OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caterina Casals i Mirambell

Caterina Casals i Mirambell, coneguda amb el nom artístic Caterina Mirambell, (1822, Barcelona - 7 de gener de 1888, Barcelona) va ser una actriu catalana.

## Biografia

Fou una de les actrius més brillants del teatre català per la seva versatilitat en escena i per les interpretacions en el paper de dona rústica catalana. El 1845 actua al Teatre Nou, a la plaça Reial, i el 1846 apareix a les llistes del de la Santa Creu (més endavant, Teatre Principal). L'any 1849 forma part de la companyia de declamació del Gran Teatre del Liceu, on havia realitzat els estudis. Al novembre, aquest teatre tanca temporalment les seves portes i la companyia passa al teatre Odeon. Allí treballa sota la direcció artística de l'actor Andreu Cazurro.
Reobert el Liceu, apareix com a actriu còmica la temporada 52-53. L'any 1856 treballa al Circo Barcelonés i, dos anys més tard, torna al Liceu i forma part per primera vegada d'una companyia íntegrament d'actors catalans, encara que amb un repertori majoritàriament en castellà. El Circo Barcelonés la contracta l'any còmic 1857-58, i continua en aquest espai teatral fins al setembre de 1870, moment en què s'incorpora al Romea, sota la direcció de Lleó Fontova, i representa obres de Frederic Soler (Serafi Pitarra), Guimerà... Llavors la companyia del teatre Romea era contractada per representar obres en castellà i en català en altres teatres de la capital, motiu pel qual apareix al Liceu (71-72, 72-73 i 78-79), a l'Olimpo (73-74) i al Circo Barcelonés (al maig de 1874).
Durant l'estiu de 1874 actua al teatre Novetats en la companyia castellana de Teodora Lamadrid i Antonio Vico, que representa a Barcelona els èxits que ha obtingut al llarg de l'any a Madrid, i en la companyia catalana, compartint cartell, entre d'altres, amb Carlota de Mena. El mateix succeeix a l'estiu de 1883, quan la companyia madrilenya Valero-Vico ve a Barcelona a representar al Novedades i acaba de completar el seu quadre còmic amb actors i actrius catalans. La bona entesa amb el Romea i amb el seu públic fa que continuï en aquest espai teatral fins al 7 de gener de 1888, quan mor d'un atac d'apoplexia.

## Referències

* ↑ Notícia del seu traspàs a La Vanguardia (9 de gener de 1888).
* ↑ «Caterina Mirambell». Gran enciclopèdia catalana.
* 1 2 3 4 «Caterina Casals Mirambell». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Bernat i Durán, José (1924). "Apéndice. El teatro catalán". En: Díaz Escobar, Narciso. Historia del teatro español. Comediantes, escritores, curiosidades escénicas, vol. II. Barcelona: Montaner i Simón.
* Curet, Francesc (1967). Història del teatre català. Barcelona: Aedos.
* Julio, Teresa (en premsa). "Actrius". En: Sanmartí, Carme; Sanmartí, Montserrat (eds.). Catalanes del IX al xix. Vic: Eumo.
* Morell i Montardí, Carme (1995). El teatre de Serafí Pitarra. Barcelona: Publicacions Abadía de Montserrat.
* Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona, Fons Artís, capses 49-51.
# Un bon bock

Un bon bock va ser un curtmetratge francès d'animació de 1892, dirigit per Émile Reynaud. Consistia en una seqüència de 700 imatges individuals pintades a mà i tenia una duració aproximada de quinze minuts. Va ser un dels primers films animats i el primer a ser mostrat en el praxinoscopi de Reynaud.
Juntament amb les obres Le clown et ses chiens i Pauvre Pierrot! (les dues d'Émile Reynaud), es va exhibir per primer cop el 28 d'octubre de 1892, quan Reynaud va inaugurar el seu propi teatre optic al Museu Grévin. La projecció en conjunt d'aquestes tres pel·lícules del francès va ser coneguda amb el nom de Pantomimes Lumineuses, i va tenir un gran èxit. Aquestes van ser les primeres obres animades exhibides públicament per mitjà d'imatges en bandes. Reynaud en persona va ser l'encarregat de manipular les pel·lícules durant tota la presentació.
Un bon bock és considerat un film perdut. No existeixen còpies d'aquest, després que Reynaud destruís la pel·lícula original llançant-la a les aigües del riu Sena decisió presa mentre estava sumit en una profunda depressió.

