OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diccionari històric del valencià col·loquial

El diccionari històric del valencià col·loquial és un diccionari històric ambiciós sobre un aspecte del lèxic menystingut sobre ara: els mots, les locucions i les accepcions populars del valencià, extrets de documents, sovint inèdits, dels segles XVII, XVIII i xix.
El diccionari és obra de l'escriptor Joaquim Martí Mestre, i té com a finalitat reunir un corpus representatiu del lèxic col·loquial valencià. Es tracta d'un repertori lexicogràfic amb unes dimensions diatòpiques i diacròniques concretes: els col·loquialismes (mots, locucions i accepcions) que el diccionari recull provenen de prop de 600 obres escrites en valencià durant els segles XVII, XVIII i xix.
És un treball pioner dins la lexicografia catalana, dins la qual s'emmarca l'estudi de cada mot o locució, amb informació sovint ignorada pel grans repertoris catalans. Els col·loquis, els sermons, els llibrets de falla, les comèdies i el teatre en general, la poesia i la prosa festives i populars, la premsa satírica, així com qualsevol altra obra que reprodueixi l'oralitat són obres testimonials del lèxic col·loquial valencià. D'entre les fons de què Martí Mestre se serveix, n'hi ha de tots i de cadascun d'aquests gèneres: del segle xvii són destacables alguns col·loquis i sermons, així com les produccions del Pare Mulet i de Pere Jacint Morlà. Del segle xvii, les fonts documentals són, entre d'altres, col·loquis i reculls de poesies. I del segle xix, l'interés recau en els col·loquis, en els reculls de caràcter folklòric de Joaquim Martí Gadea, en les peces teatrals de Josep Bernat i Baldoví, d'Eduard Escalante i Mateu, d'Eduard Escalante i Feo, etc., i especialment en la premsa satírica, la qual prolifera a bastament durant aquest segle.

## Exemples

Els versos de les produccions del Pare Mulet i de Pere Jacint Morlà estan plens de veus col·loquials. Entre elles Martí Mestre recull al diccionari per exemple: descansador de les ulleres 'nas' (Mulet) o fer lo gorumbé del pobres 'copular' (Morlà). Exemples de la premsa satírica: El Mole, La Donsaina, El Tabalet, etc. Altres expressions curioses i divertides, o mots indecorosos o pocavergonyes, però sempre més o menys encoberts, com afluixar el gatillo, caldo d'olives, panfué, fossa del pa, trencar les anous (a una dona) o fer allioli.

## Referències

* ↑ V.M., R. «El«Diccionari històric del valencià col.loquial» estudia la lengua oral» (en castellà). Levante, 06-05-2004. [Consulta: 17 octubre 2022].
* ↑ Bono, Ferran. «Un diccionario recupera el léxico menospreciado del valenciano» (en castellà). El Pais, 03-05-2006. [Consulta: 17 octubre 2022].
* ↑ Alpera, Lluís. «Gran encert lexicogràfic». Avui, 28-06-2007. [Consulta: 17 octubre 2022].

## Bibliografia

* Martí Mestre, Joaquim. Diccionari històric del valencià col·loquial. Universitat de València. 2006.

## Enllaços externs

* http://www.raco.cat/index.php/Marges/article/view/142115 (ressenya de Laia Rosàs)

## Vegeu també

* Joan Coromines i Vigneaux
# Cyrus Harris

Cyrus Harris (Pontotoc, Mississipi, 1817- Mill Creek, Oklahoma, 1888). Governador dels chickasaw els períodes 1856-1858, 1860-1862, 1866-1870 i 1872-1874. El 1837 fou traslladat amb la seva família a Oklahoma i ja el 1855 fou delegat chickasaw a Washington. Fou partidari dels Estats Confederats d'Amèrica, i el 1862 va marxar al front. Va construir nombroses escoles i el 1866 fou obligat a alliberar tots els esclaus de Territori Indi. Era bilingüe chickasaw-anglès i va ser traductor als negogicacions sobre el transfer dels chickasaw cap a occident

## Referències

* ↑ Corie Delashaw, «Harris, Cyrus (1817-1888) Arxivat 2014-12-02 a Wayback Machine. (anglès)» Encyclopaedia of Oklahoma History and Culture, Oklahoma Historical Society, s.d.
* ↑ «Cyrus Harris» Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine. The Chicasaw Hall of Fame
# Johan Gadolin

Johan Gadolin (Turku, 5 de juny de 1760 – Mynämäki, 15 d'agost de 1852), va ser un químic finlandès, a més de metge i mineralòleg. Gadolin descobrí la terra rara itri.

