OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Teresa Llopart

La Casa Teresa Llopart és una obra eclèctica de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Teresa Llopart està ubicada al carrer Watt 8-10, al barri de Sants. És un edifici plurifamiliar entre mitgeres que consta de planta baixa, tres pisos i terrat. A la planta baixa les obertures es disposen de forma simètrica; la porta principal d'accés als habitatges al centre amb un local comercial a cada banda, aquests tenen una obertura estreta i una de més gran als extrems. Els pilars entre les portes són de formes massisses, amb basament i capitell decorat amb tríglifs.
Al primer pis s'obren quatre portes allindades que donen a un balcó corregut de ferro forjat. Aquest balcó té uns permòdols de suport amb decoració radial. Al segon pis hi ha quatre balcons de ferro forjat amb pedres de tancament als costats i permòdols que aguanten la llosa. Les portes que donen a aquests balcons són allindanats amb ménsules a banda i banda i per sobre tenen un coronament de formes geomètriques, un fris de dents de serres i puntes de llança als extrems. En el primer i segon pis el parament està pintat en franges horitzontals de tons salmó excepte els emmarcaments de les obertures que estan pintades de blanc.
En el tercer pis hi ha set arcs apuntats, s'alternen quatre oberts i tres cecs. Dins dels arcs cecs hi ha decoració esgrafiada: un gerro amb flors i aus a banda i banda. Entre els arcs hi ha les escultures de lleons alats sobre una columna que descansa en una mènsula. Aquests lleons, d'inspiració veneciana, aguanten el ràfec de la cornisa que corona la façana. D'aquesta cornisa pengen quatre cadenes que van d'un lleó a un altre. A sobre de la cornisa, seguint el mateix eix que les escultures dels lleons, hi ha petits pilars de planta cruciforme.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Teresa Llopart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Teresa Llopart». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# 712

El 712 fou un any de traspàs començat en divendres segons els còmputs del calendari gregorià. S'inclou dins el segle viii i pertany a l'edat mitjana.

## Esdeveniments

* Les tropes de Tariq ibn Ziyad recorren Catalunya i la Septimània i signen pactes de capitulació amb les principals ciutats. Els musulmans prenen la ciutat de Tarragona.
* Agató de Constantinoble escriu un opuscle en contra de l'Emperador Filípic Bardanes.
* S'escriuen les primeres cròniques històriques (Kojiki) dins del Període Nara japonès.
* Inici del regnat de Hiuen-tsong a la Xina.
* Batalla de Tolosa (712).
* Muhàmmad ibn al-Qàssim conquereix la regió de Sind, a l'actual Pakistan.
* Ansprand esdevé rei dels llombards.
* Els búlgars saquegen Tràcia.

## Naixements

* Lü Yin, membre del govern xinès
* Du Fu, poeta

## Necrològiques

* Aripert II rei llombard

## Necrològiques

* ↑ Masumi Shibata, Le Kojiki: chronique des choses anciennes, Maisonneuve & Larose, 1997
* ↑ Andreas Papadopoul Bretos, La Bulgarie ancienne et moderne, BiblioBazaar, LLC, 2008
# Joan Seguranyes i Redorta

Joan Seguranyes i Redorta (Vic, 1932) va ser un escultor català.

## Biografia

Fill del també escultor Jaume Seguranyes i Solà, amb qui es va iniciar en l'aprenentatge de l'escultura, va estudiar a l'Escola Municipal de Dibuix i Escultura de Vic, així com a l'Escola d'Arts i Oficis de Barcelona (Llotja). En els seus inicis va treballar com a ajudant de Josep Clarà.
Des del 1960 ha participat en diverses exposicions col·lectives i va exposar per primer cop de manera individual el 1970 a la Sala Articolor de Vic i, posteriorment, ha anat exposant a Sabadell, Elda, Barcelona, Granollers, Reus, Lloret de Mar, Sitges, San Lorenzo de El Escorial, Tossa de Mar, Lleida, Vilafranca del Penedès, Tarragona, Saragossa, Avinyó, Salou, etc. Ha rebut el 1r premi d'escultura (Medalla d'Or) de l'Ajuntament de Vic i la Medalla de Plata del I Saló Internacional d'Ais de Provença, entre d'altres.
La seva obra, dedicada especialment al nu femení, és hereva del noucentisme. Normalment treballa fent els seus models escultòrics en fang, que després fon en bronze.

