OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Karoo

El Karoo (una paraula de l'idioma Khoisan amb etimologia incerta) és un semidesert situat a Sud-àfrica. Conté dues subregions - el Gran Karoo al nord i el Petit Karoo al sud.

## Gran Karoo

Ocupa una superfície de més de 400.000 km². Geogràficament ha estat una gran conca interior des de fa 250 milions d'anys. Va patir glaciacions diverses vegades i hi va haver deltes interiors, mars, llacs i zones pantanoses. Hi ha grans dipòsits de carbó molt importants per l'economia sud-africana. També hi ha fòssils de rèptils i amfibis.
Els europeus s'establiren a la zona del Cap des de 1652 però no s'endinsaren al Karoo fins al segle xix. Abans d'això en els herbasssars del Karoo hi pasturaven grans ramats d'antílops i zebres entre d'altres. Els Khois i Bushmen hi vivien però no els Bantú, segurament perquè la zona no és apta per la ramaderia bovina. Amb l'arribada dels europeus la ramaderia ovina va degradar les pastures.
A mitjan segle XX es va fer la línia de ferrocarril del Karoo a Worcester al sud i més enllà.
* Karoo Gallery
* Karoo a la primavera prop de Laingsburg
* Karoo a la primavera prop de Laingsburg
* Karoo a la primavera prop de Laingsburg
* Karoo a la primavera prop de Laingsburg
* Karoo a la primavera prop de Willowmore
* Karoo a la primavera prop de Willowmore
* Paisatge del Karoo

## Petit Karoo

És més al sud i més petit. És una vall fèrtil limitada al nord per les muntanyes Swartberg, i al sud per les muntanyes Langeberg i Outeniqua. Cap a l'est es considera que el límit és la regió de Barrydale.
La principal ciutat és Oudtshoorn.

## Referències

* ↑ Oxford English Dictionary, Second Edition, 1989, OED Online

## Enllaços externs

* http://www.karoospace.co.za
# Kiki, el amor se hace

Kiki, el amor se hace és una pel·lícula espanyola de 2016 dirigida per Paco León i protagonitzada per ell, Candela Peña i Álex García, entre d'altres. Es tracta d'un remake de la pel·lícula australiana de 2014 The Little Death. La restricció d'edat és recomanada per a majors de 16 anys.

## Sinopsi

Cinc parelles amb les seves respectives filies s'uneixen en aquesta pel·lícula en la qual els protagonistes hauran de decidir com integren en les seves vides les diferents maneres d'obtenir plaer en ple estiu madrileny.
Cinc històries d'amor i de curioses filies sexuals coincideixen en un esbojarrat estiu madrileny. Dacrifília, elifília, somnofília, dendrofília i harpaxofília són algunes de les particulars maneres d'obtenir plaer que descobreixen els protagonistes, però per a gaudir-les hauran de decidir com integrar-les en les seves vides. Els seus sentiments, les seves pors i sobretot la seva sexualitat es transformen trencant tabús, endinsant-se en una etapa nova, emocionant i lliure on no es renega ni del plaer ni de l'amor.

## Repartiment

* Paco León: Paco
* Ana Katz: Ana
* Candela Peña: María Candelaria Rodríguez Costa
* Natalia de Molina: Natalia Figueroa y Dos Sicilias
* Belén Cuesta: Belén
* Luis Callejo: Antonio
* Luis Bermejo: José Luis
* Alexandra Jiménez: Sandra
* Mari Paz Sayago: Paloma
* David Mora: Rubén
* Álex García: Alejandro
* Mariola Fuentes: Mariqui

## Premis i nominacions
### XXXI Premis Goya

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor interpretació femenina de repartiment | Candela Peña | Nominada |
| Millor actriu revelació | Belén Cuesta | Nominada |
| Millor guió adaptat | Paco León Fernando Pérez | Nominats |
| Millor cançó original | Alejandro Acosta Cristina Manjón David Borràs Paronella Marc Peña Rius Paco León | Nominats |

### IV Premis Feroz

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor actriu de repartiment | Candela Peña | Nominada |
| Millor comèdia | - | Guanyadora |
| Millor tràiler | Rafa Martínez | Guanyador |
| Millor cartell | Álvaro León Acosta Luis León Acosta Virginia Velasco Ramírez | Nominats |