## Biografia

Johan Gadolin va néixer a Turku, Finlàndia (aleshores part de Suècia), fill de Jakob Gadolin. Primer estudià matemàtiques a l'Acadèmia Reial de Turku però es passà a la química. El 1779 es traslladà a la Universitat d'Uppsala on assistí a les classes de Torbern Bergman.
El 1790, va ser escollit membre de la Reial Acadèmia Sueca de Ciències.
Gadolin ha passat a ser famós com descobridor de la primera terra rara. En 1792 Gadolin rebé una mostra d'un mineral negre trobat al poble suec d'Ytterby prop d'Estocolm. Gadolin aïllà un rar òxid que anomenà més tard “yttria”. També hi aïllà trihidròxid d'itri. Yttria, o òxid d'itri va ser la primera de les terres rares coneguda. El treball va ser publicat l'any 1794.
El mineral examinat per Gadolin va rebre el nom de gadolinita l'any 1800. L'element gadolini i el seu òxid gadolinia va obtenir aquest nom en honor de Gadolin per part dels seus descobridors.
Gadolin també estudià en termoquímica la capacitat calorífica i el calor latent entre 1787 i 1792. Estava en contra de la teoria del flogist.
Era amic íntim de Johan Gottlieb Gahn i Carl Wilhelm Scheele.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Gadolin, Johan». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 201. ISBN 8429270043.
* Dean, P B; Dean, K I «Sir Johan Gadolin of Turku: the grandfather of gadolinium.». Academic Radiology, 3, Suppl 2, 8-1996, pàg. S165–9. DOI: 10.1016/S1076-6332(96)80523-X. PMID: 8796552.
* Weeks, Mary Elvira «The discovery of the elements: XVI. The rare earth elements». Journal of Chemical Education, 9, 10, 1932, pàg. 1751–1773. Bibcode: 1932JChEd...9.1751W. DOI: 10.1021/ed009p1751.
* Sella, Andrea «Gadolin's Condenser». Chemistry World, 6, 10, 2009, pàg. 81–81.
# Gran Premi de Mònaco del 1975

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1975, disputat al circuit urbà de Montecarlo l'11 de maig del 1975.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 12 | Niki Lauda | Ferrari | 75 | 2h 01' 21. 3 | 1 | 9 |
| 2 | 1 | Emerson Fittipaldi | McLaren - Ford | 75 | + 2.78 s | 9 | 6 |
| 3 | 8 | Carlos Pace | Brabham - Ford | 75 | + 17.81 s | 8 | 4 |
| 4 | 5 | Ronnie Peterson | Lotus - Ford | 75 | + 38.45 s | 4 | 3 |
| 5 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 75 | + 40.86 s | 12 | 2 |
| 6 | 2 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 75 | + 42.07 s | 15 | 1 |
| 7 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 74 | + 1 Volta | 7 | |
| 8 | 6 | Jacky Ickx | Lotus - Ford | 74 | + 1 Volta | 14 | |
| 9 | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Ford | 73 | + 2 Voltes | 10 | |
| Ret | 28 | Mark Donohue | Penske - Ford | 66 | Accident | 16 | |
| Ret | 24 | James Hunt | Hesketh - Ford | 63 | Accident | 11 | |
| Ret | 26 | Alan Jones | Hesketh - Ford | 61 | Rodes | 18 | |
| Ret | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 48 | Accident | 5 | |
| Ret | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 39 | Accident | 2 | |
| Ret | 11 | Clay Regazzoni | Ferrari | 36 | Accident | 17 | |
| Ret | 18 | John Watson | Surtees - Ford | 36 | Virolla | 6 | |
| Ret | 27 | Mario Andretti | Parnelli - Ford | 9 | Pèrdua d'oli | 13 | |
| Ret | 17 | Jean-Pierre Jarier | Shadow - Ford | 0 | Accident | 3 | |
| NVQ | 21 | Jacques Laffite | Williams - Ford | | | | |
| NVQ | 20 | Arturo Merzario | Williams - Ford | | | | |
| NVQ | 23 | Graham Hill | Hill - Ford | | | | |
| NVQ | 14 | Bob Evans | BRM | | | | |
| NVQ | 31 | Roelof Wunderink | Ensign - Ford | | | | |
| NVQ | 25 | Torsten Palm | Hesketh - Ford | | | | |
| NVQ | 10 | Lella Lombardi | March - Ford | | | | |
| NVQ | 30 | Wilson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Niki Lauda 1' 26. 40
* Volta ràpida: Patrick Depailler 1' 28. 670 (a la volta 68).

