OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marisa Manchado

Marisa Manchado (Madrid, 1956) és una compositora espanyola de música i professora. Ha estat subdirectora general de Música i Dansa de l'Institut Nacional de les Arts Escèniques i de la Música (INAEM) a Espanya.
Després dels seus estudis en el Conservatori de Madrid, sota Carmelo Alonso Bernaola, s'ha format amb compositors com Antón García Abril, Luis de Pablo Costales, Brian Ferneyhough i Olivier Messiaen.
Entre les seves obres es troben tres òperes: El cristal de agua fría, amb llibret de Rosa Montero, Escenas de la vida cotidiana, estrenada en el Festival de Tardor de Madrid, i La Regenta (basada en la novel·la homònima de Clarín, amb llibret d'Amelia Valcárcel). El seu Concert per a fagot i orquestra Notes per a la pau, compost per encàrrec de l'Orquestra Nacional d'Espanya i amb Enrique Abargues com a solista, es va estrenar el 27 d'abril de 2012 a Madrid sota la batuta del director japonès Kazushi Ono.
L'any 2024 va rebre el Premi Nacional de Música en la modalitat de Composició per la seva òpera La Regenta.

## Referències

* 1 2 «Componer es salir a la caza del silencio» El Cultural. Consultat el 17 de febrer de 2013.
* ↑ «La ONE estrena un encargo a Marisa Manchado» Rtve. Consultat el 17 de febrer de 2013.
* ↑ Cultura, elDiarioes. «Marisa Manchado y Yolanda Auyanet, Premios Nacionales de Música 2024» (en castellà). elDiario.es, 01-10-2024. [Consulta: 2 octubre 2024].
# Premi Loewe

El Premi Loewe (nom original Premi Internacional de Poesia Fundació Loewe) és un dels més prestigiosos guardons de l'actual poesia espanyola, patrocinat per la fundació homònima i publicat per l'editorial Visor. La seva quantia actual és de 25.000 €. La seva primera edició va tenir lloc en 1988.

## Guardonats

* 1988, Juan Luis Panero Blanc, per Galería de fantasmas
* 1989, Jaime Siles, per Semáforos, semáforos
* 1990, Bernardo Schiavetta, per Fórmulas para Cratilo
* 1991, Álvaro Valverde, per Una oculta razón
* 1992, Felipe Benítez Reyes, per Sombras particulares
* 1993, Luis García Montero, per Habitaciones separadas
* 1994, Alejandro Duque Amusco, per Donde rompe la noche
* 1995, Rafael Courtoisie, per Estado sólido
* 1996, César Simón, per Templo sin dioses
* 1997, Jenaro Talens, per Viaje al fin del invierno
* 1998, José María Álvarez, per La lágrima de Ahab
* 1999, Antonio Cabrera, per En la estación perpetua
* 2000, Lorenzo Oliván, per Puntos de fuga
* 2001, Vicente Gallego, per Santa deriva
* 2002, Miguel Ángel Velasco, per La miel salvaje
* 2003, Carlos Marzal, per Fuera de mí
* 2004, desert (retirat a Antonio Gracia, per Devastaciones, sueños)
* 2005, Guillermo Carnero Arbat, per Fuente de Médicis
* 2006, Juan Antonio González Iglesias por Eros es más
* 2007, Vicente Valero per Días del bosque
* 2008, Cristina Peri Rossi per PlayStation
* 2009, José Luis Rey, per Barroco.
* 2010, Joaquín Pérez Azaústre, per Las Ollerías.
* 2011, Álvaro García, per Canción en blanco.
* 2012, Juan Vicente Piqueras, per Atenas.
* 2013, Antonio Lucas, per Los desengaños.
* 2014, Oscar Hahn, per Los espejos comunicantes
* 2015, Víctor Rodríguez Núñez per despegue.
* 2016, José Ramón Ripoll, per La Lengua de los otros
* 2017, Ben Clark, per La policía celeste
* 2018, Basilio Sánchez, per He heredado un nogal sobre la tumba de los reyes

## Premi a la Creació Jove

També es concedeix un Premi a la Jove Creació (fins a 30 anys), i que han aconseguit, entre d'altres, Juan Pablo Zapater, Vicente Gallego, Vicente Valero, Josefa Parra, Bruno Mesa, Joaquín Pérez Azaústre, Carlos Fonseca, Javier Vela, Elena Medel i María Gómez Lara i Carla Badillo Coronado.