## Vegeu també

* Praxinoscopi

## Notes i referències

* ↑ «Wayback Machine», 21-08-2017. Arxivat de l'original el 2017-08-21. [Consulta: 5 novembre 2018].
* 1 2 «Who's Who of Victorian Cinema». [Consulta: 5 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Un bon bock en Internet Movie Database (anglès)
# Llac Eduard

El llac Eduard (en anglès: Lake Edward) és una unitat lacustre ubicada al centre del continent africà, i conforma un dels sis grans llacs d'Àfrica. Es troba al centre de la gran vall del Rift, a la frontera entre la República Democràtica del Congo i Uganda, uns quants quilòmetres al sud de l'equador.
El llac es troba a 920 msnm, té 77 km d'ample per 40 de llarg en els seus extrems, i és el 15è més gran del continent.
Aquest llac és alimentat pels rius Nyamugasani, Ishasha, Rutshuru, i Rwindi. La desembocadura natural es troba al seu extrem nord, des d'on descendeix el riu Semliki cap al llac Albert. Té una altra via de desguàs per mitjà del canal Kazinga, que dirigeix part de les aigües cap al llac Jordi (lake George), en direcció nord-est.
Fou descobert pel món occidental per l'explorador Henry Morton Stanley el 1888, i fou batejat com a llac Eduard en honor del llavors príncep de Gal·les i posterior monarca britànic Eduard VII del Regne Unit. Durant la dictadura d'Idi Amin a Uganda, el llac fou rebatejat com a llac Idi Amin, encara que després de la seva caiguda recuperà el nom "original".

## Ecologia

Al llac Eduard, hi ha moltes espècies de peixos, incloent-hi els Bagrus docmac, Sarotherodon niloticus, Sarotherodon leucostictus, i unes 50 espècies del gènere Haplochromis (de les quals, sols 8 han estat descrites). El llac és una important font de treball per a les comunitats riberenques, que dediquen a la pesca gran part del seu temps. La fauna de la zona (composta per ximpanzés, elefants, cocodrils i lleons) es troba protegida gràcies a l'existència del Parc Nacional dels Virunga a la República Democràtica del Congo, i al Parc Nacional Queen Elizabeth a Uganda.

## Vegeu també

* Grans llacs d'Àfrica.

## Referències

* ↑ «llac Eduard». ésAdir. [Consulta: 11 febrer 2025].
* World Lakes Database Arxivat 2008-10-13 a Wayback Machine. (anglès).
* Lloc de la FAO Arxivat 2008-03-14 a Wayback Machine. dedicat a l'administració de recursos lacustres (anglès).
# Enric Ràfols i Martí

Enric Ràfols i Martí fou un polític català, originari de Vilafranca del Penedès. Per aquest districte fou elegit diputat dins la fracció del Partit Liberal dirigida pel comte de Romanones a les eleccions generals espanyoles de 1923. El 1931 deixà el partit liberal i fundà el Partit Agrari de Catalunya, del què en fou un dels principals dirigents.

## Obres

* Notes històriques sobre Torrelavit (1928)

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ El Cep, revista de Torrelavit, n. 38, novembre de 2009, p. 14
# Isabel Barceló Chico

Isabel Barceló Chico (Saix) és una escriptora valenciana llicenciada en Filosofia i Lletres.