### XXVI Premis de la Unión de Actores

| Categoria | Nominats | Resultat |
| Millor actriu secundària | Candela Peña | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Entrevistamos al equipo de 'Kiki, el amor se hace' a Fotogramas.
* ↑ Holland, Jonathan. «'Kiki, Love to Love' ('Kiki, El Amor Se Hace'): Film Review», 07-04-2016. [Consulta: 18 novembre 2017].
* ↑ Kiki, el amor se hace a Fotogramas
* ↑ Kiki, el amor se hace al web dels Goya
* ↑ «La lista completa de ganadores de los premios Feroz 2017» (en castellà), 23-01-2017. [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ ‘Tarde para la ira’ triunfa en los premios de la Unión de Actores y Actrices, El País, 13 de març de 2017
# Kurtis Kraft

Kurtis Kraft era el nom de l'empresa de disseny i construcció de cotxes de carreres fundada per Frank Kurtis.

## Història

Kurtis Kraft dissenyava i construïa des de midget cars (una mena de karts populars als USA) a monoplaces de competició, havent participat amb èxit a les 500 milles d'Indianàpolis i a la Fórmula 1 entre d'altres.
Els primers dissenys van ser fets cap a finals dels anys 30, tractant-se d'uns midget cars que es van convertir amb les primers construccions fetes totalment per Kurtis Kraft.
Ja a les dècades següents es va especialitzar amb la construcció de cotxes de curses realitzats amb fibra de vidre, arribant a realitzar fins a 500 cotxes preparats per participar en la Indy 500. La seva combinació amb motors Offenhauser va ser molt efectiva, realitzant un binomi molt difícil de batre i que va conquerir molts triomfs importants.
Ja als anys 60 es va vendre el negoci a altres constructors.

## A la F1

Va participar sempre només a les curses d'Indianapolis. (del 1950 al 1960)
* Debut: Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1950
* Curses disputades: 11
* Victòries: 5
* Pole positions: 6
* Voltes Ràpides: 7
* Punts aconseguits al Camp. Mundial: 129
* Ultima cursa disputada: Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1960

## Altres

Frank Kurtis va ser la primera persona que no havent estat pilot va veure inscrit el seu nom al Hall of Fame del Motor dels Estats Units.
# La Veu de Mallorca

La Veu de Mallorca fou el nom de diversos setmanaris editats a Palma. La darrera versió paper va desaparèixer el 1931. El 2009 el títol renaixé en forma digital.
El primer ho fou entre el 3 de febrer i el 28 d'abril de 1900 per Joan Torrendell i Escalas, a imitació del model de La Veu de Catalunya. Donava suport a l'esquerra republicana federal i tenia com a objectiu defensar l'oficialitat del català, criticar el centralisme i el caciquisme i fer propostes polítiques i econòmiques. Hi col·laboraven Joan Alcover, Gabriel Alomar, Bartomeu Amengual, Rafael Ballester, Pere Càffaro, Miquel Costa i Llobera, Fèlix Escalas i Chamení, Joan Gay i Antoni Noguera, entre d'altres. Tenia 4 pàgines i el tiratge era de devers 300 exemplars.
El segon fou un altre setmanari editat a Palma entre el 4 de gener de 1917 i el 15 de març de 1919, de la qual sortiren 98 números. Des del 1918 fou l'òrgan del Centre Regionalista de Mallorca. El director era Francesc Muntaner Ordines, però els directors efectius foren Joan Estelrich i Artigues i Joan Pons i Marquès. El seu contingut més literari que no pas polític i dedicava més atenció als temes culturals amb influència noucentista. Hi col·laboraven Antoni Maria Alcover, Joan Alcover, Gabriel Alomar, Guillem Colom, Miquel Costa i Llobera, Bartomeu Ferrà, Miquel Ferrà, Bartomeu Forteza, Guillem Forteza, Miquel Forteza, Antoni Pol, Joan Ramis d'Ayreflor, Guillem Reynés o Maria Antònia Salvà. Publicà traduccions d'autors estrangers, com Alphonse Daudet, Charles Dickens, Giacomo Leopardi i Alessandro Manzoni. El tiratge era d'entre 300 i 400 exemplars i tenia 8 pàgines.
Tornà a sortir, en una tercera època, com a setmanari des del 17 de gener fins al 19 de desembre de 1931. Se'n publicaren 53 números com a òrgan del Centre Autonomista de Mallorca i fou dirigit per Andreu Ferrer Ginard. Defensava el republicanisme i l'autonomisme, però no era anticlerical. Propugnava una política catalanista pròxima a la de la Lliga Catalana. Hi col·laboraren Guillem Colom, Joan Estelrich i Artigues, Miquel Ferrà, Salvador Galmés i Maria Antònia Salvà. També reproduïa articles de Francesc Cambó, Lluís Nicolau d'Olwer i Antoni Rovira i Virgili. El tiratge oscil·là entre els 600 i els 300 exemplars i tenia 4 o 8 pàgines.
El 15 de desembre de 2009, reapareix com publicació digital a iniciativa de Xarxa 2015, vinculada a l'Obra Cultural Balear.

