OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crystal Eastman

Crystal Eastman (Marlborough, 25 de juny de 1881 - Erie, 8 de juliol de 1928) fou una activista social, jurista i feminista estatunidenca.
Durant la Primera Guerra Mundial s'oposà a la intervenció dels Estats Units en el conflicte. Germana de l'escriptor Max Eastman, al 1918 confundà amb ell la revista The Liberator. Escrigué diverses obres, com ara Work Accidents and the Law (1910), entre d'altres. Al 1911 es va casar amb Wallace Benedict, del qual es divorcià al 1916 per a contraure matrimoni aquest mateix any amb Walter Fuller, amb el qual tingueren dos fills.

## Obres

* Eastman, Crystal. Work-accidents and the law (en anglès). Nova York: Charities Publication Committee, 1910.

## Referències

* ↑ Law, 1994, p. 1305-1326.
* ↑ Law, 1994, p. 1319-1320.
* ↑ Law, 1994, p. 1325.
* ↑ «Work Accidents and the Law».
* ↑ Law, 1994, p. 1308, 1317, 1322.

## Bibliografia

* Law, Sylvia A. «Crystal Eastman: Organizer for Women's Rights, Peace, and Civil Liberties in the 1910s» (en anglès). Valparaiso University Law Review, 28, 4, 1994, pàg. 1305-1326. ISSN: 0042-2363.
* Martin, John «Reviews. Work Accidents and the Law. By Crystal Eastman. New York, The Russell Sage Foundation, 1910.—332 pp.» (en anglès). Political Science Quarterly, 6-1911, pàg. 315-316.
* McCrea, Roswell C. (en anglès) The Economic Bulletin. American Economic Association, 3, 3, 9-1910, pàg. 272-274. JSTOR: 222317.
# Dalladora lligadora

La dalladora lligadora, també coneguda originalment com a dalladora lligadora de cànem, és una dalladora mecànica que a més de tallar les mies permet lligar-les i formar gavelles automàticament, estalviant el treball manual i aconseguint un alt rendiment en cultius com el blat, el sègol, el sèsam, el cotó o l'arròs, entre d'altres.
La lligadora és bàsicament una implementació acoblada al xassís de la dalladora la funció de la qual és la de formar garbes i descarregar-les en el terra, ja nuades. La descàrrega s'efectua entre les rodes de la màquina, la qual cosa fa necessari l'alçat dels eixos de les rodes, unides d'aquesta manera per un pont realçat. D'ací el nom de "dalladora a pont" donat al model 622 i a altres inspirats en ell. Açò mateix explica també el descentrament de la direcció i del selló, situats al costat esquerre de la màquina en el sentit de la marxa per a deixar el pas lliure a les gavelles que la màquina va dipositant en el sòl.

## Vegeu també

* Dalladora
* Dalladora mecànica
* Dalladora antiga
# Editus

Editus, del llatí aedituus (pl. aeditui; variants: s. aeditumus, pl. aeditumi i s. aeditimus, pl. aeditimi) era el nom de les persones que, pel que sabem de les fonts literàries, cuidaven i netejaven els temples a l'antiga Roma. De fet, el primer element del terme, aedis, significa temple o edifici. Els aeditui tenien un estatut proper al sacerdoci i de vegades van ser anomenats sacerdots pels escriptors, però no ho eren. Les fonts epigràfiques, per la seva part, semblen indicar que els aeditui també s'ocupaven d'edificis públics no lligats a un culte.

## Aeditui de temples

Pel que fa als aeditui de temples, la seva feina va anar desapareixent com a ofici lliure i va quedar en mans d'esclaus durant l'imperi, després d'un període en què ja no l'exercien els ciutadans de ple dret, sinó únicament els lliberts o esclaus emancipats. Si l'emperador feia construir o restaurar un temple, podia col·locar-hi com a aedituus, un esclau propi, és a dir un d'imperial, o bé un llibert. Els serveis rituals i sacerdotals van ser assumits pels Neòcors, que a més portaven la intendència i l'administració dels temples.
Els editus vivien generalment al mateix temple o en llocs propers i actuaven com a guies de les persones que els visitaven.