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-03. [Consulta: 4 abril 2010].
# Diplomàcia digital

La Diplomàcia digital, també anomenada eDiplomàcia, és el nom amb què es coneix l'ús d'Internet i les xarxes socials com a mitjà per fer política exterior o interior. És, d'alguna manera, la forma de comunicació utilitzada per polítics a l'inici del segle xxi. Existeixen, però, altres definicions. El Regne Unit, per exemple, el defineix com la manera de "resoldre problemes de política exterior utilitzant internet", excloent així l'ús de telèfons mòbils o altres vies de comunicació de manera interna. El Departament d'Estat dels EUA parla de "política oberta" per definir el terme.
El punt de partida d'aquesta manera de comunicar en política neix dels EUA, probablement a partir de la primera campanya electoral de l'expresident dels EUA, Barack Obama. S'han dedicat diferents estudis a analitzar el fenomen i, després de la campanya del "Yes, We Can", s'ha constat que els comptes Twitter de dirigents polítics al món sencer s'han anat multiplicant. Els avantatges d'aquesta manera de fer política són, entre d'altres, la facilitat amb la qual el polític en qüestió pot fer-se llegir. A més, el concepte inclou el fet de poder llegir comentaris que s'escriuen polítics entre ells a les xarxes socials, donant la impressió d'una diplomàcia oberta i no tancada en despatxos. La Diplomàcia Digital també s'ha anat utilitzant per millorar o mirar d'influenciar en la imatge d'un país o d'un president de país.

## Referències

* ↑ «E-diplomacy Platform - DiploFoundation». diplomacy.edu. Arxivat de l'original el 2011-01-23. [Consulta: 10 abril 2016].
* ↑ Definition of eDiplomacy by Alec J. Ross - HUBFORUM 2010 (YouTube). 2010-10-01.
* ↑ «Tutt. A. (2013), E-Diplomacy Capacities within the EU-27: Small States and Social Media (e-book access for free)». [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «What is digital diplomacy?» (en anglès britànic). Foreign & Commonwealth Office. Arxivat de l'original el 2012-04-20. [Consulta: 1r setembre 2023].
* ↑ TV3. «Món» (vídeo). TV3, 03-11-2015. [Consulta: 1r setembre 2023].
# Còlob vermell

Els còlobs vermells (Piliocolobus) són un gènere de micos del Vell Món del gènere Procolobus. Anteriorment era considerat un subgènere de Procolobus al còlob verd. Són parents propers dels micos del gènere Colobus i algunes espècies sovint formen grups amb cercopitecs blaus. El còlob vermell occidental sovint és caçat pel ximpanzé comú.

## Referències

* ↑ Ghiglieri, Michael. East of the Mountains of the Moon: Chimpanzee Society in the African Rain Forest, The Free Press, 1988, pàg. 238. (anglès)
* ↑ Ebola Cote d'Ivoire Outbreaks (anglès)
# Casal de Santa Magdalena

El Casal de Santa Magdalena o dels Barons de Corbera és un edifici de Corbera de Llobregat (Baix Llobregat), declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

Va ser construït al segle xv com a estatge de pelegrins i devots de Santa Magdalena.
El 1714, el castell de la baronia fou enderrocat per ordre de Felip V. En compensació, i sota reclamació del baró Josep Móra i Solanell, que no tenia lloc per a emmagatzemar els productes del camp (oli i vi), el rei li cedí la Casa de Pelegrins, a la que el baró li va afegir un pis i hi va fer diverses reformes. La possessió del casal fou objecte d'un llarg litigi entre la rectoria i el batlle, per un costat, i el baró, per un altre, i el 1817 els tribunals sentenciaren a favor del baró Antoni Maria de Ramon i de Riquer.
El darrer baró de Corbera, Pau Joan de Ramon i Jaubet, va morir el 1948 i el casal fou cedit al bisbat de Barcelona pels hereus.