## Biografia

Li va ser concedida l'any 2004, pel Ministeri d'Afers Exteriors, la beca Valle Inclán per a una estada de 6 mesos a la Reial Acadèmia d'Espanya a Roma. Ha publicat nombrosos articles i relats curts en Espanya i en Mèxic. Entre les seues obres publicades destaquen Descubriendo tesoros i València que tenen com a objectiu la divulgació del patrimoni, i Guia de València i la seua província, aquesta última amb Alejandro Lillo, el llibre juvenil, Tope secreto. El secuestro de la luna i les novel·les històriques Dido, reina de Cartago (2008) i La muchacha de Catulo. També destaca com a conferenciant, amb temes sempre relacionats amb dones i amb la creació literària. Participa en nombrosos clubs de lectura com a escriptora convidada i en taules rodones organitzades per diverses institucions públiques i privades.
L'any 2012 fou coguionista, juntament amb María García-Lliberós Sánchez-Robles, del documental "La Bori, diva universal", realitzat per Lluís Miquel Campos.
Fins al moment de la seua jubilació, va compaginar la seua tasca literària amb la de responsable de l'inventari i control de béns mobles del Patrimoni Històric i Cultural de l'Ajuntament de València. L'any 2018 va publicar Mujeres de Roma. Heroísmo, intrigas y pasiones llibre en què recorre la geografia i la història de Roma de la mà d'algunes de les seues protagonistes, esta obra va rebre el premi d'Assaig i Crítica dels premis de l'Associació Valenciana d'Escriptors i Crítics Literaris Crítica Literària.

## Referències

* 1 2 Pérez, Toñi. «Isabel Barceló publica "Mujeres de Roma"» (en castellà), 19-10-2018. [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «Isabel Barceló». [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ «LA BORI, DIVA UNIVERSAL | Cine en Violeta». [Consulta: 30 gener 2020].
* ↑ «L'Almodí de Xàtiva acull este dijous la presentació de «Dones de Roma»». levante-emv.com, 14-05-2018. [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ Levante-EMV. «La Crítica Literària entrega els seus premis a Rocafort» (en castellà). [Consulta: 29 gener 2020].
* ↑ Redactor. «Isabel Barceló, Premio de Crítica Literaria Valenciana 2019» (en castellà), 26-03-2019. [Consulta: 29 gener 2020].
# Vsèvolod de Kíev

Vsèvolod I de Kíev (ucraïnès: Всеволод Ярославич - Vsèvolod Iaroslàvitx) fou un gran príncep de la Rus de Kíev, fill del gran príncep Iaroslav I de Kíev anomenat el «Savi». Regnà de 1078 a 1093.
A la mort del seu pare Iaroslav el Savi, es convertí en príncep de Pereiàslav de 1054 a 1073 amb les ciutats de Rostov del Don i Súzdal. És durant aquest període en 1055 que es troba la primera menció dels polovtses poble nòmada turc i pagà de l'estepa que vingueren amb llur cap Boluix i se'n van tornar per on havien vingut després d'haver acordat la pau amb Vsèvolod.
Tanmateix el 2 de febrer 1061, sota el comandament d'un altre cap anomenat Sokal, els polovtses van vèncer Vsèvolod
El 1073 es revolta amb el seu germà Sviatoslav II contra el seu altre germà el Gran príncep Iziaslav I de Kíev. Sviatoslav II amb la seva ajuda es converteix en príncep de Kíev i li cedeix la seva herència de Txerníhiv, indret del qual esdevindrà príncep de 1073 a 1078.
Després de la mort de Sviatoslav II, es reconcilia amb Iziaslav I i l'ajuda a retornar al seu tron. A la mort del seu germà esdevé fins i tot Gran príncep de Kíev. Mor el 13 d'abril de 1093 i és inhumat a la Catedral de Santa Sofia de Kíev.
S'havia casat en 1046 amb Anna, anomenada també Zoé o Irene, filla de l'emperador Constantí IX Morta el 1067, amb qui va tenir un fill, Vladímir II Monòmac.