## Referències

* ↑ J. Rodríguez Marcos. «José Luis Rey gana el Premio Loewe de Poesía». El País, 12-11-2009. [Consulta: 12 novembre 2009].
* ↑ Carmen Sigüenza. «Joaquín Pérez Azaústre gana el premio Loewe de Poesía». El Dia de Córdoba, 12-11-2010. [Consulta: 12 novembre 2010].
* ↑ abc.es: Álvaro García, Premio Loewe de Poesía
* ↑ RUIZ MATEO, Emilio: «Antonio Lucas y Elena Medel, Premio Loewe», Estandarte, 13 de noviembre de 2013.
* 1 2 El País. «El Premio Loewe de Poesía viaja a Cuba», 11-11-2015. [Consulta: 11 novembre 2015].

## Enllaços externs

* Blog de poesia de la Fundació Loewe
* Convocatòria del XXX Premi Loewe a escritores.org
# Real Club Celta de Vigo Fortuna

El Real Club Celta de Vigo B, actualment Real Club Celta de Vigo Fortuna, conegut de vegades simplement com a Celta Fortuna és un club de futbol gallec, filial del Celta de Vigo. Es va fundar el 1927 i juga a la Primera Divisió RFEF.

## Història

Es va fundar el 1927 amb el nom de Sport Club Turista i no va ser fins a 1989 que va passar a ser filial del Celta de Vigo. Des de llavors i fins a 1996 va anomenar-se Celta Turista, any en què adquireix la denominació actual.
L'any 2002 va guanyar la Copa Federació en imposar-se a la final al CF Gavà.
La temporada 2003-04 va acabar a la tercera posició del grup I de la Segona Divisió B, jugant sense èxit la promoció ascens a Segona Divisió.

## Estadi

El Celta B juga els seus partits com a local a l'Estadi Municipal de Barreiro, a Vigo, amb capacitat per a 4.500 espectadors.

## Dades del club

* Temporades a Primera Divisió: 0
* Temporades a Segona Divisió A: 0
* Temporades a Segona Divisió B: 17
* Temporades a Tercera Divisió: 38
* Millor posició a la lliga: 3r (Segona B, temporada 2003-04)

## Palmarès

* 3 Campionats de Tercera Divisió (Temporades 1957-58, 1999-00 i 2000-01)

## Vegeu també

* RC Celta de Vigo C

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del Celta
# Ely del Valle

Ely del Valle (Bilbao) és una periodista basca.

## Trajectòria
### Ràdio

Va començar la seva carrera professional a la Cadena SER, primer a Radio Bilbao i posteriorment en Radio Madrid, on va dirigir i va presentar, entre d'altres, el programa Extrarradio i la tarda del cap de setmana, i va copresentar amb Julio César Iglesias La ventana indiscreta i Vía Libre. El 1992 va fitxar per RNE on es va fer càrrec de la direcció i presentació de l'informatiu La Radio en Punto a Radio 5, embrió del que més tard seria Radio 5 Todo Noticias. El 1994 va passar a Radio 1, i des d'aquesta data i fins a 2004 va fomar part de l'equip de La Mañana compartint micròfon amb Antonio Jiménez i Carlos Herrera. El 2010 es converteix en directora i presentadora, juntament amb Enrique Campo, de La Mañana de la Cadena COPE. Va ser col·laboradora al programa Las Mañanas de RNE. Des de setembre de 2014 va presentar tots els matins el programa Hoy en Madrid a Onda Madrid, un contenidor de diferents formats, que combina actualitat, entrevistes, informació i continguts culturals.

### Televisió

El 1998 va donar el salt a televisió presentant el magazín d'Antena 3 Hoy de Mañana. Durant l'estiu de 2000 va assumir la presentació del programa Buenos días de RNE, tasca que va compaginar amb la presentació a Telecinco del magazín de tarda Quédate conmigo. El 2001 es va fer càrrec del debat setmanal Alto y claro de Telemadrid, programa que va simultanejar durant un temps amb el seu treball en Radio Nacional i amb la presentació del programa Sexo en Nueva York del canal digital EllaTV L'abril d'aquest mateix any, es va convertir en directora i presentadora d'El Círculo a primera hora de Telemadrid, un programa diari de tertúlia i entrevistes polítiques que es va mantenir en pantalla onze anys, fins a desembre de 2012.