## Arquitectura

De planta rectangular, fa 36 x 13 m i consta de planta baixa i dos pisos amb coberta de teulada àrab a dues vessants i un ràfec ceràmic. Si bé ha sofert diverses reconstruccions, encara conserva l'estil i caràcter original, així com la major part dels elements. Està fonamentat sobre la roca i construït amb gres vermell. A les quatre façanes té portals d'arc de mig punt, el de la façana est capçat per l'escut amb el corb, al·lusiu al llinatge dels Corbera. També hi ha finestres amb detalls ornamentals gòtics d'arc conopial, mentre altres són més sòbries i pràcticament no són decorades.
La reconstrucció de l'entrada i l'oratori de la casa, obra de l'arquitecte Jeroni Martorell, té molt caràcter.

## Vegeu també

* Can Baró (Terrassa)
* Casa Manuel Oliver

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «CASTELL DE CORBERA - CASAL DELS BARONS DE CORBERA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 «Casal de Santa Magdalena». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 3 «BARONIAL MANSION CORBERA, OR SANTA MAGDALENA». Tot són punts de vista (blog), 09-03-2014.

## Enllaços externs

* «Casal de Santa Magdalena o dels Barons (el Castell)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Francesco Gullino

Francesco Gullino (31 de maig de 1945 – 15 d'agost de 2021) va ser un danès d'origen italià assenyalat el juny de 2005 per The Times com el principal sospitós de l'assassinat del dissident búlgar Georgi Markov el 1978 amb el mètode del "paraigua búlgar". Va néixer a Bra, al Piemont, Itàlia, i era conegut amb el nom en clau de "Piccadilly".
Segons el periodista búlgar Hristo Hristov, Gullino era un contrabandista ocasional arrestat dues vegades a Bulgària i que va haver de triar entre anar a la presó o convertir-se en agent secret a Occident. Establert a Copenhaguen sota la cobertura de comerciant d'art, suposadament va estar actiu fins al 1990 i va rebre dues medalles de l'Estat búlgar "pels seus serveis a la seguretat i l'ordre públic". Va ser detingut breument el 1993 i interrogat per les policies britànica i danesa a Copenhaguen i, segons Hristov, després va desaparèixer de la vida pública. Tot i que Gullino va admetre haver estat a Londres quan Markov va ser assassinat, sempre va negar qualsevol implicació.
Un documental britànic, The Umbrella Assassin (2006), va entrevistar persones relacionades amb el cas a Bulgària, el Regne Unit i els Estats Units, i va revelar que Gullino estava viu i en bon estat de salut.
El març de 2023, la Corporació Danesa de Radiodifusió (DR) va publicar una sèrie documental de tres capítols sobre la vida de Gullino i les seves activitats d'espionatge. La sèrie va posar especial atenció en un interrogatori entre Gullino i els detectius de Scotland Yard Christopher Bird i David Kemp, que va tenir lloc el 1993. Durant l'interrogatori, Gullino va admetre tenir vincles amb l'Estat búlgar. L'equip darrere de la sèrie va localitzar i entrevistar Gullino el juny de 2021. En l'entrevista, Gullino va negar totes les acusacions en contra seva.
Poc després de ser confrontat, va ser trobat mort al seu apartament a Wels, a l'Alta Àustria, l'agost de 2021.