## Obres

* Sant Pere, façana de la Catedral de Vic.
* Sant Pere, interior de la Catedral de Vic.
* Monument a l'Estudiant de Vic, pl. Miquel de Clariana (Vic).
* Retrat del Dr. Torras i Bages (Vilafranca del Penedès).
* Bust d'Anselm Clavé (Centelles).
* Bust del Dr. Grau (Prats de Lluçanès).
* Retrat de Josep M. Anglada i d'Abadal (Vic).
* Sant Segimon, santuari del sant al Montseny.
* Talla de fusta d'onze imatges per a l'església dels Dolors de Vic.
* Sant Felip Neri, Sagrada Família (Barcelona).
* Bust de Mn. Josep Guiteras.
* Bust de Jaume Portell.
* Bust de Joan XXIII (Vic).
* Bust de l'industrial Josep Roca.
* Retrat del Dr. Jordi Sala i Soler (Vic).
* Sant Jordi, Consell Comarcal d'Osona, edifici del Sucre (Vic).
* Església de Sant Joan Maria Vianney (Barcelona)

## Referències

* ↑ «Joan Seguranyes exposa escultura, pintura i dibuix a la galeria El Carme». El 9 Nou, 17-11-2011 [Consulta: 24 juny 2017].
# John Edmondson

John Edmondson (Wagga Wagga, Nova Gal·les del Sud, 3 de febrer del 1933) és un músic conegut eper les seves 1.000 partitures escrites a bandes de música i per a la formació musical. A més dels seus objectius aconseguits en la música per a l'educació, ha escrit moltes partitures arreglades i composicions per diferents professionals, col·legi militar, i els grups de secundària de les àrees de la banda de música, banda de concert, banda de jazz, danses i corals.

## Biografia

Després d'un període de dos anys amb l'Exèrcit dels EUA 8 i 9 de Bandes Divisió, va rebre el seu Master of Music en la composició de la Universitat de Kentucky l'any 1960, on va estudiar composició amb en Kenneth Wright i la banda de puntuació amb en R. Bernard Fitzgerald. Va ser el primer a rebre el títol de postgrau de la universitat.
Va ensenyar música a l'escola pública durant 10 anys l'àrea central de Kentucky, on va escriure extensament per als seus propis estudiants. Durant aquest mateix temps, com escriptor freelance per a diferents universitats i bandes d'escoles secundàries, també inclosos els 7 anys com a personal d'arreglaments per a la Universitat de Kentucky Wildcat banda de marxa. A més de compondre i arreglar independentment, va ser un trompetista i pianista professional i va desenvolupar la seva pròpia empresa de publicacions educatives.
Després de la seva carrera docent, va ser nomenat successor d'Alfred Reed de l'Educació amb l'Editor de Publicacions Hansen en Miami Beach, Florida, i es va mantenir en aquell lloc i aquella posició durant deu anys. Va ser el responsable de moltes publicacions, com les obres per a banda de concert, banda de música, llibres de solista instrumental i altres materials d'instrucció. A partir d'allà se'n va anar a New York com a Director de la Banda de Concerts, i fent més obres al seu catàleg, que anava augmentant.
Després de ser freelance per a diferents editorials durant set anys, el senyor Edmondson i Anne McGinty formant partitures de Queenwood l'any 1987 i van ser responsables de la creació, producció, promoció i vendes internacionals i distribució del catàleg Queenwood de banda de concert, banda de jazz i música d'orquestra de cordes. Van vendre la seva companyia a la Neil A. Kjos Music Company en el març de l'any 2002, i va escriure exclusivament per a ells en el marc del Queenwood / Kjos nom de l'empresa fins a 2009.

## Referències

* ↑ The Heritage Encyclopedia of Band Music. Composers and their music, two volumes, by William H. Rehrig, Westerville, Ohio: Integrity Press (1991)
# Madeleine de Boisguillaume

Madeleine –o Madelon– de Boisguillaume, de nom veritable Louise Hortense Boisguillaume (París, 1873 – Montoire, 1944), va fer de model per a diversos quadres de Ramon Cases, Santiago Rusiñol, Toulouse-Lautrec…

## Biografia

Era filla d'un comerciant de teixits, que va morir aviat, quan ella tenia dotze anys. Per guanyar-se la vida, més enllà del seu ofici de modista o cosidora, feia de model per a pintors. Va tenir un fill amb l'escriptor Édouard Dujardin i més endavant, després d'una vida atzarosa, es va casar amb el pintor i il·lustrador René Lelong, amb qui tingué una filla, Cécile.