### Premsa escrita

En premsa escrita, ha col·laborat en la revista Panorama i els diaris 30 minutos i ABC. En l'actualitat i des de 2009 és columnista de La Razón i la publicació digital El Semanal Digital. A més és autora de tres llibres: Un adolescente bajo mi techo (Grijalbo 2004), Eramos pocos y se jubilaron mis padres (Plaza&Janés 2006) i El zoo de los maridos (La Esfera de los libros 2011) i coautora, juntament amb altres periodistes i escriptores del llibre Palabras de Mujer (2007), prologat pel llavors president del govern José Luis Rodríguez Zapatero. També ha escrit el pròleg del llibre Hombre menguante, mujer creciente de Javier Urra.

## Premis i reconeixements

Ely del Valle, que des de 2008 col·labora en el màster de ràdio de la Universitat Rei Joan Carles, va ser guardonada el 2012 per l'Acadèmia de Televisió amb el premi Iris a la millor presentadora de programes autonòmics, i compta amb una Antena de Plata. El 2011 va ser nomenada Maja del Centenari de la Gran Vía de Madrid.

## Referències

* ↑ «La periodista de Telemadrid Ely del Valle será nombrada Maja del Centenario de la Gran Vía». Europa Press.
# Filotis (mitologia)

A la mitologia romana, Filotis, també coneguda com a Tutula, era una esclava (ancilla) que va obtenir una victòria important dels romans sobre els llatins durant el segle iv aC.
Debilitats pel saqueig dels Gals a Roma l'any 390 aC, els Romans havien patit un derrota punyent a Fidenes, i els havien reclamat que entreguessin les seves esposes i filles verges com a ostatges per assegurar la pau. A La vida de Ròmul de Plutarc (ca. 75 aC), s'explica que Filotis va proposar que ella i altres dones esclaves fingissin ser les mullers i filles de les famílies Romanes i les entreguessin als llatins hostils.
Després que el senat Romà dongues el vist-i-plau al pla, les dones es van vestir amb robes elegants i joies, i van visitar el campament del enemic. Allà van seduir els llatins fent festes i bevent. Després que els enemics quedessin adormits, Filotis i les altres esclaves van robar les espases de l'enemic. Filotis Va trepar a un ficus salvatge (caprificus), amagant una torxa a la seva roba, llavors el va encendre per avisar els Romans. Aquests, en veure el senyal, van envair el campament llatí i van matar els soldats mentre dormien. Les dones van ser alliberades i els van donar una dot com a premi per la seva actuació.

## Nonae Caprotinae

Pel festival conegut com a Nonae Caprotinae, les dones lliures i les esclaves romanes menjaven al costat del ficus per tal de commemorar la victòria.

## Referències

* ↑ Jennifer A. Glancy, Slavery in Early Christianity (Oxford University Press, 2002; First Fortress Press, 2006), p. 27; Bradley, Slavery and Society at Rome, p. 18.
* ↑ Plutarch, Camillus 33 and Romulus 29; Varró, De Lingua Latina VI 18; Macrobi, Saturnalia I.11.35-40.
# Pere Antoni Serra (bisbe)

Pere Antoni Serra (Saragossa, ? – Barcelona, 17 de febrer de 1632), fou bisbe de Lleida (1621-1631). Va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1629.
Natural de Saragossa, de família humil va estudiar a l'Estudi General de Lleida. Fou inquisidor general i confessor de Felip IV. Als 27 anys ja era vicari general de València, càrrec que desenvolupava quan el 1621 fou elegit bisbe de Lleida, per butlla del 19 d'abril de 1621. En va prendre possessió el 14 de juny i el 14 de novembre ja hi va fer entrada. L'any següent 1622 va convocar sínode diocesà.
Durant el seu trienni al front de la Generalitat, la Monarquia Hispànica es trobava embolicada en moltes guerres i tenia les finances malmeses, de manera que va demanar a la Generalitat que es fes càrrec de fortificar els castells de Perpinyà i Salses i erigís un fort al Grau per protegir la frontera amb França. Tot això a compta d'un excedent de 100.000 lliures d'un servei que la Corts de Montsó (1585) havia concedit a Felip II de Castella.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Referències