## Referències

* ↑ «Le mystère du «parapluie bulgare» emporté dans la tombe». letemps.ch. [Consulta: 20 agost 2021].
* ↑ ; Walker, Tom «Dane named as umbrella killer». Times Online [London], 05-06-2005. Arxivat 3 de juny 2020 a Wayback Machine.
* ↑ «The poison umbrella: film sheds new light on infamous cold war killing». The Guardian, 17-03-2023.
* ↑ Hristov, Hristo (2008), The Double Life of Agent Piccadilly [en búlgar]
* 1 2 Pachner, Jurgen (17 August 2021), "Notorious agent (75) was dead in Welser apartment", Kronen Zeitung (Alemanya), <https://www.krone.at/2486314>. Consulta: 15 gener 2022
* ↑ «Programmes: All». Five.tv. Arxivat de l'original el 29 September 2007. [Consulta: 14 setembre 2010].
* ↑ DRTV - Paraplymordet - Historien om Agent Piccadilly, <https://www.dr.dk/drtv/serie/paraplymordet-_-historien-om-agent-piccadilly_373107>. Consulta: 24 novembre 2023
# Edicions Paper d'Estrassa

Edicions Paper d’Estrassa és una editorial d'Olesa de Montserrat fundada l'any 2008 per l'editor Quim Moreno Francesch. Forma part d'Editors.cat, l'agrupació d'empreses editorials que publiquen en llengua catalana.

## Referències

* ↑ «Presentació de "Retorn a Olesa" de Joan Font i Pere Francesch». [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ «Editors associats I Associació d'Editors en Llengua Catalana». [Consulta: 2 juliol 2022].
# Gran Premi de Mònaco del 1978

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1978, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 7 de maig del 1978.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 75 | 1h 55' 14. 66 | 5 | 9 |
| 2 | 1 | Niki Lauda | Brabham - Alfa Romeo | 75 | + 22.45 s | 3 | 6 |
| 3 | 20 | Jody Scheckter | Wolf - Ford | 75 | + 32.29 s | 9 | 4 |
| 4 | 2 | John Watson | Brabham - Alfa Romeo | 75 | + 33.53 s | 2 | 3 |
| 5 | 3 | Didier Pironi | Tyrrell - Ford | 75 | + 1' 08.06 min. | 13 | 2 |
| 6 | 35 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 75 | + 1' 08.77 min. | 14 | 1 |
| 7 | 8 | Patrick Tambay | McLaren - Ford | 74 | + 1 Volta | 11 | |
| 8 | 11 | Carlos Reutemann | Ferrari | 74 | + 1 Volta | 1 | |
| 9 | 14 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 74 | + 1 Volta | 28 | |
| 10 | 15 | Jean-Pierre Jabouille | Renault | 71 | + 4 Voltes | 12 | |
| 11 | 5 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 69 | + 6 Voltes | 4 | |
| Ret | 12 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 62 | Accident | 8 | |
| Ret | 6 | Ronnie Peterson | Lotus - Ford | 56 | Caixa canvi | 7 | |
| Ret | 7 | James Hunt | McLaren - Ford | 43 | Direcció | 6 | |
| Ret | 36 | Rolf Stommelen | Arrows - Ford | 38 | Problemes de salut | 19 | |
| Ret | 27 | Alan Jones | Williams - Ford | 29 | Pèrdua d'oli | 10 | |
| Ret | 22 | Jacky Ickx | Ensign - Ford | 27 | Frens | 16 | |
| Ret | 16 | Hans Joachim Stuck | Shadow - Ford | 24 | Accident | 17 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 13 | Caixa canvi | 15 | |
| Ret | 18 | Rupert Keegan | Surtees - Ford | 8 | Transmissió | 18 | |
| NVQ | 9 | Jochen Mass | ATS - Ford | | | | |
| NVQ | 17 | Clay Regazzoni | Shadow - Ford | | | | |
| NVQ | 10 | Jean-Pierre Jarier | ATS - Ford | | | | |
| NVQ | 19 | Vittorio Brambilla | Surtees - Ford | | | | |
| NVQ | 32 | Keke Rosberg | Theodore - Ford | | | | |
| NVQ | 24 | Derek Daly | Hesketh - Ford | | | | |
| NVQ | 31 | René Arnoux | Martini - Ford | | | | |
| NVQ | 25 | Hector Rebaque | Lotus - Ford | | | | |
| NVQ | 30 | Brett Lunger | McLaren - Ford | | | | |
| NVQ | 37 | Arturo Merzario | Merzario - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Carlos Reutemann 1' 28. 34
* Volta ràpida: Niki Lauda 1' 28. 65 (a la volta 72)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 9 abril 2010].
# Daisy Duck