## Referències

* ↑ «La Veu de Mallorca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Veu de Mallorca», Gran Enciclopèdia de Mallorca, tom 18, pàgines 101-102
* ↑ S.N., «Reneix La Veu de Mallorca. Un diari digital recupera aquesta capçalera històrica», Vilaweb, 16 de desembre de 2009

## Enllaços externs

* La Veu de Mallorca - Lloc web oficial
# La calle de los pianistas

La calle de los pianistas és una pel·lícula documental argentina de 2015 escrita,dirigida i produïda per Mariano Nante. La pel·lícula és protagonitzada per Natasha Binder, Lyl Tiempo, Martha Argerich, Karin Lechner, Alan Kwiek i Sergio Tiempo; cadascun d'ells interpretant-se a si mateixos. La película hizo su aparición en cartelera el 11 de junio del mismo año. El film va rebre nombrosos reconeixements, entre ells el Premi Sur i el Premi Cóndor de Plata, tots dos com a Millor Documental de l'Any. Així mateix, va rebre guardons al Festival de Màlaga, Festival de Tandil, FIDBA, entre d'altres.

## Sinopsi

En un petit carrer de Brussel·les hi ha una inusual concentració de pianistes: d'un costat, la casa de Martha Argerich; de l'altre, la dels Tiempo-Lechner, quatre generacions de prodigis pianístics. Amb tot just catorze anys, Natasha Binder és l'hereva d'una dinastia, la seva última gran promesa. En els diaris de la seva mare –qui també va ser una nena prodigi–, en els vídeos familiars, en els pianistes de la casa del costat, Natasha busca respostes a una pregunta essencial: què és, en definitiva, ser pianista?.

## Premis i nominacions
### Premis Sur

La desena edició dels Premis Sur es va dur a terme el 24 de novembre de 2015.
| Any | Categoria | Nominat | Resultat |
| 2015 | Millor opera prima | Mariano Nante | Nominat |
| 2015 | Millor pel·lícula documental | Mariano Nante | Guanyador |

### Premis Cóndor de Plata

La 64a edició dels Premis Cóndor de Plata es va dur a terme el juny de 2016.
| Any | Categoria | Nominat | Resultat |
| 2016 | Millor documental | Mariano Nante | Guanyador |

### Festival de Màlaga

La pel·lícula va rebre l'Esment al Millor Director i el Premi del Públic

### FIDBA

El carrer dels pianistes va rebre el premi al Millor Documental de la Competència Argentina

### Festival de Tandil

La pel·lícula va rebre els premis al Millor Director i la Millor Fotografia.

## Referències

* ↑ «En "La calle de los pianistas", Mariano Nante registra el presente de la joven artista Natasha Binder» (en castellà). Télam. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «La calle de los pianistas - Ficha técnica» (en castellà). Ultracine. Arxivat de l'original el 2015-11-22. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Se estrenó La Calle de los Pianistas, con la producción de Álvarez Casado de Rebolución» (en castellà). Latin Spots. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Los nominados a los Premios Sur 2015» (en castellà). Noticias de los Premios Óscar. [Consulta: 19 octubre 2015].
* ↑ «Cóndor de Plata 2016: Todos los nominados» (en castellà). Escribiendo Cine. Arxivat de l'original el 2016-04-05. [Consulta: 8 abril 2016].
* ↑ Palmarès del 19è Festival de Màlaga Arxivat 2022-03-02 a Wayback Machine. al web del Festival

## Enllaços externs

* La calle de los pianistas (2015) a Cinenacional.com
* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# London Dial-a-Ride

