OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Receptor κ-opioide

El Receptor κ-opioide (en anglès κ-opioid receptor, d'on deriva el seu acrònim KOR) o també anomenat receptor opioide κappa és una proteïna, la qual codificada en humans pel gen OPRK1. El Receptor κ-opioide és un dels cinc receptors relacionats que uneixen els components tipus opi en el cervell, i, a més, són responsables per mediació dels efectes d'aquests components. Aquests efectes inclouen algunes alteracions nervioses, com per exemple l'alteració de la percepció del dolor, la consciència, del control motriu o bé de l'humor.
El Receptor κ-opioide fou descobert l'any 1976 per William R. Martin. Els van anomenar receptors κ-opioides a causa que eren activats per la ketociclazosina.
La dinorfina constitueix el pèptid opòide endogen que presenta a especial afinitat pel receptor κ-opioide, existeixen fàrmacs que actuen com antagonistes del receptor κ-opioide, com per exemple la buprenorfina, entre d'altres, que actuen com agonistes, com per exemple la nalbufina.
Com a diferència dels receptors tipus "μ" als quals s'uneix la morfina i altres opiàcis amb potencial d'abús amb l'objectiu de produir una sensació d'eufòria i benestar, l'activació dels receptors tipus κ produeixen una activitat diferent que assoleix disfòria i fort sedació, així com produeixen una profunda analgèsia.

## Referències

* ↑ Tractat de Psicofarmacologia: Bases i aplicació clínica. C. Álamo González - F. López Muñoz. P. 743
* ↑ «The dysphoric component of stress is encoded by activation of the dynorphin kappa-opioid system». The Journal of Neuroscience, 28, 2, 1-2008, pàg. 407–14. DOI: 10.1523/JNEUROSCI.4458-07.2008. PMC: 2612708. PMID: 18184783.

## Enllaços externs

* «Opioid Receptors: κ». IUPHAR Database of Receptors and Ion Channels. International Union of Basic and Clinical Pharmacology. Arxivat de l'original el 2014-02-23. [Consulta: 22 desembre 2015].
* «Receptor κ-opioide» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Kleinothraupis

Kleinothraupis és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Tàngara de coroneta grisa (Kleinothraupis reyi Berlepsch, 1885)
* Tàngara de coroneta negra (Kleinothraupis atropileus Lafresnaye, 1842)
* Tàngara cellablanca (Kleinothraupis auricularis Cabanis, 1873)
* Tàngara dels bambús (Kleinothraupis calophrys Sclater, PL & Salvin, 1876)
* Tàngara de Parodi (Kleinothraupis parodii Weske & Terborgh, 1974)

## Referències

* ↑ «Kleinothraupis atropileus (tàngara de coroneta negra) - Avibase». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Kleinothraupis K.J.Burns, Unitt & N.A.Mason, 2016» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 14 febrer 2025].
# Lecturas

