en ser nomenat bisbe de Vic, el procurador general va demanar l'extracció d'un nou diputat eclesiàstic per incompatibilitat entre els dos càrrecs, però Copons es va oposar i, després d'un llarg enfrontament, el virrei va decidir que continués, atès que només faltaven uns mesos per a la fi del trienni.
El seu mandat com a president de la Generalitat va ser un període sense cap mena de vitalitat política atesa la cada cop més intensa preeminència virregnal. Va coincidir en aquests anys amb tres virreis: Francisco de Orozco, de dilatada experiència des de 1650; Francisco de Moura Corte-Real, un continuita de la política del seu predecessor i que només va estar un any abans de ser succeït per Vincenzo Gonzaga e Doria procedent de Nàpols i estret col·laborador de Joan Josep d'Àustria.

## Referències

* 1 2 3 4 Història dels Presidents..., pàg. 251-254
* ↑ Joan Busquets i Dalmau. Abadia de Montserrat. La Catalunya del barroc vista des de Girona: la Crònica de Jeroni de Real (1626-1683), 1994. ISBN 8478265147, 9788478265145. , pàg.76-77

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Josep de Camporrells i de Sabater

Josep de Camporrells i de Sabater fou un eclesiàstic i polític català, que va ser ardiaca d'Andorra, canonge de la Seu d'Urgell i president de la Generalitat de Catalunya (1671-1674).
Era fill de Bernat Miquel de Camporrells i d'Herclé, baró de la vila de Biosca, i de Magdalena de Sabater i d'Oluja, de Barcelona. La família Camporrells tenia la senyoria de Biosca des del segle xiv. La seva família tenia una àmplia presència als estaments religiosos i polítics.
L'any 1641 va ocupar el canonicat de Vilamitjana de la Seu d'Urgell que Pau Claris havia deixat al morir el 27 de febrer de 1641. En aquella època el bisbe d'Urgell, Pau Duran, de tendències filipistes, estava enfrontat amb els canonges que, com Camporrells, eren partidaris dels francesos. Amb tot, el 1652 Camporrells va ser acusat de ser afecte al rei espanyol per part del canceller de l'audiència Llorenç de Barutell i Puigmartí i acabà sent desterrat a Begues juntament amb Jaume de Copons i de Tamarit. Quan Barcelona va ser reconquerida el 1652, els dos desterrats varen ocupar el lloc de vicaris generals de la Seu d'Urgell.
Va ser síndic del Capítol de la seu de Barcelona el 1661, període en què va ser insaculat.
Va ésser nomenat president de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1671. Tot i la teòrica pau entre Espanya i el Regne de França després de la guerra de Devolució i la Tractat d'Aquisgrà, la realitat era que a les fronteres continuaven les batusses i, en conseqüència, les tropes reials estaven instal·lades arreu de Catalunya. Les contínues tensions amb la població pel reiteratiu problema de l'allotjament i avituallament portava a la Diputació a protestar sovint davant de l'indolent virrei Francisco Fernández de Córdoba i Pimentel. Finalment va caldre enviar un ambaixador a veure la reina regent, Marianna d'Àustria. Es varen presentar diversos memorials de greuges en els anys següents però tots patien una lentitud en el seu tractament insuportable. La pressió mitjançant la denúncia davant del Consell d'Aragó va aconseguir la substitució del duc de Sessa com a virrei per Francisco de Tutavila y del Rufo, amic personal de Joan d'Àustria, el 17 d'agost de 1673.