## Trajectòria com a model

Com explica Miquel Utrillo, company de Casas i Rusiñol a Paris, Boisguillaume començà fent de model per a Henri de Toulouse-Lautrec, per al quadre Fille à la fourrure (1891). Però alhora ja posava també per a Rusiñol i Casas durant l'hivern del 1890-1891, i, així, apareix en els seus quadres Jalousie i Concurrent del Moulin de la Galette, de Casas, i Els cavallets, de Rusiñol, una obra que el pintor mantingué sempre dins de la seva col·lecció particular.
Però potser el quadre més conegut en què apareix és Madeleine, de Casas (1892, Montserrat), que la mostra asseguda en una taula del bar Le Moulin de la Galette, que tots plegats freqüentaven, amb una mirada fatigada i melangiosa. Altres quadres de Ramon Casas en què apareix Madeleine com a figura principal són Abans del bany, que s'hauria de datar entre 1892 i 1894, i Noia decadent, que s'havia anomenat tot sovint amb el títol inapropiat de Després del ball, tots dos actualment al Museu de Montserrat. I de Santiago Rusiñol: Grand Bal (1891, Col·lecció Masaveu).
Altres artistes la pintaren també més endavant: Charles Leandre i Alfons Mucha per a la publicitat dels papers de fumar JOB, i René Lelong per il·lustrar les publicacions d'Ollendorf.
* Ramon Casas, Assídua al Moulin de la Galette (1891)
* Toulouse-Lautrec: Fille à la Fourrure (1891)
* Ramon Casas: Madeleine (1892)
* Santiago Rusiñol: Retrat de Madeleine de Boisguillaume (1892)
* Ramon Casas: Abans del bany (1894)
* Ramon Casas: Jove decadent (1899)
* Ramon Casas: Jove decadent (Versió per a Pèl i Ploma)
* Charles Leandre: publicitat del paper de fumar JOB (1900)

## Referències

* 1 2 3 Palau-Ribes O’Callaghan, Mercedes [Amb la col·laboració de Josep de C. Laplana] «La model Madeleine Boisguillaume en tres obres de Casas del MDM». Propileu, 5 [Abadia de Montserrat], 2009, pàg. 18-20.
* ↑ Flaquer, Blanca. «La Madeleine de Ramon Casas». RTVE, 10-12-2013. [Consulta: gener 2020].
* ↑ Utrillo, Miquel. Història anecdòtica del Cau Ferrat. Sitges: Grup d'Estudis Sitgetans, 1989, p. 115.
* ↑ «Història d'una model dels papers de fumar JOB». El Punt Avui, 02-09-2011.
# Marie Darrieussecq

Marie Darrieussecq (Baiona, Pirineus Atlàntics, França, 3 de gener de 1969) és una escriptora francesa.
El 1996 va tindre un gran èxit a França amb la seua primera novel·la Truismes, fet que li va fer ser finalista del Premi Goncourt d'eixe any. Amb aquesta novel·la va vendre més d'un milió d'exemplars arreu del món, i va ser traduïda a més de 30 llengües. Totes les seues obres són protagonitzades per dones, i a França han estat publicades per la mateixa editorial.
Des de 2007 és padrina de l'associació francesa Bibliothèques sans frontières. Durant la campanya presidencial francesa de 2007 va donar el seu suport públic a Ségolène Royal.
El 2013 va rebre el Premi Médicis per la seva novel·la Il faut beaucoup aimer les hommes.

## Referències

* ↑ Dictionnaire de la litterature francaise du XXe siecle.. France: Encyclopædia Universalis, [2016]. ISBN 2-85229-147-9.
* ↑ Publicada en català per Empúries amb el títol de Marranades, traduïda per Jordi Puntí.

## Enllaços externs

* La République des lettres. Bibliography / Biography of Marie Darrieussecq. Arxivat 2013-05-14 a Wayback Machine.
# Miquel-Àngel Casasnovas i Camps

Miquel Àngel Casasnovas Camps (Ciutadella de Menorca, 25 d'agost de 1964) és historiador i professor. Llicenciat en Geografia i Història i Doctor en Història per la UIB (2001). Des del 2011 és el director de l'IES Josep Maria Quadrado de Ciutadella. Ha impartit diversos seminaris a la Facultat de Filosofia i Lletres de la UIB i a l'extensió de la UIB a Menorca. També ha estat professor associat d'història i institucions econòmiques de la UIB entre 1998 i 2000. És vicepresident del Cercle d'Economia de Menorca i, des del 2013, president de la Fundació Enciclopèdia de Menorca i director científic de la mateixa. És membre de l'Institut Menorquí d'Estudis i d'altres institucions i entitats de caràcter científic. Casat amb Maria del Pilar Florit Navarro, d'aquest matrimoni han sorgit dos fills: Clara i Francesc
El 1999 va guanyar el premi l'OCB, amb el seu llibre Història de les Illes Balears.