Lecturas és una revista setmanal especialitzada en la informació sobre la crònica social i la premsa rosa.
Al 1917 la Sociedad General de Publicaciones va llançar Lecturas, una nova revista mensual literària que es venia als quioscos i llibreries al preu de 1,30 pessetes. Cada número constava de 120 pàgines i contenia 3 novel·les, 7 contes, 1 comèdia i 5 articles. Després d'uns pocs números, la revista va deixar de publicar-se fins al juny del 1921, quan la mateixa editorial (actualment, Hymsa) la va rellançar com a "magazine per a la llar" i suplement literari d'El hogar y la moda. La revista tenia aleshores 100 pàgines i publicava novel·les curtes, contes i obres teatrals d'autors de la talla de Jacinto Benavente, Clarín, Oscar Wilde, Azorín o Víctor Català. Les il·lustracions d'artistes d'avantguarda, com Opisso, Rafael Barradas, Junceda, Vicenç Pañellai Longoria, van ser el segell d'identitat de les pàgines i les portades de Lecturas.
Als anys trenta el preu de la revista va pujar a 1,50 pessetes. Des d'aleshores, la publicació només es va veure interrompuda entre els anys 1937 i 1941 amb motiu de la Guerra Civil Espanyola i la immediata postguerra.
A partir del 1950 les biografies de personatges famosos i els articles de societat van començar a guanyar pes i es va publicar la primera portada fotogràfica, protagonitzada per Marilyn Monroe. La revista també incloïa articles de divulgació científica, cròniques d'art, poesia, consells culinaris i moda. Tenia 56 pàgines i costava 7 pessetes.
Des del 1956, sota la direcció de Julio Bou Gibert, la publicació passà de mensual a quinzenal. El 1962 canviava ja de manera definitiva a revista setmanal, amb pàgines interiors en color, i començava a centrar-se en personatges de la reialesa, el cinema i la televisió. La revista va ser adquirida el 2007 pel grup editorial RBA, juntament amb la resta de publicacions d'Edipresse Hymsa.
Lecturas és la revista degana de la premsa rosa a Espanya.

## Referències

* ↑ «Compartimos contigo un descubrimiento que ha cambiado nuestra historia» (en castellà). Lecturas.
* ↑ «Pañella Turigas, Vicente» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 15 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial
* Informació sobre la revista Arxivat 2009-05-05 a Wayback Machine.
Viccionari
# Lluís Pons i Tusquets

Lluís Pons i Tusquets fou un empresari agrícola i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Era un empresari de la Garrotxa, que entre 1909 i 1912 fou tresorer de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, membre del Sindicat Agrícola de Celrà (1913) i de la Unió de Sindicats Agrícoles Catòlics de Barcelona (1928), entre d'altres.
Membre del sector Maurista del Partit Conservador, fou elegit diputat pel districte d'Olot a les eleccions generals espanyoles de 1919 i 1920.

## Referències

* ↑ Jordi Planas i Maresma. Els propietaris i l'associacionisme agrari a Catalunya (1890-1936). Biblioteca d'Història Rural, 2006, p. 257.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Lluís Sagi i Vela

Lluís Sagi i Vela (Madrid, 17 de febrer de 1914 - Madrid, 16 de febrer de 2013) va ser un barítonde sarsuela.

## Biografia

Va ser fill del famós baríton català Emili Sagi i Barba i de la soprano valenciana Lluïsa Vela, i germà de pare del futbolista Emili Sagi Liñán, que era fill de la ballarina Concepció Liñán i Pelegrí. Els seus nebots van ser Gonzalo Sagi-Vela, José Luis Sagi-Vela i Alfonso Sagi-Vela, jugadors de bàsquet. Un altre nebot, Emilio Sagi, fill d'Enric Sagi Liñán, va ser director d'escena i va dirigir el Teatro de la Zarzuela de Madrid.
Considerat un dels millors cantants de sarsuela i òpera del segle xx; si bé els seus pares volgueren que estudiés enginyeria, després de començar la carrera d'enginyer elèctric, l'abandonà decidint dedicar-se a la música.
Va rebre dels seus pares una sòlida preparació musical estudiant a més de les nocions de cant dels seus pares, les matèries d'harmonia, composició, solfeig i piano. Debutà el 1932, en el moment en què el seu pare abandonà per primera vegada els escenaris. En aquella ocasió cantà La rosa del azafrán, del mestre Guerrero, amb un gran èxit. L'èxit també l'acompanyà en les seves gires de concert a Porto, Lisboa, Milà, Roma, Buenos Aires, L'Havana, Nova York i Montevideo, entre d'altres.
Posseïdor d'una veu potent educada en l'excel·lent escola paterna, Lluís Sagi i Vela no es deixà absorbir únicament per la lírica i els concerts sinó que dedicà una bona part del seu temps a la composició. Va compondre Fun on the Chessboard, una petita suite per a piano, la cançó Cielo azul i Ave Maria.