## Notes i referències

* ↑ Crònica de Nèstor capítol LIX.
* ↑ Sempre segons la «Crònica de Nestor» : va ser la primera derrota que Rússia va patir per part d'aquests pagans.
* ↑ Settipani, Christian. Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs. Les princes caucasiens et l'Empire du vie au ixe siècle. París: de Boccard, 2006. ISBN 978-2-7018-0226-8.

## Bibliografia

* Francis Dvornik, Les Slaves, histoire, civilisation de l'Antiquité aux débuts de l'Époque contemporaine. Éditions du Seuil, Paris (1970), « La Russie de Kiev » pàg. 171-228.
# Alfonso Wong

Alfonso Wong (xinès simplificat: 王家禧, pinyin: Wáng Jiāxǐ; 27 de maig de 1923 - 1 de gener de 2017), també conegut com Wong Chak, va ser dibuixant de còmics de Hong Kong que va crear una de les historietes més longeves de la història del manhua, Old Master Q, que es va popularitzar arreu d'Àsia.
Wong va nàixer a Tientsin, República de la Xina. Va estudiar art occidental a la Universitat Catòlica Fu Jen, amb seu a Pequín, i va acabar l'escola el 1944. El 1956 es va traslladar al sud cap al Hong Kong britànic. Va fer dibuixos per a Bíbliesper encàrrec d'un missioner catòlic francés de la colònia, i també es va convertir en l'editor d'art de la revista catòlica de Hong Kong, Lok Fung Pao.
Wong es va fer molt conegut el 1961 quan comença a dibuixar el manhua Old Master Q. El còmic va ser una de les obres més influents a Hong Kong i era popular a tot Àsia. Va expressar les opinions dels ciutadans en un sentit còmic en un moment en què els humoristes evitaven qüestions polítiques controvertides. Des de la integració amb els xinesos de la República Popular fins a la bretxa educativa, hi havia poques limitacions a l'hora de tractar temes sensibles a les seues històries. El còmic fou popular durant més de 40 anys, sobrepassant la competència d'altres manhua fets a Hong Kong i els manga japonesos. S'hi han realitzat adaptacions cinematogràciques, animades i altres obres de ficció amb els seus personatges. Posteriorment, va emigrar als Estats Units i es va retirar a mitjans dels anys noranta.
En una exposició sobre la seua persona, el Centre d'Arts de Hong Kong considerà la seua obra "una memòria col·lectiva de les comunitats de parla xinesa de tot el món". Sotheby's i Christie's han exposat peces originals de l'obra de Wong.

## Vida personal

Wong era ambidiextre (és a dir, era capaç de dibuixar amb les dues mans) i li agradava especialment dibuixar peixos. Va utilitzar el nom del seu fill major Wong Chak per a signar els seus treballs, i va renunciar al còmic el 1995. Wong va morir l'1 de gener de 2017, als 93 anys.
El seu pare fou el senyor de la guerra manxú Wang Chengbin.

## Referències

* ↑ (en anglès) .
* 1 2 «In pictures: The life of 'Old Master Q' creator Alfonso Wong». BBC News, 04-01-2017.
* 1 2 3 4 , 03-01-2017.
* ↑ , 03-01-2017.
* ↑ «Old Master Q comic exhibition celebrates Hong Kong humour». , 11-12-2016.
* ↑ , 04-01-2017.
* ↑ Ibarrola, Khristian. «'Old Master Q' comic creator Alfonso Wong passes away—reports». newsinfo.inquirer.net, 03-01-2017. [Consulta: 3 gener 2017].
* ↑ «Còpia arxivada» (en anglès). [Consulta: 24 maig 2021]. Arxivat 2017-01-04 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-01-04. [Consulta: 24 maig 2021].
* ↑ Central News Agency, 03-01-2017.
# Isabel Bas i Amat

Isabel Bas i Amat (Barcelona, 26 de juliol de 1931 - Conca, 2 de desembre de 2023) va ser una il·lustradora i guionista, i de les poques dones que van treballar dibuixant a la revista TBO.