## Obra publicada

Ha publicat uns 150 de treballs entre llibres, participacions en obres col·lectives i articles. Cal destacar els llibres següents:
* Història de les Illes Balears (Moll, 1998). Segona edició revisada i molt ampliada (Moll, 2007).
* L'economia menorquina en el segle xix (1802-1914) (Documenta Balear, 1998).
* Història II. De la conquesta cristiana a la Guerra de Successió, de l'Enciclopèdia de Menorca, tom X (Obra Cultural de Menorca, 2000).
* Biblioteques, llibres i lectors. La cultura a Menorca entre la Contrareforma i el Barroc (2001)
* Història de Menorca (Moll, 2005). Segona edició actualitzada (Institució Francesc de Borja Moll, 2016).
* L'economia balear (1898-1929) (Documenta Balear, 2005).
* 1558. De Menorca a Istanbul. El saqueig turc de Ciutadella (Ajuntament de Ciutadella, 2010). En col·laboració amb Florenci Sastre Portella.
* Història III, volum 1. De la Menorca britànica a la consolidació del règim liberal (1713-1854), de l'Enciclopèdia de Menorca, tom XI (Obra Cultural de Menorca, 2011)
* El crac de 1911. Una crisi financera a la Menorca de l'inici del segle XX (S'Auba, 2012).

## Referències

* ↑ «Conferència de Miquel Angel Casasnovas – Ateneu de Maó». Arxivat de l'original el 2020-11-24. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ «Miquel Àngel Casasnovas publicarà una Història de Menorca». vilaweb.cat, 11-01-2005. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ «Casasnovas Camps, Miquel Àngel». caiblib.uib.es. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Jefferson, Thomas. The Papers of Thomas Jefferson, Volume 38: 1 July to 12 November 1802 (en anglès). Princeton University Press, 2012-01-24. ISBN 9781400840038.
# Vestalia

Vestalia (en llatí Vestalia) era el nom d'un festival que se celebrava a l'antiga Roma en honor de Vesta, la deessa de la llar. Al seu temple hi cremava el foc sagrat de Roma. Se celebrava entre els dies 7 i 15 de juny.
Era una festa que servia per renovar el contacte amb la dea i demanar-li la protecció de la llar. El primer dia de les Vestalia era l'únic dia de l'any en què el temple de Vesta s'obria a totes les dones, que hi anaven a oferir sacrificis. Hi assistien descalces i despentinades, i amb les seves ofrenes demanaven la benedicció per a tota la família. Com que la llar simbolitza també el forn de pa, els flequers i els moliners la veneraven com la seva deessa patrona i es prenien el dia lliure. A l'inici de les Vestalia, els molins i els ases que els feien girar, eren decorats amb flors i amb collarets fets de trossos de pa, per recordar el mite que s'explicava on Vesta va ser quasi violada per Príap. Un ase va bramar i Príap, espantat, va fugir, salvant-se així la deessa. L'últim dia de la festa, el 15 de juny, es podia anar al temple a treure els excrements dels ases (Quando Stercum Delatum Fas). Es tancava solemnement el temple i la Flamínica dialis purificava el temple escombrant les deixalles i portant-les en professó pels carrers per llençar-les al Tíber.

## Referències

* ↑ August Friedrich von Pauly i altres, Der neue Pauly: Enzyklopädie der Antike, tom 12, Stuttgart: J.B. Metzler, 2003, pàgines 130-132, ISBN 3476014878 (en català: El nou Pauly: enciclopèdia de l'Antiguitat)
* ↑ Brulé, Pierre. La Fille d'Athènes : la religion des filles à l'époque classique: mythes, cultes et société. París: Belles lettres, 1987, p. 112-113. ISBN 9782251603636.
# Émile Verhaeren