## Aeditui d'edificis públics

Els aeditui d'edificis públics són coneguts principalment gràcies à l'epigrafia funerària del Cementiri dels officiales de Cartago. Aquests eren esclaus imperials.

## Referències

* ↑ Servi Maure Honorat. Virgilii Opera Expositio IX,648
* 1 2 Abid, Mohammed. Esclaves et affranchis impériaux en Afrique proconsulaire sous le Haut-Empire romain (en francès), 2017, p. 53-54, 404-407. ISBN 978-9938-924-92-3.
* ↑ Boulvert, Gérard. Esclaves et affranchis impériaux sous Haut-Empire: Rôle politique et administratif (en francès). Jovene, 1970, p. 55-57.
* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman antiquities. Vol. II. Londres: John Murray, 1875, p. 20.
# Lijepa večer, lijep dan

Lijepa večer, lijep dan (literalment en croat: «dia bonic, nit bonica») és una pel·lícula dramàtica croata del 2024 escrita i dirigida per Ivona Juka. És protagonitzada per Emir Hadžihafizbegović, Elmir Krivalić, Dado Ćosić, Slaven Došlo i Đorđe Galić. Va ser seleccionada com a entrada croata per al Millor Llargmetratge Internacional als Premis Oscar de 2024, però no va ser nominada. Va tenir un llançament limitat al Kino Forum el 9 de setembre de 2024..

## Argument

Quatre amics, Lovro, Nenad, Stevan i Ivan es van rebel·lar contra el règim nazi i es van unir al NOB. Setze anys després, són artistes reconeguts que se senten amb dret a criticar la societat per la qual van lluitar. Tot i que són veterans dignes del NOB, al partit no li agraden les pel·lícules que creen; i quan la seva sexualitat es torna sospitosa, el partit contracta l'agent Emir per sabotejar la seva feina.

## Repartiment

* Emir Hadžihafizbegović
* Elmir Krivalić
* Dado Ćosić
* Slaven Došlo
* Đorđe Galić
* Goran Grgić
* Asja Jovanovic
* Milica Mihajlovic
* Vedran Mlikota
* Enes Vejzovic
* Marko Braić
* Anja Šovagović
* Matija Prskalo

## Referències

* ↑ «Hrvatski film ima nominaciju za nagradu Oscar: U Hollywood ide film Ivone Juke 'Lijepa večer, lijep dan'» (en croat). StoryBook. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ «Lijepa večer, lijep dan Ivone Juka, film u koprodukciji DEPO-a iz Sarajeva, hrvatski kandidat za 39. nagradu Goya» (en anglès). BL!N Magazin. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ «Croatian film Lijepa večer, lijep dan enters Oscars race» (en anglès). Croatia Week, 06-09-2024. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ «IVONA JUKA: "Lijepa večer, lijep dan" – pretpremijerna projekcija». Studentski Centar u Zagrebu. [Consulta: 12 setembre 2024].
* ↑ «Ivona Juka: Lijepa večer, lijep dan - pretpremijera filma». ulaznice.hr, 12-09-2024. Arxivat de l'original el 2024-09-12. [Consulta: 12 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Shamshad Khan

Shamshad Khan és una poetessa britànica. Va estudiar biologia i comportament animal i va obtenir el títol de professora de ciències per a l'escola secundària. Des de 1998 és assessora literària de North West Arts Board. Ha estat coeditora de les antologies Black Women's Poetry (1999) i Peace Poems (2003). Va ser membre del projecte de la Commonwealth «Mushiara Shake-up», en el qual participen poetesses i artistes d'Anglaterra, Índia i Pakistan; i és membre de Lychee Lounge, un col·lectiu d'artistes del sud asiàtic.
Ha fet programes radiofònics com Love Thang (Radio 4, 1996,1997) i Woman's Hour (Radio 4, 1998), entre d'altres. Ha dirigit tallers d'escriptura creativa per a dones asiàtiques i grups de joves en diverses escoles i també per a l'organització Refugee Support Network.
L'any 1994 publica The Woman and the Chair. Les seves poesies han aparegut en nombroses antologies com Flame, Poetry of Rebellion (1997), The Firepeople (1998), Bittersweet (1998), Healing Strategies for Women at War (1999), Gargoyle (1999), Poems for your Pocket (1999), Anthology of British South Asian poets (2000), Kala Kahania (2002), Crimson Feet (2003) i Velocity (2003).
Ha fet diversos espectacles amb els seus poemes, lectures o muntatges escènics, en els quals conjuga bandes sonores, ballarins contemporanis i músics. Per exemple, Apples & Snakes (Battersea Arts Centre, 1997-2001), The Drum (Birmingham 2003), Asia on the Road (Dinamarca, 2003), Bones (Berna, Suïssa, 2003), Hard Cut a poetic monologue (dirigit per Mark Whitelaw; música de Basil Clarke; Glasgow, 2002). Hard Cut beautiful and unsettling (Suïssa, 2003) i Megalomaniac.