* ↑ «Biografia Bisbat de Lleida». Arxivat de l'original el 2012-03-24. [Consulta: 9 agost 2009].
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Emmanuel Etepé Kakoko

Emmanuel Etepé Kakoko (Kinshasa, 22 de novembre de 1950) és un exfutbolista de la República Democràtica del Congo de la dècada de 1970.
Jugava de davanter i disputà amb la selecció del Zaire la Copa del Món d'Alemanya 74. Pel que fa a clubs, jugà a l'Imana Kinshasa, i els darrers anys de la seva vida esportiva els passà a Alemanya, als clubs VfB Stuttgart (1981-1982) i 1. FC Saarbrücken. El seu fill, Yannick també és futbolista, defensant els colors, entre d'altres, del Bayern de Múnic.

## Referències

* ↑ Appearances for Congo-Kinshasa National Team
* ↑ «Kakoko, Etepe» (en alemany). kicker.de. [Consulta: 7 maig 2011].
* ↑ Etepe Kakoko Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ «Etepe Kakoko» (en alemany). fussballdaten.de. [Consulta: 12 agost 2009].
# Motllura

La motllura o motlura és un element decoratiu utilitzat en diverses obres artístiques, però, sobretot, en arquitectura. Consisteix en un relleu o sortint d'acusat component longitudinal que conserva idèntic perfil en tot el seu traçat. És aquest perfil o secció transversal el que defineix i diferencia els múltiples tipus de motllures.
Les motllures poden ser de diferents materials, però les més utilitzades són les de fusta, que presenten relleus curvilinis sobre una peça allargada de fusta.

## Vegeu també

* Emmotllatge

## Referències

* ↑ «Motlura» Diccionari Normatiu Valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ «Motllura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.91. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
# Havukruunu

Havukruunu és una banda de metall finlandesa fundada a Hausjärvi el 2013. Les lletres de les cançons de la banda tracten el paganisme. Els gèneres de la banda són el black metal i el folk metal.

## Història

En els seus primer dies d'existència, la banda va operar sota el nom de Talvikuu abans del nom actual Havukruunu.
L'abril de 2015, la banda va signar un contracte de gravació amb el segell alemany Naturmacht Productions. També s'anomenà que Havukruunua era la successió d'una banda anterior anomenada Alghazanth, la qual cessà la seva activitat l'any 2018.
L'últim àlbum d'estudi de Havukruunu, Uinuos Syömein Sota, es va publicar el 14 d'agost de 2020.

## Membres

* Stefan - guitarres (2013–), bateria (2013–2016), baix (2014–2015), veu (2014–2015)
* Kostajainen – bateria, percussió (2016–)
* Humö - baix (2013-2016, 2024-)
* Henkka – guitarra elèctrica (2019-)

### Antics membres

* Humö – baix, veu (2013–2016)
* Sinisalo - baix (2019-2023)

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* Havulinnaan (2015)
* Kelle surut soi (2017)
* Uinuos syömein sota (2020)

### Demos

* Metsänpeitto (2013)
* Usvakuningas (2014)

### EPs

* Rautaa ja tulta (2015)
* Kuu Erkylän yllä (2021)

### Singles

* Verta, tulta ja kuolemaa (2015)
* Liekkiö (2015)
* Kuu Erkylän yllä (2021)

## Referències

* ↑ Krannila, Ville. «Havukruunu julkaissut uuden kappaleen "Vainovalkeat" 29.4.2017 ilmestyvältä "Kelle Surut Soi"-albumilta» (en finès). Metalliluola, 11-04-2017. [Consulta: 26 novembre 2024].
* ↑ «Havukruunu» (en anglès). Metal Storm. [Consulta: 26 novembre 2024].
* ↑ «Havukruunu». Encyclopaedia Metallum. [Consulta: 23 octubre 2024].
* ↑ «Interview with Havukruunu». Metal Invader, 06-01-2016. [Consulta: 26 juny 2018].
* ↑ «Alghazanth – Eight Coffin Nails (2018)». Metalliluola, 04-04-2018. [Consulta: 26 juny 2018].
# Huayqueriana cristata

Huayqueriana cristata és una espècie extinta de litoptern relacionat amb Macrauchenia i que pertanyia a la mateixa família, la dels macrauquènids. Visqué a Sud-amèrica durant el Miocè. S'extingí fa uns 6,8-9,0 Ma. El nom genèric Huayqueriana deriva del nom de la formació Huayquerías.