## Referències

* ↑ Història dels Presidents..., pàg. 269-271

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Esteve Mercadal i Dou

Esteve Mercadal i Dou, canonge i ardiaca de Vic, va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1674.
Era fill del notari Antoni Ramon Mercadal i de Margarida Dou de Sant Privat d'en Bas. Els seus oncles: Esteve Dou va ser ciutadà honrat de Barcelona i Francesc Dou va ser bisbe de Barcelona (1668-1673) i ardiaca de la seu de Vic, on probablement va estar substituït pel seu nebot Esteve Mercadal.
Durant el seu mandat al front de la Generalitat es varen succeir les contínues incursions de tropes franceses a l'Empordà i el Rosselló arribant fins i tot a Girona. La monarquia francesa declara la guerra el 29 d'octubre de 1673. Els dos primers anys varen ser favorables a la corona espanyola, però l'abril de 1675 els francesos concentraren 13.000 infants i 4.000 cavallers per a preparar la invasió. Van conquerir l'Empordà però van ser aturats a Girona. Amb tot, el 1675 es preveia una nova incursió i Esteve Mercadal inicia un reclutament per a fer front a l'assalt visitant Vic, Berga, Ripoll, Camprodon, la Vall d'Hostoles, Santa Pau i Olot. El virrei canvia tres cops: Francisco de Tutavila y del Rufo, Juan Antonio Pacheco Osorio Toledo i Alexandre Farnese.

## Referències

* ↑ Història dels Presidents..., pàg. 272-274

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Stöckte

Stöckte (en baix alemany Stöckt) és un poble del municipi de Winsen an der Luhe al districte d'Harburg a Baixa Saxònia a Alemanya. El 31 de juin de 2013 tenia 1868 habitants. Fins a la reorganització administrativa del 1972 era un municipi independent. És a les confluències de Luhe amb l'Ilmenau, que hi fa de frontera amb Hoopte, i d'aquest amb l'Elba.
El primer esment escrit Stokede data de 1252. El 1972, el municipi fins aleshores independent va fusionar amb la ciutat de Winsen an der Luhe. La principal activitat econòmica és l'agricultura: conreu de blat, floriculltura i horticultura. Antigament, el gra es transportava des del port, al qual antigament, hi havia tres drassanes, de les quals el 2002 només una queda actiu: la drassana August Eckhoff, que es dedica principalment a la reparació i el manteniment.

## Llocs d'interès

* El Port de Stöckte
* Els senders per a vianants lents al marge de l'Elba, Ilmenau i Luhe
* El seguici de carnaval del Faslam, el diumenge abans el dimarts de Carnaval de Stöckte cap a Winsen i retorn té un èxit supraregional i atreu fins a cinquanta mil visitants.

## Enllaços externs

* Stöckter Faslam, web de l'associació que organitza el Faslam.
* Stöckter Hafen, web de l'associació de promoció del port.

## Referències

* ↑ «Plattdeutsch auf Ortstafeln (Baix alemany als rètols)» (en baix alemany, alemany). Bremen: För Platt e.V., s.d.. Arxivat de l'original el 2015-02-15. [Consulta: 1 octubre 2014 (2014-10-01)].
* 1 2 «Stöckte» (en alemany). Web oficial de la ciutat de Winsen. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ Statistisches Bundesamt. Historisches Gemeindeverzeichnis für die Bundesrepublik Deutschland. Namens-, Grenz- und Schlüsselnummernänderungen bei Gemeinden, Kreisen und Regierungsbezirken vom 27. Mai 1970 bis 31. Dezember 1982. Stuttgart i Magúncia: W. Kohlhammer GmbH, 1983, p. 228. ISBN 3-17-003263-1.
* ↑ Paschel, Manfred «Die letzte Werft von Hoopte». Hamburger Abendblatt, 11 octubre 2002 (2002-10-11) [Consulta: 1 octubre 2014 (2014-10-01)].
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Stöckte
# Jo Walton

Jo Walton (Aberdare, 1 de desembre de 1964) és una escriptora britànico-canadenca de ciència-ficció i fantasia, guanyadora dels premis John W. Campbell, Hugo, Nébula i Mundial de Fantasia. Nascuda a Aberdare, Gal·les, l'1 de desembre de 1964 resideix al Canadà des de 2002.