Émile Verhaeren (Sint-Amands, Bèlgica, 21 de maig del 1855 - Rouen, França, 27 de novembre del 1916) va ser un poeta en llengua francesa d'origen flamenc, i un dels principals fundadors del modernisme. Va aprendre el francès de la seva família i el dialecte neerlandès de la seva localitat de manera natural (aleshores a Bèlgica no s'ensenyava el neerlandès a les escoles) però va perdre el contacte amb aquest quan, als 10 anys, el van enviar a un internat jesuïta a Gant.
Inicialment se l'ubicà dins el naturalisme, però com a poeta se'l considerà més aviat modernista i místic. Marie Gevers, una altra autora flamenca que escrigué en llengua francesa, el va conèixer per mitjà de la seva neboda, i fou animada per Verhaeren en els seus esforços literaris. Ambdós es feren famosos i les seves obres van ser traduïdes a d'altres idiomes. La seva obra España negra, traduïda i il·lustrada pel seu amic Dario de Regoyos, es publicà a Barcelona (1898).
El museu Émile Verhaeren es troba a Sint-Amands, província d'Anvers, localitat on Verhaeren nasqué.

## Enllaços externs

* Pàgina web del Museu Émile Verhaeren (neerlandès) (francès)
# Şöbiyet

Şöbiyet són unes postres de la cuina turca fetes amb yufka (massa fina), xarop i kaymak, un tipus de crema, que es fa servir com a farciment a la massa (no és kaymak). Es poden considerar una varietat del baklava. La forma de şöbiyet és una mica diferent de la del baklava i damunt s'hi posa festuc picat o ratllat.

## Vegeu també

* Bülbülyuvası
* Şekerpare

## Referències

* ↑ Ghillie Basan. Classic Turkish Cookery. I.B.Tauris, 1997, p. 192–. ISBN 978-1-86064-011-7.
* ↑ «The Oxford Companion to Sugar and Sweets» (en anglès). Michael Krondl, Eric Rath, Laura Mason, Geraldine Quinzio, Ursula Heinzelmann. [Consulta: 18 abril 2015].

## Enllaços externs

* Imatges de "şöbiyet"
# (15760) Albion

(15760) 1992 QB1 (que van voler denominar Smiley) va ser el primer objecte transneptunià a ser descobert després de Plutó i Caront. Va ser descobert en 1992 i després classificat com QB1 cubewano, un objecte en el Cinturó de Kuiper. De fet aquest asteroide va donar origen a la família QB1 (cubewans), En efecte, Q-B-1, en anglès, es pronuncia /kju:bi wʌn/.
(15760) 1992 QB1 va ser descobert per David C. Jewitt i Jane X. Luu en l'Observatori Mauna Kea, Hawaii. Els descobridors van suggerir el nom per a aquest asteroide, però com ja existia un asteroide similar i a l'àrea anomenat (1613) Smiley (nom d'un astrònom nord-americà), aquest nom no va poder ser usat. L'asteroide va rebre el número 15760, i va romandre sense nom. Així que se solia referir-se a ell simplement com "QB1" (això era ambigu, ja que existien altres cinc asteroides numerats similars —(5322) 1986 QB1, (7026) 1993 QB1, (31114) 1997 QB1, (36447) 2000 QB1, i (52468) 1995 QB1— a més d'un gran nombre d'altres asteroides sense nom).
Els següents tres cubewans van ser (15807) 1994 GV9, (16684) 1994 JQ1, (19255) 1994 VK8.

## Referències

* 1 2 3 4 Afirmat a: JPL Small-Body Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/sbdb.cgi?sstr=15760.
* ↑ Afirmat a: JPL Small-Body Database. Identificador JPL Small-Body Database: 2015760.
* ↑ URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=15760.
* ↑ URL de la referència: http://hamilton.dm.unipi.it/astdys/index.php?pc=1.1.3.0&n=1992QB1. Arxiu de l'URL: https://www.webcitation.org/65YuoKijr?url=http://hamilton.dm.unipi.it/astdys/index.php?pc=1.1.3.0. Data d'arxivament: 19 febrer 2012.
* ↑ «What Lurks in the Outer Solar System?». Arxivat de l'original el 2006-01-01. [Consulta: 3 febrer 2016].
* ↑ «MPEC 2008-O05: Distant Minor Planets (2008 AUG. 2.0 TT)». Minor Planet Center, 17-07-2008. [Consulta: 29 setembre 2008].