## Referències

* ↑ Forasiepi et al., 2016, p. 9.
* ↑ Cabrera, A. 1939. Sobre vertebrados fósiles del Plioceno del Adolfo Alsina. Revista Museo de La Plata, II (n. Serie), Paleont.: 3-35.

## Bibliografia

* Forasiepi, A. M.; MacPhee, R. D. E.; Santiago, H. d. P.; Schmidt, G. I.; Amson, E.; Grohe, C. «Exceptional skull of Huayqueriana (Mammalia, Litopterna, Macraucheniidae) from the late Miocene of Argentina: anatomy, systematics, and paleobiological implications» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, 404, 2016.
# Creu de terme de les Cabanyes

La creu de terme de les Cabanyes és una creu de terme situada a la intersecció de l'avinguda U i el carrer Cinc de les Cabanyes (Alt Penedès).
Es conserva la base original, formada per tres graons de pedra circulars. Al llibre 'Les creus al Vent' hi ha una fotografia de la creu de l'any 1916. A la creu hi ha únicament representat Jesucrist crucificat.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 236. ISBN 84-7304-083-X.
* ↑ «Creu de terme de Les Cabanyes». Festa Catalunya.
# Hokurikudō

Hokurikudō (北陆道) era una antiga regió del Japó situada a la riba nord-occidental de Honshu i el seu nom significa literalment «El camí de la terra del Nord». També es refereix a una sèrie de camins que connectaven amb les capitals (国府, kokufu) de cada província integrant de la regió.
Quan es va establir el sistema Gokishichidō després de les reformes Taika Hokurikudō només consistia en dues províncies: Wakas i Koshi. Durant el regnat de l'Emperador Tenmu, Koshi va ser dividit en tres regions: Echizen, Etchū i Echigo, a més que l'illa Sado va ser afegida com una cinquena província. Posteriorment Noto i Kaga van ser deslligades de Echizen formant set províncies en total.

## Referències

* ↑ Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du japon, p. 57.

## Bibliografia

* Smith, Mary C. (1897). "On the Tokaido," in Life in Asia. The World and Its People (Dunton Larkin, ed.), Vol. VI. Boston: Silver, Burdett & Company.
* Sorensen, André. (2002). The Making of Urban Japan: cities and Planning from Edo to the Twenty-first Century. London: Routledge. ISBN 0-415-22651-1; ISBN 978-0-415-22651-6 (cloth) -- ISBN 0-415-35422-6; ISBN 978-0-415-35422-6 (paper)
* Titsingh, Isaac, ed. (1834). [Siyun-sai Rin-siyo/Hayashi Gahō, 1652], Nipon o daï itsi ran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland.Google Llibres
# Jesper Svenbro

Jesper Svenbro (10 de març de 1944) és un poeta suec, filòleg clàssic i membre de l'Acadèmia Sueca.

## Biografia

Svenbro va néixer a Landskrona, Escània, Suècia. Va estudiar a la Universitat de Lund, on va rebre un doctorat. El 1976 per la seva tesi La parole et le marbre: aux origines de la poétique grecque, sobre l'origen de la poètica grega antiga. Altres obres inclouen Phrasikleia: anthropologie de la lecture en Grèce ancienne. És director de recerca al Centre Louis Gernet del Centre Nacional de la Recerca Científica de París. El 2006, va ser elegit membre de l'Acadèmia Sueca, succeint al poeta Östen Sjöstrand en el seient 8.
La seva poesia ha estat traduïda a l'anglès pel crític suec Lars-Håkan Svensson i el poeta estatunidenc John Matthias, i apareix, entre altres espais, a la revista Samizdat i al volum The Three-Toed Gull: Selected Poems, publicat per Northwestern University Press. El 2010, el govern suec va concedir a Svenbro el quòrum d'Illis en la vuitena mida.