## Referències

* ↑ «Luis Sagi-Vela Barba» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 29 juliol 2024].

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica. vol. IV. SARPE, p. 1259. ISBN 84-7291-226-4.
# Lola Casamayor

María Esperanza Casamayor més coneguda com a Lola Casamayor (Madrid, 17 d'agost de 1958) és una actriu espanyola, que compta amb el premi Unión de Actores a la millor actriu de repartiment de cinema pel seu paper de Tia Marita a Camino.

## Biografia

Com a actriu, ha realitzat papers tant en teatre com en televisió o en cinema. En televisió, són destacables les seves aparicions en sèries com Hospital Central, on encarnava a Cecilia Schuman, una doctora xilena, Bandolera i Luis Miguel. Va aparèixer en la minisèrie de Telecinco Vuelo IL8714 com a passatgera, inspirat en l'accidentat 5022 de Spanair en 2008. En cinema, pel seu costat, ha actuat en pel·lícules com Camino, que li va valer un premi de la Unión de Actores, Solo mía o La voz dormida, entre d'altres. En teatre ha actuat a Lágrimas de cera, un homenatge a les víctimes de l'11M, la versió teatral de la pel·lícula El graduat o El mal de la juventud, entre altres obres.

## Referències

* 1 2 «Entrevista». [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ «'Camino', 'La taberna fantástica' y 'Herederos' triunfan en los Premios de la Unión de Actores» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2018-06-17. [Consulta: 15 març 2016].
* ↑ Sande, José Ramón Díaz. «El mal de la juventud. Andres Lima. Entrevista». [Consulta: 15 març 2016].
# Love & Gelato

Love & Gelato és una pel·lícula de comèdia romàntica estatunidenca de 2022. Està escrita i dirigida per Brandon Camp, basant-se en la novel·la homònima de Jenna Evans Welch. Produïda i distribuïda per Netflix, es va estrenar el 22 de juny de 2022 amb subtítols en català. A la història, una estudiant universitària estatunidenca gaudeix de l'estiu de la seva vida a Roma gràcies al vell diari de la seva mare, malalta, que li servirà com a guia mentre es va enamorant dels encants de la ciutat, la seva gent i, per descomptat, el gelat. Susanna Skaggs interpreta Lina Emerson, protagonista i narradora de la història. Completen el repartiment Anjelika Washington com a Addie; Owen McDonell com a Howard; Valentina Lodovini com a Francesca, Alex Boniello com a Fleetwood Zach, entre d'altres.
La pel·lícula es va gravar el juny de 2021 a la Toscana.

## Referències

* ↑ «‘Love And Gelato’: 5 things you need to know about Netflix romantic comedy» (en anglès). [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ «Love & Gelato: the official trailer of the Netflix movie available from 22 June» (en anglès americà), 03-06-2022. Arxivat de l'original el 2022-06-12. [Consulta: 5 juny 2022].
* ↑ «Jenna Evans Welch's 'Love & Gelato' Adaptation Headed to Netflix in June 2022» (en anglès), 27-04-2022. [Consulta: 5 juny 2022].
# Lucia Crestani

Lucia Crestani (Verona, 21 de febrer de 1886 - Ferrara, juny de 1972) fou una soprano i professora de cant italiana.
Segons el Diccionari biogràfic dels italians, al tombant dels segles XIX i XX va contribuir a escriure un "capítol important en la història de la interpretació operística", juntament amb altres cantants com ara Elvira Mari, Tina Poli-Randaccio i Mafalda Favero, entre d'altres.