## Biografia

Començà la carrera com a il·lustradora de contes infantils als anys cinquanta. El primer treball el va publicar a l'editorial Cliper el 1950. L'any següent va il·lustrar per encàrrec de l'editorial Favencia alguns contes de fades per la col·lecció Margarita, tasca que compaginarà posteriorment amb encàrrecs de l'Editorial Bruguera. Amb aquesta editorial col·laborà en revistes com Tío Vivo, Din Dan i el Capitán Trueno. L'any 1958 es casà amb Delfí Fainé i deixà de treballar per a Bruguera. Tot i així, va continuar en contacte amb el món de la il·lustració a través d'altres editorials com ara Ediciones Toray. L'any 1967 va començar a treballar al TBO. Allí li encarregaren el personatge d’Ana Emília y su família, que normalment apareixia a la contraportada de la revista. També va ser autora dels Pasatiempos del TBO, al costat d'autors com ara Manuel Urda o Bernet Toledano. Durant aquesta època compaginà aquestes tasques amb altres historietes per a la revista que li encarregaven esporàdicament. L'any 1979 deixà definitivament de treballar a TBO. El 2015 va rebre el Premi d'Honor del Col·lectiu Autoras de Cómic (AC) al Saló del Còmic de Saragossa. En jubilar-se va viure a Terrassa fins al 1973 quan va anar a viure per raons familiars, juntament amb el seu marit a Conca, fins a la seva mort el 2 de desembre del 2023.

## Referències

* ↑ «Tebeos y Tebeos» (en castellà). [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ Giralt, Lluís. Els dibuixants del TBO. Dibuixos originals 1917-1960. Sabadell: Plumilla Publicitat, 1995.
* ↑ «Asociación de Autoras de Cómic» (en castellà). [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ Segura, Rosa. Ediciones TBO ¿Dígame? (en castellà). Barcelona: Diminuta, 2014, p. 234. ISBN 978-84-942399-0-8.
* ↑ «El grafópata» (en castellà). Lluís Giralt. [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ «Isabel Bas Amat» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2010. [Consulta: 15 desembre 2023].
# Cola Cao

Cola Cao és una marca de cacau en pols creada l'any 1946 per Nutrexpa, i actualment propietat d'Idilia Foods.

## Història

El 1955, Nutrexpa va llançar una campanya publicitària a la ràdio amb la Cançó del Negrito, en la qual s'anunciava com «esmorzar i berenar ideal», i va ser composta per Aureli Jordi Dotras i cantada per Roberto Rizo. A causa de l''èxit, el 1956 Cola Cao va patrocinar la radionovel·la Matilde, Perico i Periquín.
El 1962, amb l'arribada de la televisió a Espanya, començaren els primers spots publicitaris, que adaptaren la sintonia radiofònica a uns dibuixos animats. El 1972, Cola Cao passà a ser un «aliment olímpic» com a patrocinador dels Jocs Olímpics de Múnic. Als anys 1980 es va introduir Cola Cao VIT, una versió instantània i enriquida amb vitamines, que va deixar-se de produir a finals de la dècada. El 1989, Cola Cao arribà a la Xina (高乐高 Gao-le-Gao), i l'any 1992 tornà a ser un «aliment olímpic» als Jocs Olímpics de Barcelona.
A mitjans dels 1990, amb l'eslògan «el mateix sabor de Cola Cao amb la meitat de calories», es llançà una versió sense sucre i amb edulcorants anomenada Cola Cao baix en calories, que després canvià a Cola Cao Light. A finals de la dècada i principis del segle xxi, reaparegué una versió instantània del producte, aquesta vegada anomenada Cola Cao Turbo. Amb el seu llançament, el clàssic es rebatejà com a Cola Cao Original. També existeixen varietats com el «Cola Cao complet» (amb fibres i cereals) i «Cola Cao fibra» (amb un alt contingut en fibra). A més, compta amb una línia de batuts de xocolata coneguda com a «Cola Cao energy».