## Publicacions destacades

* Det är idag det sker (1966)
* La parole et le marbre : aux origines de la poétique grecque (1976)
* Element till en kosmologi och andra dikter (1979)
* Särimner (1984)
* Phrasikleia : anthropologie de la lecture en Grèce ancienne (1988)
* Les savoirs de l’écriture : en Grèce ancienne (1988)
* Hermes kofösaren (1991)
* Storia della lettura nella Grecia antica (1991)
* Samisk Apollon och andra dikter
* Blått (1994)
* Vid budet att Santo Bambino di Aracœli slutligen stulits av maffian (1996)
* Myrstigar : figurer för skrift och läsning i antikens Grekland (1999)
* Installation med miniatyrflagga (1999)
* Pastorn min far (2001)
* Fjärilslära : antika, barocka och samtida figurer för det skrivna ordet och läsandet (2002)
* Graven och lyran : ett grekiskt tema i Esaias Tegnérs poesi (2002)
* Himlen och andra upptäckter (2005)
* Östen Sjöstrand : inträdestal i Svenska akademien (2006)
* Försokratikern Sapfo och andra studier i antikt tänkande (2007)
* Vingårdsmannen och hans söner (2008)
* Inget andetag är det andra likt (2011)
* Ivar Harrie : minnesteckning (2011)
* Echo an Sappho : Sapho-Fragmente = Sapfo fragmenter (2011)
* Krigsroman (2013)
* Hill, Hill, Hill (2014)
* Ekeby trafikförening (2015)
* Sapfo har lämnat oss : sapfostudier från sex årtionden (2015)

## Referències

* Jesper Svenbro, presentació oficial al Centre Louis Gernet
* " SvD:s litteraturpristagare pendlar mellan samtiden och antiken ", entrevista a Svenska Dagbladet, 28 de novembre de 2005.
* " Nya ledamöter i Svenska Akademien ", comunicat de premsa oficial de l'Acadèmia Sueca
# Prensa Latina

Prensa Latina (nom legal: Prensa Llatina, Agencia Informativa Latinoamericana S.A.) és una agència de notícies cubana amb seu central a l'Havana, i amb corresponsals permanents en 31 països i col·laboradors en altres desenes de nacions per a difondre informació i notícies durant les 24 hores de les més diverses temàtiques.

## Origen

Va ser fundada el 16 de juny de 1959, per iniciativa de Fidel Castro i Ernesto Che Guevara, i va comptar amb el suport del periodista argentí Jorge Ricardo Masetti, el seu primer director general. En el nucli inicial de periodistes es trobaven, entre d'altres, Gabriel García Márquez, Rodolfo Walsh, Rogelio García Lupo i Carlos María Gutiérrez.

## Publicacions

Disposa del lloc web en 6 llengües diferents per a la difusió dels seus productes i serveis informatius en diversos idiomes i formats. Un equip de periodistes, dissenyadors i correctors s'encarreguen de preparar els continguts i dissenyar més de 20 publicacions periòdiques, algunes de pròpies i altres realitzades per encàrrec. Entre elles, el setmanari ORBE, amb edicions per a Cuba, Mèxic, Veneçuela, Bolívia i El Salvador. També s'editen amb caràcter mensual Negocios en Cuba, el periòdic en anglès The Havana Reporter i les revistes Cuba Internacional, Avances Médicos de Cuba i Correos de Cuba, dirigida aquesta última als cubans que resideixen fora de l'Illa.
Coneguda comercialment pel nom de Génesis Multimedia, la gerència de Premsa Llatina, que s'ocupa de les publicacions digitals, compta amb més d'un centenar de títols publicats en suport digital, entre els quals l'Enciclopedia Cuba, amb actualitzacions cada dos anys, i els CD Che por siempre i Andar La Habana, per citar-ne alguns. També compta amb una gerència de televisió, coneguda per la sigla PLTV, dedicada a l'elaboració de materials informatius per a la seva difusió per a emissores i cadenes de televisió, principalment d'Amèrica Llatina i el Carib.
Disposa, també, d'un servei fotogràfic de més de 4 milions d'imatges actuals i d'arxiu, de Cuba i la resta del món, una redacció de ràdio amb 26 programes diaris per 150 receptors de Cuba i el món, i d'Ediciones Prebsa Llatina, productora de llibres sobre temes de ciències socials.

## Referències

* ↑ «Prensa Latina». EcuRed. [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ «Prensa Latina: 60 años al servicio de la verdad», 17-06-2019. [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ «La Jornada: Conmemora la agencia Prensa Latina el 60 aniversario al servicio de la verdad», 28-06-2019. [Consulta: 11 desembre 2019].