## Enllaços externs

* Orbital simulation from JPL (Java) Ephemeris
* The IAU circular announcing the discovery
# Welcome to My Life

Welcome to my life és el primer senzill del disc Still Not Getting Any... de la banda canadenca de pop punk Simple Plan.
La cançó parla fonamentalment sobre comparacions entre la vida del cantant amb la vida d'altres persones que poguessin identificar-se amb la d'ell i així els diu "Benvingut a la meva vida" simulant que les altres persones s'asseguin igual en algunes situacions quan ell se sent sempre així. Welcome to my life és un senzill amb molt sentimentalisme de part del grup, la cançó narra els moments que t'asseus deprimit quan sents que ningú al món et comprèn, quan t'asseus sol, frustrat, quan vius en un món en el qual tots et jutgen per la teva manera de ser per la teva forma de vestir per la música que escoltes i creuen que només ho fas per rebel·lió o per portar la contra, però no s'adonen que al fons no estàs bé, ningú no entén el teu dolor, la teva ràbia, el teu odi, simplement et critiquen per com et veuen, mai es posen en la tasca de mirar en el teu interior i adonar-se que tot està malament, que la teva vida és un fracàs. És una cançó que comprèn molt aquesta part dels joves que avui en dia ni pares, ni mestres ni cap adult arribaria a comprendre. Simple Plan és un grup que s'ha destacat per les seves lletres, ja que amb elles molts joves del món sencer poden expressar els seus temors, les seves rancúnies... Són himnes de la joventut.

## Llistes

Welcome to my life es va posicionar al lloc 40 del Billboard Hot 100. Es va posicionar als llocs número 1 de països com Canadà, Espanya i Mèxic. A Llatinoamèrica va aconseguir posicionar-se també al lloc 1 de la llista Els 10 + demanats.
# Idées Fixes - Dies Irae (Variations sur le même sujet)

Idées Fixes - Dies Irae (Variations sur le même sujet) és una pel·lícula grega dirigida per Antouaneta Angelidi i estrenada el 1977.

## Argument

Un estudi de la representació del cos femení en l'art contemporani (René Magritte, Max Ernst, etc.) per demostrar que el gènere és una construcció social.

## Repartiment

* Josy Delettre

## Premis

* Contra-festival de Cinema Grec de 1977 : dues mencions d'honor (millor director jove i premi d'investigació cinematogràfica per a la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema (PEKK))

## Referències

* ↑ Ιdées Fixes / Dies Irae (Variations οn The Same Subject) a filmfestival.gr
* ↑ Idées Fixes / Dies Irae a derives.tv

## Bibliografia

* (francès) Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges Pompidou, 1995. ISBN 2858508135

## Enllaços externs

* Idées Fixes - Dies Irae a YouTube
# Antouaneta Angelidi

Antouneta Angelidi (grec: Αντουανέτα Αγγελίδη, Atenes, 1950) és una directora de cinema i Pintora grega.

## Biografia

Nascuda a Atenes el 1950, va estudiar per primera vegada arquitectura a la Universitat Politècnica Nacional d'Atenes i es va graduar el 1973. Després va estudiar cinema a l'IDHEC i es va graduar el 1977. Paral·lelament, va estudiar semàntica cinematogràfica a l'EHESS amb Christian Metz.
És professora de cinema a la Universitat de Tessàlia i a la Universitat Aristòtil de Tessalònica.
El 2005, el Festival Internacional de Cinema de Tessalònica li va retre homenatge durant una retrospectiva de la seva obra.

## Filmografia

* 1975 : L'Histoire écrite (curtmetratge)
* 1976 : L'Eau (curtmetratge)
* 1977 : Idées Fixes - Dies Irae (Variations sur le même sujet)
* 1985 : Topos
* 1995 : Les Heures
* 1997 : Fragments (documental)
* 2001 : Kleftis i pragmataikotita

## Premis

* Contra-festival de cinema grec de 1977 (Tessalònica): dues mencions d'honor (millor director jove i premi a la recerca cinematogràfica per la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema (PEKK))
* Festival de Cinema Grec de 1985 (Tessalònica): Premi Especial del Jurat, Millor So, Premi de la Unió Panhel·lènica de Crítics de Cinema (PEKK)
* Festival Internacional de Cinema de Tessalònica de 1995: millors decorats, millors vestits

## Referències

* ↑ “A Cinema of Deconstructed Painting”: Antoinetta Angelidi and Rea Walldén on the Rotterdam-Premiering Obsessive Hours at the Topos of Reality a Filmmaker
* ↑ Antoinetta Angelidi: The architecture of dream a tainothiki.gr
* ↑ THIEF OR REALITY de Antoinetta Angelidi, cineuropa.org

## Bibliografia

* (francès) Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Cinéma/Pluriel, Centre Georges Pompidou, 1995. ISBN 2858508135
* Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York et Londres: Continuum, 2012, p. 318. ISBN 978-1-4411-9447-3.

## Enllaços externs

* (grec) Fitxa al Centre de cinema grec