## Referències

* ↑ «Idilia Foods, propietaria de Cola Cao y Nocilla a Valencia» (en castellà). La Vanguardia, 11-10-2017.
* ↑ Guillén, M. The Rise of Spanish Multinationals: European Business in the Global Economy. Cambridge University Press, 2005, p. 47-48. ISBN 978-0-521-84721-6 [Consulta: 23 novembre 2017].
* ↑ Amat, Oriol. «Nutrexpa: nutrició, salut i sabor de Oriol Amat». Món Empresarial, 01-07-2006. Arxivat de l'original el 2010-06-21.
* ↑ Guillén, M. The Rise of Spanish Multinationals: European Business in the Global Economy. Cambridge University Press, 2005, p. 47-48. ISBN 978-0-521-84721-6 [Consulta: 23 novembre 2017].
* ↑ Guillermo Summers, (2000), Yo soy aquel negrito, Madrid, Ediciones Martínez Roca
* ↑ Dalby, A. The Breakfast Book. Reaktion Books, 2013, p. 94. ISBN 978-1-78023-121-1 [Consulta: 23 novembre 2017].
* ↑ Mabel Gracia Arnaiz, (2001), Paradojas de la alimentación contemporánea, Madrid, Ed. Icaria
* ↑ Barbeito, Mariluz; Payet, Anna «La radio publicitaria: el peso del inmovilismo». Quaderns del CAC, 22, 1-2005, pàg. 49-62. ISSN: 1138-9761.
* ↑ Inma Rodriguez, (2006), Principios y estrategias de marketing, Barcelona

## Bibliografia

* Cuyàs i Gibert, Manuel «Els grumolls de sempre». El Punt Avui, 16-01-2019, pàg. 2.
# Giacomo Bulgarelli

Giacomo Bulgarelli (24 d'octubre de 1940 - 12 de febrer de 2009) fou un futbolista italià de la dècada de 1960.
Fou 29 cops internacional amb la selecció italiana amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1962, la Copa del Món de Futbol de 1966, els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 i el Campionat d'Europa de futbol 1968.
Pel que fa a clubs, defensà els colors del Bologna FC 1909, on passà gairebé tota la seva carrera.

## Palmarès
### Bologna

* Serie A: 1963-64
* Coppa Italia: 1969-70, 1973-74
* Copa Mitropa: 1961
* Copa anglo-italiana de futbol: 1970

### Itàlia

* Eurocopa de futbol: 1968

## Referències

* ↑ «Hall of fame, 10 new entry: con Vialli e Mancini anche Facchetti e Ronaldo» (en italian). La Gazzetta dello Sport, 27-10-2015. [Consulta: 27 octubre 2015].
* ↑ «L'Italia piange Bulgarelli» (en italian). UEFA.com, 13-02-2009. [Consulta: 13 maig 2016].
* ↑ CORRADO SANNUCCI «Morto Giacomo Bulgarelli storica bandiera del Bologna» (en italian). La Repubblica. L'Espresso, 13-02-2009 [Consulta: 14 abril 2013].
* ↑ «Giacomo Bulgarelli». Olympic Sports. Sports Reference. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2016. [Consulta: 3 setembre 2016].
* 1 2 3 «Addio Bulgarelli, bandiera del Bologna» (en italian). Il Corriere della Sera, 13-02-2009. [Consulta: 12 maig 2016].
* ↑ «I Rossoblu di tutti i tempi» (en italian). Bologna FC. Arxivat de l'original el 20 juliol 2012. [Consulta: 11 maig 2015].
* ↑ Bulgarelli's stats by season at enciclopediadelcalcio Arxivat 2017-06-21 a Wayback Machine. (italià)
# Zenobia (planta)

Zenobia és un gènere de plantes que pertanyen a la família de les ericàcies (Ericaceae).