## Referències

* ↑ «Shamshad Khan». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Sierra Morena

La Sierra Morena és una serralada que constitueix el contrafort meridional de la Meseta Central de la península Ibèrica. Separa la Manxa, Extremadura i l'Alentejo d'Andalusia, on es troba localitzada principalment.

## Particularitats

Es va formar durant l'era terciària, fruit del moviment orogènic alpí. S'estén per 400 km del sector nord d'Andalusia, en direcció est-oest, des de la Sierra de Alcaraz fins a la frontera amb Portugal. El seu pic més alt és Bañuelo (1.320 m). La vegetació principal és l'alzina, l'alzina surera, el roure i els castanyers. La serralada també és rica en una gran varietat de minerals, com ara el coure, el plom i el carbó.
El sistema de la Sierra Morena comprèn diverses serres: la Sierra Madrona, la Sierra de Aracena, la Sierra Norte de Sevilla, la Sierra de Horanchuelos, la Sierra de Córdoba i la Sierra de Cardeña y Montoro, entre d'altres.
La Sierra Morena és creuada per diverses autopistes i vies de ferrocarril que connecten les zones industrials d'on s'extrauen els minerals a les ciutats més grans de la regió. El pas de Despeñaperros és la ruta principal que travessa les muntanyes i uneix La Manxa (Castella-La Manxa) amb Andalusia.
Aquesta serra era famosa pels seus bandolers en temps antics. La literatura espanyola va propagar la figura dels «bandolers de Sierra Morena» durant el romanticisme.

## Nom clàssic

Marianus Mons (Μαριανὸν ὄρος) fou el nom clàssic de la moderna Sierra Morena. Eren unes muntanyes a la província de la Bètica, a l'oest de l'Orospeda. Estrabó descriu unes muntanyes de les que no dona el nom, que corrien paral·leles al riu Betis i segurament es referia a les muntanyes Marianus. La part oriental s'anomenava Saltus Castulonensis.

## Música

El compositor alemany Józef Ksawery Elsner, el 1811 va compondre una òpera amb aquest nom, basada en el romanticisme de l'època.

## Referències

* 1 2 «Sierra Morena». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Hugelmann, Gabriel. Historia de Aragón, Cataluña, Valencia e Islas Baleares (en castellà). Imp. de Julián Pena, 1855, p. 254.

## Vegeu també

* Bandolerisme

## Bibliografia

* B. de Quirós y L. Ardila, El Bandolerismo Andaluz. Ed. Turner. Madrid, 1988
* J. M. López de Abiada y J. A. Rodríguez Martín, Calas en el fenómeno del bandolerismo andaluz desde la literatura y la historiografía: bibliografía reciente. Iberoamericana. América Latina, España, Portugal: Ensayos sobre letras, historia y sociedad. Notas. Reseñas iberoamericanas, ISSN 1577-3388
* J. Santos Torres, El Bandolerismo en España: Una Historia Fuera de la Ley. Ed. Temas de hoy. Madrid, 1995.
* Julián Zugasti y Sáenz, El bandolerismo: Estudio social y memorias históricas (1876-1880).
# Son Rossinyol

Són Rossinyol és una petita possessió mallorquina del terme de Santanyí. Actualment la possessió té una superfície d'unes 24 hectàrees i està situada a prop del nucli de l'Alqueria Blanca, entre els camins de sa Teulera i el del pou des Rei. Fins a final del segle XIX la finca ocupava una superfície d'unes 89 d'hectàrees i incloïa altres contrades del municipi, actualment sagregades d'aquesta, com es Buscarró, n'Antiga, s'Antigor, es camp d'Amunt entre d'altres. El 1895 la possessió es començà a establir (parcel·lar i vendre). Durant aquest mateix segle era propietat dels nobles Vilallonga - Zafortesa tot i que haia estat llogada a la família Pou. La casa de la possessió, can Rossinyol, es troba al llogaret de l'Alqueria Blanca i contenia una torre de defensa, la qual actualment només es conserven alguna paret enrunada.