## Biografia

Va ser alumna del pedagog Vittorio Gelich.
Va debutar al Teatre Carignano de Torí en l'òpera Aida de Verdi l'any 1904, paper que va romandre com a cavall de batalla i que va portar a escena 528 vegades. L'any següent va debutar al Teatro alla Scala de Milà l'òpera Loreley d'Alfredo Catalani, al costat d'Adele d'Albert, Giovanni Zenatello i de Riccardo Stracciari, sota la direcció del mestre Cleofonte Campanini. El 1907 va començar la seva curta experiència internacional debutant al Teatro Coliseo de Buenos Aires, el 1910 va cantar al Teatre Kedivhiale del Caire, la temporada 1911-12 va debutar primer a Lisboa i després al Teatro Real de Madrid i el 1913 va prendre part de la gira de la Western Metropolitan Opera Company North America. A part d'aquestes poques experiències a l'estranger, la carrera de Lucia Crestani es va desenvolupar principalment a Itàlia.
Al Gran Teatre del Liceu de Barcelona va cantar la temporada 1910-1911, interpretant papers de les òperes Aida, obra amb la qual debutà al teatre el 3 de desembre de 1910, Mefistofele d'Arrigo Boito amb el tenor català Josep Palet, La Wally d'Alfredo Catalani, dirigida per Joan Lamote de Grignon, i Paolo e Francesca de Luigi Mancinelli, director musical de la companyia italiana que va treballar aquella temporada al teatre de La Rambla.
El repertori de Lucia Cresanti va incloure una sèrie de papers veristes com ara el de Minnie de La fanciulla del West de Giacomo Puccini, Isabeau de Pietro Mascagni, Estefania de Siberia d'Umberto Giordano), Ricke de Germania d'Alberto Franchetti.
El 1924, va tenir una tempestuosa relació amb un empresari teatral, que la va amenaçar amb una pistola. Es va retirar en acabar aquesta relació, sent les seves últimes aparicions públiques les del Rèquiem de Giuseppe Verdi l'any 1924 al Teatre Filharmònic de Verona i al Teatre Verdi de Vicenza. A continuació, va tenir cura de la seva mare malalta i un germà malalt i, finalment, es va convertir en professora de cant, primer a Verona i des de 1934 a Ferrara. Malgrat la seva importància, Crestani va fer només cinc enregistraments, tots el 1905.

## Referències

* ↑ Paolo Patrizi. «Elvira Mari». A: Dizionario biografico degli italiani (en italià). 70, 2008.
* 1 2 «Biografia» (en italià). forgottenoperasingers. [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «Corriere teatrale - Scala» (subscripció). Corriere della Sera, 17-12-1905, pàg. 4.
* ↑ «Espectáculos - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 01-12-1910, pàg. 14.
* ↑ «Espectáculos - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 13-12-1910, pàg. 5.
* ↑ M. R. C. «GRAN TEATRO DEL LICEO - La Wally, ópera en cuatro actos». La Vanguardia, 04-01-1911, pàg. 9.
* ↑ «Echi di cronaca» (subscripció). Corriere della Sera, 17-07-1917, pàg. 3.
* ↑ Biografia a holdridgerecords.com
# Luis Rodríguez Figueroa