Daisy Duck és un personatge de ficció dels estudis Walt Disney creat el 1940. És un ànec blanc femella antropomòrfic, promesa de l'Ànec Donald, creada per Carl Barks. Normalment té ombres d'ulls de lavanda sofisticades, llargues pestanyes diferents i plomes de volants al voltant de la regió més baixa per suggerir una faldilla. Sovint es veu amb bruses amb mànigues curtes, sabates de taló i una sola pulsera a un canell. Daisy sol mostrar una forta afinitat amb Donald, tot i que sovint es caracteritza per ser més sofisticada que ell.
Daisy va ser presentada al curtmetratge Mr. Duck Steps Out (1940) i es va incorporar a les tires còmiques de Donald mesos després. Va aparèixer en 11 curtmetratges entre els anys 1940 i 1954, i molt més tard a Mickey's Christmas Carol (1983) i Fantasia 2000 (1999). En aquests papers, Daisy sempre va ser un personatge de suport, amb l'excepció de Donald's Dilemma (1947). Daisy ha tingut moltes més aparicions a la televisió, apareixent regularment a Quack Pack (1996), Mickey Mouse Works (1999-2000), Disney's House of Mouse (2001-2003) i Mickey Mouse Clubhouse (2006–2016). Daisy també ha aparegut en diverses pel·lícules de vídeo directe com Mickey's Once Upon a Christmas (1999) i The Three Musketeers (2004).
Daisy és la tia d'Abril, Maig i Juny, tres ànecs joves, contrapartides femenines dels nebots de Donald, Jaumet, Jordinet i Joanet. Daisy és amiga de Clarabella (Clarabelle Cow) i la millor amiga de Minnie Mouse, com es veu al curt Daisy Visits Minnie (1999).
No s'ha de confondre el personatge amb el de Donna Duck, el primer interés romàntic de Donald, que havia debutat al curt Don Donald (1937). Aquest personatge ha reaparegut posteriorment i fins i tot s'ha trobat amb Daisy en algunes ocasions.
# Document G-22

El Document G-22 de l'Arxiu General de la Corona d'Aragó a la secció de la Generalitat és una obra continguda en cinc volums, escrit en català, excepte en els passatges protocol·laris de la vegueria del Conflent, que foren redactats en llatí, on es reflecteix l'enquesta general que es realitzà, no mancada de vicissituds i dificultats, entre el 1587 i el 1594 a tot el Principat en compliment de la constitució De pesos, midas y mesuras. TIT. XXIII PHILIP en la Cort de Montso, Any MDLXXXV. Cap. LXXXVIIII, que es va promulgar en els Corts celebrades a Montsó l'any 1585, durant el regnat de Felip II, a proposta del representant del braç eclesiàstic.
L'objectiu de la constitució aprovada era unificar tots els sistemes de pesos, mides i mesures del Principat de Catalunya i dels comtats del nord, als sistemes usats a Barcelona. S'argumentava que la multiplicitat de sistemes de mesures donaven lloc a infinitud de fraus i malentesos, i es defensava que la unificació fos amb els sistemes de Barcelona pel fet de n'era el Cap i Casal i perquè era un centre comercial reconegut a tota la Mediterrània, i que per tant les seves mesures eren ben conegudes arreu.
Cada volum consta de l'enquesta que remeten cinc vegueries, excepte el volum cinqué, que només en conté una. A més, la resposta de la vegueria de Manresa no hi és, i no se n'ha localitzat cap còpia en cap altre arxiu.
La compilació de les actes de cada vegueria comença amb una lletra del notari del General de Catalunya adreçada al notari de la ciutat cap de vegueria, on li notifica el nom de les tres persones elegides per dur a terme la reducció; també li envia la instrucció de convocar als cònsols o jurats de cada poble.

## Bibliografia

Claudi ALSINA i CATALÀ; Gaspar FELIU i MONTFORT; Lluís MARQUET i FERIGLEː Pesos, mides i mesures dels Països Catalans. Barcelona, Curial, 1990
Francesc TEIXIDÓ i PUIGDOMÈNECHː Pesos, mides i mesures al Principat de Catalunya i als comtats de Roselló i Cerdanya a finals del segle XVI. Barcelona, Pagès Editors, 2009