## Referències

* ↑ Vidal Ferrando, Antoni «Propietat pagesa i estructures de poder locals en un municipi de migjorn de Mallorca (Santanyí, 1868-1920)». Recerques: història, economia, cultura, 1986, pàg. 163-185.
* ↑ Aguiló, Cosme «Toponímia de Santanyí i Ses Salines». Tesi Doctoral. Departament de Filologia Catalana i Lingüística General Universitat de les Illes Balears, 2007.
# Suzanne Juyol

Suzanne Juyol (París, 1 de gener de 1920 - ibidem, 20 de juliol de 1994) fou una cantant d'òpera francesa, la soprano dramàtic més destacada de la seva època a França.
Suzanne Juyol va estudiar al Conservatori de París i va fer el seu debut professional al Palais Garnier en 1942, fent el paper de Margared en Le Roi d'Ys d'Édouard Lalo, interpretant a continuació Pénélope de Fauré, Ariadne de Dukas, Marguerite en La Damnation de Faust de Berlioz i Faust de Gounod. El seu debut a l'Opéra-Comique va tenir lloc en 1946, fent el paper de Charlotte de Werther de Jules Massenet. Altres òperes que va interpretar van ser Carmen de Bizet, Tosca de Puccini, el paper de Santuzza en Cavalleria rusticana de Mascagni, entre d'altres.
Va fer el seu debut al teatre d'Òpera de Montecarlo en 1947, i a partir d'aquell moment va començar a cantar papers d'òperes de Wagner, com ara Kundry, les dues Brunhildes i Ortrud. El seu èxit va fer que fos convidada en 1951 a cantar al Staatsoper Unter den Linden de Berlín l'òpera Tristan und Isolde de Wagner, amb Max Lorenz.
Al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va cantar Le Roi d'Ys en gener de 1949.
Just quan la seva carrera internacional arribava al punt més alt, Suzanne Juyol es va retirar dels escenaris en 1960, amb només 40 anys. Va estar casada amb Victor Serventi, un professor de cant de l'Òpera de París.

## Enregistraments (selecció)

* 1951 - Bizet - Carmen - Suzanne Juyol, Libero de Luca, Janine Micheau, Julien Giovanetti - Cors i Orquestra de l'Opéra-Comique, Albert Wolff - DECCA
* 1953 - Massenet - Werther - Charles Richard, Suzanne Juyol, Agnes Léger, Roger Bourdin - Cors i Orquestra de l'Opéra-Comique, Georges Sébastian - URANIA

## Referències

* ↑ «Anunci de l'Òpera». Ce soir, 21-10-1945, pàg. 2.
* ↑ «Liceo - Estreno de «Le Roi d'Ys» de Lalo». La Vanguardia, 11-01-1949, pàg. 8.

## Fonts

* Dictionnaire des interprètes, Alain Paris, (Robert Laffont, 1982). ISBN 2-221-06660-X
* Guide de l'opéra, Roland Mancini i Jean Rouveroux, (Fayard, 1995). ISBN 2-213-59567-4
# Tamanaco

Tamanaco va ser un cacic i guerrer indígena veneçolà, de les tribus mariches i quiriquires durant el segle XVI i és una de les figures històriques de la resistència indígena en contra de la conquesta espanyola del territori veneçolà, en la zona central del país. És un dels més famosos i coneguts cacics veneçolans.