## Descripció

És nativa del sud-est dels Estats Units a Carolina del Nord, Carolina del Sud i Virgínia. És un arbust caduc o semiperennifoli que arriba a 0,5 a 1,8 m d'alçada. Les fulles estan disposades en espiral i posseeixen una forma d'ovada a el·líptica, de 2 a 7 cm de longitud. Les flors són blanques i acampanades, fan 12 mm de llargada i 10 mm d'amplada. El fruit és una càpsula amb cinc valves.

## Registre fòssil

S'han descrit 10 fruits fòssils de †Zenobia fasterholtensis dels estrats del Miocè mitjà de la zona de Fasterholt prop de Silkeborg al centre de Jutlàndia, Dinamarca.

## Taxonomia

El gènere va ser descrit per David Don i publicat a Edinburgh New Philosophical Journal 17(33): 158, a l'any 1834. L'espècie tipus és: Zenobia speciosa (Michx.) D. Don

## Espècies acceptades

Comprèn 4 espècies descrites del gènere Zenobia (planta) acceptades fins al juny de 2024, ordenades alfabèticament. Per a cadascuna s'indica el nom binomial seguit de l'autor, abreujat segons les convencions i usos.
* Zenobia dealbata D.Don ex Steud. Nomencl. Bot. [Steudel], ed. 2. 1: 89, in syn.; 2: 797. 1840
* Zenobia floribunda DC. Prodr. 7: 598 (1839)
* Zenobia pulverulenta (W.Bartram ex Willd.) Pollard Bull. Torrey Bot. Club 22: 232 (1895)
* Zenobia speciosa (Michx.) D.Don Edinburgh New Philos. J. 17: 158 (1834)

## Referències

* ↑ Else Marie Friis. Angiosperm Fruits and Seeds from the Middle Miocene of Jutland (Denmark). Munksgaard, Kbh., 1985.
* ↑ «Zenobia». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Genus Zenobia D.Don» (en anglès). WFO Plant List |Snapshots of the taxonomy. [Consulta: 21 octubre 2024].

## Enllaços externs

* USDA Plants Profile: Zenobia pulverulenta
# Comansi

Comansi és una empresa de joguines ubicada a Sant Boi del Llobregat, coneguda per fabricar, entre d'altres, a partir dels anys 1970 un fort de l'antic oest americà, coneguda com el Fuerte Comansi.
La companyia va ser fundada l'any 1959 per Josep Maria Vergés. La central d'aquesta companyia familiar estava ubicada a Barcelona al carrer Ricart i la fàbrica era a València. L'empresa va tirar endavant liderada per la vídua de Vergés, Antònia Ortin, després que l'any 2000 Vergés morís.
El 2011 la popular joguina es va tornar a posar a la venda. El 2009 els actuals propietaris van comprar l'empresa a la vídua del fundador. Tenen externalitzada a la Xina la producció puntual de grans tiratges de figures, tot i que el 2016 van anunciar que tornarien a fabricar-les des d'Europa. Són també especialistes en figuretes de la mona. El seu director general és Daniel Rossiés.

## Joguines destacades

* Fuerte Comansi
* La Bola loca
* Figuras de pvc Yolanda

## Referències

* ↑ Agustí, Aiats. «Comansi, llicència per superar el fortí». [Consulta: 18 juny 2020].
* ↑ Freixa, Elena «Les joguines catalanes desafien la competència». Diari Ara (araemprenem) [Barcelona], 25-12-2011, p.4-5. ISSN: 2014-010X.
* ↑ Freixa, Elena «Comansi aterrarà a l'Amèrica Llatina amb el negoci de les figuretes infantils». Ara.cat, 06-01-2015.
* ↑ Comansi fabrica 9 de cada 10 figures per a les mones. El punt avui, 16/04/2017.

## Enllaços externs

* Comansi - Lloc web oficial