Luis Rodríguez Figueroa (Puerto de la Cruz, Tenerife, 1875 - al mar, octubre de 1936) va ser un escriptor i polític canari. Va estudiar Dret en la Universitat de Granada, exercint com a advocat a la seva illa natal.
Va començar escrivint en revistes literàries i periòdics de l'arxipèlag com Hespérides, Gente Nueva i La Prensa, utilitzant a vegades el pseudònim de Guillón Barrús. Funda al costat de Ildefonso Maffiotte la revista Castalia. Va ser també membre de l'Ateneu de La Laguna.
La seva primera novel·la El cacique, escrita en 1898 i publicada en 1901, és una denúncia del caciquisme i de les oligarquies que dominaven l'Arxipèlag. En 1915 escriu la novel·la Mea culpa junt amb Domingo Cabrera Cruz, Diego Crosa, Ramón Gil Roldán, Ildefonso Maffiotte, Leoncio Rodríguez i Manuel Verdugo entre d'altres. També és autor d'obres poèticas com Preludios (1898), Venus Adorata (1902), El Mencey de la Arautapala (1919), Mazir (1925) i Banderas de la democracia (1935).
En la seva llarga vida política en les files del republicanisme va exercir els següents càrrecs: regidor de l'Ajuntament del Puerto de la Cruz entre 1912 i 1915, del de Santa Cruz de Tenerife en 1920-1922, conseller del Cabildo en 1919 i diputat a Corts pel Front Popular (representant a Izquierda Republicana) després de les eleccions de febrer de 1936. En 1929 es va unir a les files del Partit Radical Socialista i es va integrar en 1934 en la formació encapçalada per Manuel Azaña, Izquierda Republicana.
D'idees republicanes evolucionarà cap a posicions més esquerranes. Va participar com a advocat dels processaments dels "successos d'Hermigua" del 23 de març de 1933 (que van enfrontar als camperols amb la guàrdia civil). A les eleccions de febrer de 1936 serà elegit diputat. A causa del seu activisme polític, resultava una persona incòmoda per als grups de poder de l'illa, per la qual cosa a l'inici de la Guerra Civil espanyola després del cop militar franquista va ser detingut i assassinat en el mar a la fi d'octubre de 1936.

## Enllaços externs

* Luis Rodríguez Figueroa a Enciclopedia Guanche
* Fitxa al Congrés dels Diputats
# Lázaro Bardón Gómez

Lázaro Bardón Gómez (Inicio, 8 de juny de 1817 - Collado Mediano, 9 de juny de 1897) va ser un hel·lenista i Sacerdot espanyol.

## Biografia

Va néixer en la localitat lleonesa d'Inicio el 8 de juny de 1817. Hel·lenista i sacerdot, Bardón fa ser catedràtic de Grec a la Universitat de Salamanca en 1849 i en la Universitat Central des de 1850, a més de ser rector d'aquesta última entre 1870 i 1871. En 1852 es doctoraria en Literatura amb la disertació doctoral Acerca del carácter de Achiles. Va ser autor d'obres com Lectiones graecae o Estirpes verbales de las lenguas latina y griega u origen de todos sus verbos agrupados por familias y clasificados conforme a la derivación y composición de cada uno de ellos, entre d'altres.
Proper al krausisme, va mantenir amistat amb Salustiano de Olózaga Almandoz i va militar en el Partit Progressista. Va ser admirat per Menéndez Pelayo i Unamuno i entre els seus «rivals» s'hi haurien trobat Alfredo Adolfo Camús i Antonio María García Blanco. Va morir al municipi madrileny de Collado Mediano el 9 de juny de 1897.

## Notes

* ↑ Del 21 de novembre de 1870 al 9 de novembre de 1871.

## Referències

* ↑ Olives Canals, 1953, p. 8.
* ↑ Vicente Algueró 2012, p. 176 ; Azorín 1952, p. 3; Rabanal Álvarez 1949, pp. 95-139.
* ↑ Olives Canals, 1953, p. 13.
* ↑ Vicente Algueró 2012, p. 176 ; Valle López 1998, p. 98.
* 1 2 3 Pedrazuela, 2013.
* ↑ Etayo Gordejuela, Galino Nieto i Portela Sandoval, 2002, p. 213.
* ↑ Olives Canals 1953, pp. 14, 26 ; Bardón y Gómez 1852.
* ↑ Olives Canals 1953, pp. 27-28 ; Bardón y Gómez 1859.
* ↑ Olives Canals, 1953, p. 33-34.
* ↑ Olives Canals, 1953, p. 21-22.
* ↑ Olives Canals, 1953, p. 22, 24-25.
* ↑ Olives Canals, 1953, p. 22-23.