London Dial-a-Ride és una branca de Transport for London (TfL) que proveeix serveis de transport de multi-ocupació porta a porta per a persones amb una discapacitat permanent, a llarg termini o amb problemes de salud que no pot utilitzar transport públic convencional.
El desembre de 1972, Transport for London va començar a operar un servei de dial-a-ride a Hampstead, dirigit tant als viatgers com als compradors. Això va acabar el 1976 a causa dels alts costos.
L'any 1982, el Consell de Camden va establir el primer programa de dial a ride de Londres per a residents amb discapacitat, amb finançament del Greater London Council (GLC). Aviat van seguir diversos consells de Londres, inclòs Greenwich. Després del desenvolupament reeixit de GAD-about a Greenwich, es va desenvolupar un projecte de prototips de clons per a London Transport que després es va lliurar en forma modular per permetre una fàcil implementació i ampliació. A finals de la dècada de 1980, hi havia més de 25 grups de dial a ride a tot Londres, subvencionats amb una suma de 7,2 milions de lliures de London Regional Transport.

## Flota

A partir de 2022, la flota consta de 256 vehicles accessibles, tots minibusos de planta baixa Mellor Tucana, construïts sobre la plataforma Volkswagen Transporter. La flota compleix els estàndards d'emissions Euro VI i, per tant, compleix la zona d'emissions ultra baixes. Històricament, s'han utilitzat una àmplia gamma de vehicles, inclosos els minibusos Mercedes-Benz Sprinter i Vito.
* Mercedes Sprinter 312D minibus
* Ford Transits
* Optare minibus de terra baix
* Dormobile DP16F, 2FS2
* Strachans DP16F, 1FS1
* Carlyle B20F, 3FS3

## Referències

* ↑ «LT to try Dial-a-Ride | 17th November 1972». The Commercial Motor Archive, 17 Novembre 1972.. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Dial-a-ride dies | 23rd January 1976». The Commercial Motor Archive, 23rd January 1976. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Camden bus». The Commercial Motor Archive, 2nd October 1982. [Consulta: 13 febrer 2025].
* 1 2 3 Pickering, Caro «Bryan Heiser obituary» (en anglès). The Guardian, 17-04-2013. ISSN: 0261-3077.
* ↑ «Introducing Dial-a-Ride». artsandculture.google.com. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Dial-a-Ride cash call». The Commercial Motor Archive, 3rd August 1989. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ Pidgeon, Caroline. «Please state how many buses currently operate for Dial-a-Ride» (en anglès britànic). Mayor's Question Time., 26-05-2022. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «Ultra Low Emission Zone» (en anglès britànic). tfl.gov.uk. [Consulta: 12 febrer 2025].
Transport for London :
Metro de Londres  · London Rail  · London Overground  · Docklands Light Railway  · London Trams  · Tramlink  · London Buses  · London Dial-a-Ride  · London River Services  · London Streets  · Public Carriage Office  · Victoria Coach Station  · Peatge de congestió de Londres  · London low emission zone  · Oyster card :
# Live USB

Live USB, en informàtica, és un dispositiu d'emmagatzematge massiu extraïble que conté un sistema operatiu sencer, el qual és capaç d'arrencar una computadora.
Se'n pot trobar amb diferents sistemes operatius, com ara Microsoft Windows (Windows To Go), GNU/Linux i Android, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 https://fedoraproject.org/wiki/How_to_create_and_use_Live_USB
* ↑ «Debian Live project». Arxivat de l'original el 2012-08-05. [Consulta: 29 abril 2016].
* ↑ How to create a Live USB in Ubuntu
* ↑ http://www.android-x86.org/

## Vegeu també

* CD autònom
* UNetbootin
* Rufus
* Etcher
* Windows To Go
# Club Baloncesto Breogán

El Club Baloncesto Breogán, anomenat Río Breogán per motius de patrocini, és un club de bàsquet espanyol de la ciutat de Lugo (Galícia). Fundat en 1966 pels germans Varela Portas i Pardo, va ascendir per primera vegada a la primera divisió espanyola en 1971. Es tracta d'uns dels clubs més importants en la història del bàsquet espanyol (concretament, ocupa la novena posició en aquest rànquing). Actualment milita en la lliga ACB.
La millor classificació en la història del club va tenir lloc en la temporada 84-85, en la qual va acabar en la sisena posició, cosa que li va permetre disputar competició europea (Copa Korac) la següent campanya. També es va classificar per a la fase final de la Copa del Rei en la temporada 1988-1989, disputada a Las Palmas, on va ser eliminat pel Club Joventut de Badalona.
Disputa els seus partits en el Pazo dos Deportes de Lugo.

## Plantilla 2018-2019

Nota: Hi ha jugadors que poden tenir més d'una nacionalitat.