## Biografia

La ciutat de Santiago de León de Caracas, va ser fundada en 1567 per Diego de Losada, era contínuament arrasada per les tribus locals. En 1570 quan Diego de Mazariegos va prendre càrrec com a governador de la província de Veneçuela, va fer prioritat la pacificació dels territoris. Seguint la mort de Guaicaipuro, Tamanaco es va fer nou líder dels mariches i quiriquires.
Per a 1573 Tamanaco i el seu grup de nadius es van tornar tal problema, que reforços van venir d'Espanya i altres illes espanyoles al Carib amb el sol propòsit d'ocupar-se d'ells. Després el capità Pedro Alonso Galeas i el tinent Francisco Calderón van unir forces amb la finalitat d'iniciar una expedició per a atrapar a Tamanaco, van ser ajudats pel cacic Aricabacuto i els seus yanacona. Una vegada conegut això de l'expedició, Tamanaco va preparar una força que constava de 300 guerrers més l'ajuda de les tribus Teques i Arbaco.
Poc després Tamanaco va decidir atacar Caracas i va perseguir els soldats espanyols fins al riu Guaire, on aquests últims, liderats pel capità Hernando de la Cerda, derrotaren els indígenes amb el suport de la cavalleria.

### Mort

Tamanaco va ser capturat viu i sentenciat a mort. No obstant això, Garci González de Silva, a càrrec de la ciutat de Caracas, discutint amb el capità Mendoza, li va proposar una alternativa a Tamanaco, l'execució a la forca o lluitar contra el mastí entrenat de Mendoza, irònicament anomenat "Amic". Tamanaco va acceptar, però la lluita era desigual i Tamanaco va morir per les ferides en la seva gola. Després de la seva mort Tamanaco es va tornar una llegenda entre els nadius els qui criden el seu nom durant la batalla.

## Llegat

A Veneçuela hi ha una gran varietat d'obres, urbanitzacions, barris i llocs que porten el nom de Tamanaco. Probablement, els més coneguts són el Hotel Tamanaco Intercontinental, el més antic hotel 5 estrelles de Caracas, el Centre Ciutat Comercial Tamanaco, l'avinguda Tamanaco a Caracas, la zona residencial Pujols del Tamanaco a Caracas, la fàbrica d'estris esportius Tamanaco i la resclosa Tamanaco a l'estat Guárico entre d'altres. Les monedes d'or d'inversió i de col·lecció són encunyades a Veneçuela amb la imatge de Tamanaco.

## Referències

* ↑ «HISTORIA DE LA CONQUISTA Y POBLACIÓN DE LA PROVINCIA DE VENEZUELA».
* ↑ «Revista VALLE ARRIBA Golf Club Nº17» (en anglès). [Consulta: 24 juliol 2018].
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-07-25. [Consulta: 13 octubre 2021].
* ↑ «TEMA I - Pensamiento Político de los Aborígenes» (en anglès). [Consulta: 24 juliol 2018].
# Taquiza

La taquiza és un banquet tradicional de l'Mèxic on el taco és el plat principal. Les taquisses generalment són motiu de festa i reunió per a les famílies mexicanes, grups d'amics o companys d'empresa, i es reserven per a esdeveniments especials, com ara aniversaris, casaments, entre d'altres.
El plat es va estendre per tot el país i també entre la població mexicana als Estats Units i es va diversificar entre els mexicans en altres països.

## Referències

* ↑ «Taquiza ⋆ Larousse Cocina» (en castellà). [Consulta: 25 novembre 2023].
# Tauletes de Glozel

Les Tauletes de Glozel són un dels misteris que han creat controvèrsia, debat i escepticisme en el món científic i arqueològic des de la seua aparició en la primera meitat del segle xx. Les va descobrir Émile Fradin (1907-2010) l'1 de març del 1924 a la rodalia de la localitat de Glozel, al departament francés d'Alier.