## Bibliografia

* Azorín «Egipto». ABC [Sevilla], 03-04-1952, pàg. 3.
* Bardón y Gómez, Lázaro. Discurso acerca del carácter de Achiles. Madrid: Imprenta de la calle de San Vicente, 1852.
* Bardón y Gómez, Lázaro. Lectiones graecae sive manu-ductio Hispanae juventutis in linguam graecam, 1859.
* Etayo Gordejuela, José Javier; Galino Nieto, Francisco; Portela Sandoval, Francisco. Universidad Complutense de Madrid de la Edad Media al III Milenio. Editorial Complutense, 2002. ISBN 9788474916836.
* Pedrazuela, Mario «Vidas filológicas (11). Lázaro Bardón (I)». Rinconete, 28-11-2013.
* Rabanal Álvarez, Manuel de «Dr. Lázaro Bardón y Gómez, de inicio (1817-1897)». Archivos Leoneses: revista de estudios y documentación de los Reinos Hispano-Occidentales, 5, 1949, pàg. 95-139. ISSN: 0004-0630.
* Valle López, Ángela del. Aportación bio-bibliográfica a la historia de la ciencia: Universidad Central, 1886-1902. Narcea Ediciones, 1998. ISBN 9788427712300.
* Vicente Algueró, Felipe-José de. El catolicismo liberal en España. Encuentro, 2012. ISBN 9788499207728.
Premis i fites :
| Precedit per: Fernando de Castro y Pajares | Rector de la Universitat Complutense de Madrid 1870-1871 | Succeït per: Juan Antonio Andonaegui y Aguirre |
# Mabel's New Hero

Mabel's New Hero és un curtmetratge mut de la Keystone dirigit per Mack Sennett i interpretat per Mabel Normand, Fatty Arbuckle i els Keystone Cops entre d'altres. Es va estrenar el 28 d'agost de 1913.

## Argument

Mabel i els seus amics van a la platja. Mentre elles s'estan canviant Fatty descobreix a per “Handsome” espiant la silueta de Mabel a la finestra de la caseta. Harry. Fatty intervé però Harrry no marxa sinó que es queda molestant les altres noies. Acaben barallant-se provocant l'arribada de dels Keystone Cops. Més tard, Harry aprofita que Mabel es troba dins un globus aerostàtic per alliberar la corda que el manté a terra. Sortosament pot salvar-se baixant per una corda gràcies a l'ajuda de Fatty i els Keystone Cops.

## Repartiment

* Mabel Normand (Mabel)
* Roscoe 'Fatty' Arbuckle (Fatty)
* Charles Inslee (Harry)
* Virginia Kirtley (amiga de Mabel)
* Charles Avery (Keystone Cop)
* Edgar Kennedy (Keystone Cop)
* Hank Mann (Keystone Cop)
* Nick Cogley

## Referències

* ↑ Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap (en anglès). McFarland, 2016-04-25, p. 244. ISBN 978-1-4766-2307-8.
* ↑ «Calendar of independent releases». Moving Picture World, 30-08-1913, pàg. 972.
* ↑ Massa, Steve. Rediscovering Roscoe: The Films of “Fatty” Arbuckle (en anglès). BearManor Media.
# Maite Salord i Ripoll

Maite Salord i Ripoll (Ciutadella, 1965) és una escriptora i política menorquina.
Llicenciada en filologia catalana a la Universitat de Barcelona el 1988, des del 1989 és professora de llengua i literatura catalanes a l'Institut Maria Àngels Cardona de Ciutadella. És membre de l'Institut d'Estudis Menorquins.
Ha guanyat diversos premis de narració amb les obres I del Somni Tot (1998), Mar de Boira (2004, premi ciutat d'Olot de narrativa juvenil), La mort de l'ànima (2007, finalista premi Sant Jordi 2006), entre d'altres. Ha publicat dues novel·les Com una nina russa (2002) i La Mort de l'Ànima (2007, finalista del premi Sant Jordi 2006). El 2014 publica L'alè de les cendres. El 2021 guanya el Premi Proa amb la novel·la El país de l'altra riba. El 2023 guanya el Premi Joaquim Amat-Piniella amb El país de l'altra riba.
El juny del 2023 fou escollida per a ingressar com a membre numerari de la Secció Filològica de l'Institut d'Estudis Catalans.