## Palmarès

* 3 Lliga LEB (1998-99, 2018-19, 2020-21).
* 3 Copa Príncep d'Astúries (2007-08, 2018-19, 2020-21)
* 13 Copa Galícia.

## Trajectòria esportiva

| 1966-1967: Tercera Provincial: 1 1967-1968: Tercera Divisió: 1 i ascens 1968-1969: Segona Divisió: 1 1969-1970: Segona Divisió: 1 i ascens 1970-1971: Primera Divisió: 9 1971-1972: Primera Divisió: 11 1972-1973: Primera Divisió: 13 1973-1974: Primera Divisió: 15 i descens 1974-1975: Segona Divisió: 1 i ascens 1975-1976: Primera Divisió: 10 1976-1977: Primera Divisió: 12 i descens 1977-1978: Segona Divisió 1978-1979: Segona Divisió: descens 1979-1980: Tercera Divisió: 1 i ascens 1980-1981: Segona Divisió | 1981-1982: Segona Divisió 1982-1983: Primera Divisió B 1983-1984: Primera Divisió B: 1 i ascens 1984-1985: Lliga ACB: 6 1985-1986: Lliga ACB: 7 1986-1987: Lliga ACB:15 i descens 1987-1988: Primera Divisió B: 1 i ascens 1989-1990: Lliga ACB: 17 1990-1991: Lliga ACB: 16 1991-1992: Lliga ACB: 20 1992-1993: Lliga ACB: 17 1993-1994: Lliga ACB: 16 1994-1995: Lliga ACB: 20 i descens 1995-1996: Lliga EBA: 1 1996-1997: Lliga LEB: 3 | 1997-1998: Lliga LEB: 3 1998-1999: Lliga LEB: 1 i ascens 1999-2000: Lliga ACB: 13 2000-2001: Lliga ACB: 11 2001-2002: Lliga ACB: 13 2002-2003: Lliga ACB: 9 2003-2004: Lliga ACB: 15 2004-2005: Lliga ACB: 11 2005-2006: Lliga ACB: 18 i descens 2006-2007: Lliga LEB: 9 2007-2008: Lliga LEB: Campió de la Copa Príncep |

## Jugadors destacats

* Manel Sánchez
* J.M. Alonso
* Jimmy Wright
* Claude Riley
* Carlos Gil
* Tito Díaz
* José Manuel Cabezudo
* Greg Foster
* Velimir Perasović
* Anthony Bonner
* Nikola Loncar
* Jorge Racca
* Charlie Bell
* Pete Mickeal
* Devin Davis
* César Sanmartín
* Tanoka Beard
# Miquel Roura i Pujol

Miquel Roura i Pujol (Sant Andreu de Palomar, Barcelona, Barcelonès, 1840 - Maó, Menorca, 1909) va ser un bibliotecari català.
Exercí com a bibliotecari a la Biblioteca Pública de Maó, havent publicat diversos treballs sobre aquesta: Índice de las obras que han ingresado en la Biblioteca de Mahón... (1883), Catálogo... (1885-1901), Reseña de los incunables..., entre d'altres. Es tractava, bàsicament, de catàlegs referits a la seva institució, que van ser impresos, d'acord amb la Diputació Provincial de les Balears, a càrrec dels fons provincials.

## Referències

* 1 2 «Miquel Roura i Pujol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Las bibliotecas públicas de Palma de Mallorca y Mahón, á cargo respectivamente de los ilustrados individuos del Cuerpo facultativo del ramo don Bartolomé Muntaner y Bordoy y don Miguel Roura y Pujol, han publicado los catálogos de sus establecimientos». La Vanguardia (Hemeroteca) [Consulta: 12 maig 2018].
# Magia Naturalis

Magia Naturalis és una obra publicada per Giambattista della Porta a Nàpols el 1558. El conjunt de quatre llibres que forma De la Magia Natural , publicat en Nàpols l'any 1558 (quan l'autor tenia aproximadament vint anys), és una obra polèmica que mescla pràctiques de màgia i exposicions científiques. En aquest trobem, entre d'altres, experiments per tenyir la pell de color rosat o per produir préssecs sense pinyol, així com descripcions d'aparents monstres sorprenents com "el drac volador". De fet aquest "drac volador" no era altre que un estel.
És en aquest primer llibre quan l'autor introdueix un dels temes que l'introduirien al món de l'òptica: els miralls corbats. Aquest descobriment el portarà a perfeccionar la seva obra i publicar-ne una nova edició l'any 1589. Serà llavors quan tracti un dels temes més importants en la seva trajectòria científica: la Llanterna màgica. En l'edició en qüestió descriu els efectes de les lents, diferenciant entre les lents convexes i còncaves i els seus efectes i deformacions en les proporcions i distàncies. Aquest tema, per exemple, posa contra les cordes l'autoria de Hans Lippershey o Galileo Galilei respecte la invenció del telescopi. De fet, tant serà l'interès pel món òptic que en dedicarà un volum sencer més endavant en la seva carrera: De la refracció òptica.