## La història i polèmica de la troballa

La troballa de les famoses tauletes fou fortuïta i casual en el moment de l'excavació. Temps després, un metge de Vichèi, Antonin Morlet, que en les seues estones es dedicava a l'arqueologia, investigà el descobriment i publicà una recerca sobre la troballa que encara és propietat del seu descobridor.
A partir d'aquesta publicació, comença una llarga disputa sobre la veracitat i contingut del descobriment, que inclou arguments no massa científics, entre els quals Morlet defensa el seu postulat que data el període històric de les tauletes d'entre el 5000-6000 abans de la nostra era. Però entre els seus opositors hi ha Louis Capitan, que volia compartir el descobriment amb Morlet, tot i que aquest s'hi negà per por que el rebutjaria i plagiaria la publicació de la recerca. Més tard, se li uniren altres opositors que van contribuir a la disputa.
A partir de les publicacions dels descobriments, van aparèixer grups que defensaven i rebutjaven l'autenticitat del descobriment i la comunitat científica considerà que les tauletes eren un frau. S'hi informà al Departament d'Inspecció arqueològica del govern francés i començà una llarga pugna judicial en contra d'Émile Fradin, a qui se li acusà d'estafa i falsificació de les troballes. Fradin, però, per la seua condició de llaurador, va demostrar la seua innocència argumentant el seu desconeixement de la prehistòria.
Així i tot, Morlet continuà les seues excavacions fins al 1941, quan s'aprovà una llei que prohibia excavar el sòl francés sense autorització oficial a qualsevol mena de possible troballa. Es reiniciaren les excavacions al 1983, a demanda del Conseil Supérieur de la recherche archéologique. D'acord amb els resultats de la recerca, no hi havia pas falsificació. El 16 de juny del 1990, Émile Fradin fou condecorat amb l'Orde de les Palmes Acadèmiques, a proposta de Jacques Thierry, inspector general d'Educació i president del Centre International d'Étude et de Recherche sur Glozel.
Els símbols de les tauletes mostren similituds amb l'alfabet fenici, però no han estat desxifrats pas de manera concloent. Entre els molts intents de desxifrat, alguns els han identificat com a basc, caldeu, hebreu, iber, llatí o amazic, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 Daugas, Jean-Pierre; Demoule, Jean-Paul; Guilaine, Jean; Miallier, Didier; Pétrequin, Pierre «Résumé des recherches effectuées à Glozel entre 1983 et 1990, sous l'égide du ministère de la culture». Revue archéologique du Centre de la France, 34, 1, 1995, pàg. 251–259.
* ↑ Glozel Recherche, site du CIER.
# The Adventures of Dollie

The Adventures of Dollie és una pel·lícula muda de la Biograph dirigida per D.W. Griffith i protagonitzada per Arthur V. Johnson i Linda Arvidson entre d'altres. La pel·lícula, que va constituir l'estrena de Griffith com a director es va estrenar el 14 de juliol de 1908. El 2018 es va endegar un projecte per a la seva restauració.

## Argument

Una parella amb la seva filla Dollie estan passejant pel bosc i s'aturen davant d'un riu a veure com uns nois estan pescant. L'home s'allunya breument i en aquell moment apareix un gitano que intenta vendre cistells a les dones. Aquestes refusen i aleshores quan l'home vol robar la bossa de la mare és atrapat. El gitano es comença a discutir amb la dona i en aquell moment torna el marit que el fa fora a cops. L'altre des de lluny jura venjar-se, torna amb la seva dona i la seva caravana i planeja raptar la nena. Segresta la noia i l'amaga dins un barril que poa a la seva caravana. S'allunya i en el moment d'intentar travessar el riu el barril cau a l'aigua i se l'enduu el corrent fins a arribar a una cascada. Sortosament, abans que caigui avall es recollit pel parell de nois que estaven pescant. Els nois alliberen la noia que es pot abraçar al seu pare que ha arribat en aquell moment a ajudar els nois.

## Repartiment

* Arthur V. Johnson (el pare)
* Linda Arvidson (la mare)
* Gladys Egan (Dollie)
* Charles Inslee (el gitano)
* Madeline West (la gitana)
* Mrs. George Gebhardt

## Referències

* ↑ Dixon, Bryony. 100 Silent Films (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2017-10-07, p. 7-8. ISBN 9781844575695.
* ↑ Oderman, Stuart. Lillian Gish: A Life on Stage and Screen (en anglès). McFarland, 2015-07-11, p. 24. ISBN 9781476613697.
* ↑ «AFI|Catalog: The Adventures of Dollie» (en anglès). American FIlm Institute. [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «The Adventures of Dollie». The Moving Picture World 3,1, 04-07-1908, pàg. 49.