## Vida política
### Etapa municipal (2005-2011)

Fou regidora de l'Ajuntament de Ciutadella pel Partit Socialista de Menorca des del 2005, i responsable de Cultura durant el mandat 2009-2011.

### Etapa insular (2011-2021)

Durant la 8a legislatura (2011-2015) fou consellera a l'oposició al Consell Insular de Menorca com a única representant del mateix partit. A la 9a legislatura (2015-2019), repetí com a cap de llista, aquest cop per la coalició Més per Menorca, la qual obtingué 3 consellers en total. Després d'un pacte amb el PSIB-PSOE i Podem, fou elegida presidenta del Consell Insular de Menorca, càrrec que va obtenir fins al 2017, ja que pel mateix pacte, estava previst que a mitja legislatura prengui el relleu la cap de llista socialista Susana Mora. Fou vicepresidenta del Consell Insular fins al 2021, any que va abandonar la política.

## Referències

* 1 2 3 F. López Casanovas, Joan «Maite Salord, literatura i compromís polític des de Menorca». Serra d'Or, 2014 [Consulta: 6 març 2015]. Arxivat 2 April 2015$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* 1 2 3 Serra, Montserrat «Maite Salord guanya el premi Proa amb una història vinculada a l'emigració dels menorquins a Algèria». VilaWeb, 09-11-2021 [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Paz, Susana «Maite Salord, guanyadora de l'Amat-Piniella: "El gran premi d'una novel·la són els lectors"». Regió7, 22-02-2023.
* ↑ «La menorquina Maite Salord s'incorpora a la Secció Filològica de l’IEC». DBalears, 16-06-2023 [Consulta: 7 desembre 2023].
* ↑ «Salord serà presidenta dos anys i Susana Mora (PSIB) els dos darrers». Ara Balears.
* ↑ «Maite Salord guanya el Premi Proa de Novel·la amb 'El país de l'altra riba'». El Temps, 09-11-2021 [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «La vice-presidenta del Consell de Menorca, Maite Salord deixa la política». Vilaweb, 22-06-2021 [Consulta: 11 novembre 2021].

## Enllaços externs

* Maite Salord i Ripoll - Lloc web oficial
# Making Uncle Jealous

Making Uncle Jealous és un curtmetratge mut de l'Èclair interpretat per Alec B. Francis i Isabel Lamon entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar el 24 d'octubre de 1912.

## Argument

Durant 20 anys Hiram Tyler ha anat darrera de Salina Huntingdon però mai ha tingut el coratge de demanar-li de casar-se amb ell. Will Huntingdon, nebot de Salina, torna de la universitat per les vacances amb el seu amic George. Will està enamorat de la neboda de Hiram, Judith Hughes, i George s'enamora de la seva germana Muriel. Tots quatre volen aconseguir que Hiram s'acabi declarant a Salina i Will arriba a la conclusió que només ho podran aconseguir fent que l'oncle es posi gelòs. A través de diferents situacions ambigües aconsegueixen que Hiram tingui prou valor per declarar-se i la felicitat de veure que és acceptat.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Hiram Tyler)
* Mis Davies (Salina Huntington)
* Isabel Lamon (Judith Hughes)
* Muriel Ostriche (Muriel Hughes)
* Will E. Sheerer (Will Huntingdon)
* George Larkin (George Lamon)
* Clara Horton (Clara Huntingdon)
* Alice Knowland (Miss Osgood)

## Referències

* ↑ «Making Uncle Jealous». The Moving Picture World 14, 3, 19-10-1912, pàg. 253.
* ↑ «Independent release dates». The Moving Picture World 14, 3, 19-10-1912, pàg. 288.