## Referències

* ↑ Porta, G. Natural Magick ... in twenty books ... Wherein are set forth all the riches and delights of the natural sciences. John Wright, 1669.
* ↑ Natural Magick From the Collections at the Library of Congress
* ↑ Porta, G. Magiae Naturalis, sive de miraculis rerum naturalium libri IIII. (en llatí). M. Cancer, 1558.
* ↑ Ars magica sive magia naturalis et artificiosa ... effectus, virtutes,&secreta in elementis, gemmis, lapidibus, herbis,&animalibus secundum certas astrorum ... figuras ... horasque planetarias exhibens ... Cui præit Magia superstitiosa, de dæmonum variis generibus, etc (en llatí). Apud A. Hummium, 1631, p. 273.
* ↑ Porta, G. Natural Magick ... in twenty books ... Wherein are set forth all the riches and delights of the natural sciences. John Wright, 1669, p. 409.
# Caterina de Portugal

Caterina d'Avis i Trastàmara (Lisboa, 26 de novembre de 1436 - 17 de juny de 1463), infanta i religiosa de Portugal, filla d'Eduard I i d'Elionor d'Aragó.
Fou germana del que seria rei de Portugal succeint son pare, Alfons V l'Africà, i de Ferran, duc de Viseu; Elionor, emperadriu del Sacre Imperi i Joana, reina de Castella.
Fou promesa en matrimoni amb Carles de Viana, però la seva mort prematura el 1461 la portà a ingressar com a religiosa al convent de Santa Clara. Caterina era una dona culta, autora de nombrosos llibres relacionats amb la moralitat i la religió i traductora al portuguès de la Disciplina monastica, de Lorenzo Giustiniani. Va morir quan es preparava el seu enllaç amb Eduard IV d'Anglaterra i fou enterrada a Lisboa, a l'església de Santo Elói. Actualment la tomba de la infanta es troba al Convento do Carmo, a Lisboa.

## Referències

* 1 2 «Caterina de Portugal | enciclopedia.cat». [Consulta: 23 setembre 2022].
* 1 2 3 «Biografias - Catarina de Portugal» (en portuguès). Monarquia portuguesa, 21-10-2020. [Consulta: 23 setembre 2022].
# Chusé Antón Santamaría Loriente

Chusé Antón Santamaría Loriente (nascut a Ayerbe, (Osca) el 1950) és un escriptor en aragonès.
Durant la seua infància es va criar en un ambient de pares i amics que encara feien servir amb assiduïdat l'aragonès. Va fer els estudis de magisteri i els de filologia francesa, i treballa a Saragossa. La seua preocupació per la seua llengua li va portar a acostar-se a l'associació Rolde de Estudios Aragoneses i a Consello d'a Fabla Aragonesa. Col·labora en les revistes Comarca d'a Galliguera, Papirroi, Fuellas, i Luenga & fablas.
És autor dels llibres Chugar e charrar (2003), de Tradizión oral d'Ayerbe, de Aragonés ta primaria (2013), Aragonés en l'aula (2017) i Sapienzia en purnas (2017). Participa amb altres amb poesia i narració en aragonès: Sopas de tremonzillo (2007), In verbo tuo (2009), As trias de as alas (2005), Güello de paxaro (2007), Arpa de bronze (2009), Premi de Relats Luis del Val el 2010 con A zagaleta que no conoxeba o mar i (Premi literari Vila de Siétamo el 2013) con O fondo d'o mirallo.

## Enllaços externs

* (castellà) Chusé Antón Santamaría Loriente: La literatura infantil en aragonés Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine., Rolde · Revista de Cultura Aragonesa, nº 132, gener-març de 2010, pp. 28–37.
# Gropparello

Gropparello ( Piacentino : Gruparél ) és un comune (mkzlSC