## Publicacions
### Novel·les

* Sulien series
** The King's Peace (October 2000, Tor Books, ISBN 0-312-87229-1)
** The King's Name (December 2001, Tor Books, ISBN 0-312-87653-X)
** The Prize in the Game (December 2002, Tor Books, ISBN 0-7653-0263-2)
* Tooth and Claw (November 2003, Tor Books, ISBN 0-7653-0264-0) Won the World Fantasy Award.
* Small Change trilogy
** Farthing (August 2006, Tor Books, ISBN 0-7653-1421-5)
** Ha'penny (October 2007, Tor Books, ISBN 0-7653-1853-9)
** Half a Crown (August 2008, Tor Books, ISBN 978-0-7653-1621-9)
* Lifelode (February 2009, NESFA Press, ISBN 1-886778-82-5)
* Among Others (January 2011, Tor Books), ISBN 978-0-7653-2153-4; Nebula Award for Best Novel 2011, Hugo Award for Best Novel 2012, World Fantasy Award nominee
* My Real Children (May 2014, Tor Books), ISBN 9780765332653; Tiptree Award 2014, World Fantasy Award nominee, Aurora Award nominee
* Thessaly trilogy
** The Just City (January 2015, Tor Books), ISBN 9780765332660
** The Philosopher Kings (June 2015, Tor Books), ISBN 9780765332677
** Necessity (July 2016, Tor Books) ISBN 9780765379023

### Altres obres

* GURPS Celtic Myth (with Ken Walton) (1995, roleplaying supplement)
* Muses and Lurkers (2001, poetry chapbook, edited by Eleanor Evans)
* Realms of Sorcery (with Ken Walton) (2002, roleplaying supplement)
* Sybils and Spaceships poetry chapbook (2009, NESFA Press)
* What Makes This Book So Great, collected essays and book reviews (2014, Tor Books) ISBN 0765331934. Review by Paul Di Filippo

### Assaig

* "Story behind "Ha'Penny" by Jo Walton" (2013), from "Story Behind the Book : Volume 1"

## Referències

* ↑ Printed, according to the Salt Lake County library catalog, http://www.slcolibrary.org/, "in a limited hardcover edition of 800 copies"
* ↑ «2014 James Tiptree, Jr. Award».
* ↑ The 2015 World Fantasy Award Nominees Have Been Announced!, at Tor.com; published July 8, 2015; retrieved July 25, 2015
* ↑ 2015 Aurora Awards Nominees, at Locus Online; published May 26, 2015; retrieved November 29, 2015
* ↑ Story Behind the Book : Volume 1 – Essays on Writing Speculative Fiction out now!
# Josep Vieta i Burcet

Josep Vieta i Burcet (Blanes, ca. 1788 — Blanes, 1874) fou un mestre d'aixa català. Conegut com a Veguer o l'avi Bagué, per al·lusió al terme veguer i haver estat molt de temps a França, fou un dels constructors de bergantins, goletes, pollacres, etc. de més renom de la construcció naval catalana del segle xix. Va treballar a Malgrat i posteriorment establí la seva pròpia drassana a Blanes. Entre les seves construccions, destaquen la bricbarca Rafael Pomar, coneguda per fer la travessia de Charleston a Gibraltar en quinze dies, el bergantí-goleta Dolores, la pollacra-goleta Luisa i la corbeta Habana, coneguda anteriorment com a Joaquín Serra.
Al segle xx, el Museu Marítim de Barcelona va dedicar un espai a la nissaga de mestres d'aixa i constructors navals catalans anomenats Vieta.

## Referències

* ↑ Ràfols, 1951, p. 231-232.
* ↑ Ràfols, 1951, p. 231-232, Vol. 3.
* ↑ Martínez-Hidalgo i Sánchez Argüelles, 1965, p. 31.
* ↑ «Joaquín Serra». Registro de Matrícula de la Provincia Marítima de Barcelona. [Consulta: 21 novembre 2018].
* ↑ Martínez-Hidalgo i Sánchez Argüelles, 1965, p. 7.

## Bibliografia

* Martínez-Hidalgo, José María; Sánchez Argüelles, Fernando. Catálogo general del Museo Marítimo 1965. Barcelona: Diputación Provincial, 1965 (Publicaciones del museo ; 4).
* Ràfols, J.F.. Diccionario biográfico de artistas de Cataluña desde la época romana hasta nuestros días (en castellà). Barcelona: Millá, 1951.