OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# George Dixon

George Dixon (Vallejo, 10 d'abril de 1901 - San Francisco, 23 d'agost de 1991) va ser un jugador de rugbi a 15 estatunidenc que va competir durant la dècada de 1920.
Va jugar al rugbi a l'Olympic Club RFC de San Francisco i el 1924 va ser seleccionat per jugar amb la selecció dels Estats Units de rugbi a 15 que va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla d'or.

## Referències

* ↑ «History». Olympic Club, 29-05-1985 [Consulta: 12 gener 2015]. Arxivat 25 de març 2015 a Wayback Machine.
* ↑ «Olympedia – George Dixon». [Consulta: 24 setembre 2024].
# Honey Sweet Love

Honey Sweet Loveés una pel·lícula italiana de comèdia, drama i romanç de 1994, dirigida per Enrico Coletti, que al seu torn la va escriure al costat de Duilio Coletti, musicalizada per Andrea Guerra, en la fotografia va estar Roberto Benvenuti i els protagonistes són Ben Cross, Eli Wallach i Jo Champa, entre d'altres. Va ser produïda per C.P. Coletti Productions i Reteitalia.

## Argument

En un lloc sicilià no especificat, l'any 1943 els soldats nord-americans que van arribar després de desembarcar a Sicília durant la Segona Guerra Mundial van col·laborar amb les autoritats locals per a algunes intervencions necessàries a la zona amb finalitats d'acció militar. Pearson, l'oficial que dirigeix les operacions, immediatament no li agrada Carmelo Rosario per qüestions relacionades amb el comandament de les directrius que s'han de prendre i nega estrictament que ningú prengui decisions sense el seu permís.
Carmelo Rosario és l'alcalde del lloc i està casat amb la jove i encantadora Maria Addolorata que provoca en Pearson una profunda emoció dictada pel sentiment, de fet cada vegada que hi ha una ocasió en què els dos intercanvien mirades intenses, tots dos es veuen aclaparats per un emoció de passió mútua.
Don Siro és el rector de la vila i, sense tenir desacord amb Pearson, assenyala a l'oficial les necessitats de la població en substitució de Carmelo Rosario; Pearson, després de veure Maria Addolorata, està disposat a atorgar a l'alcalde les autoritzacions per a les obres de manteniment que havien acordat prèviament, però amb la condició que Carmelo Rosario se'n faci responsable i que no hagi d'abandonar l'obra per cap cas. motiu durant tota la durada del treball.horari laboral.
Per assegurar-se que Carmelo Rosario es quedi allunyat de casa, Pearson obliga a Don Siro a mantenir-lo sota vigilància, ja que l'oficial té previst aprofitar-se de Maria Addolorata que, havent quedat perpètuament sola, és presa del festeig de l'oficial; malgrat la petició totalment immoral, Don Siro accepta sotmetre's al xantatge de Pearson pel bé de la població.
La intensa passió que va esclatar entre Pearson i Maria Addolorata els portarà, un cop acabat el conflicte, a fugir junts.

## Repartiment

* Ben Cross: Pearson
* Jo Champa: Maria Addolorata
* Eli Wallach: don Siro
* Luigi Montini: Carmelo Rosario
* Luigi Petrucci: Capità Canonero
* Tiberio Murgia: el sagristà
* Raoul Bellucci: sergent major
* Roberto Ruggeri: Peppinuccio
* John Evans: Winston Churchill
* Donald Hodson: Ted Fisher
* Donald O'Brien: l'oficial
* Cyrus Elias: el cap dels focs artificials
* John Karlsen: John Atherton
* John Russell Hobson: el tinent anglès
* Timothy Martin: tinent nord-americà

## Referències

* ↑ «Honey Sweet Love». [Consulta: 21 octubre 2023].
* ↑ «Honey Sweet Love (1996)». [Consulta: 21 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Hormigas en la boca

Hormigas en la boca és una pel·lícula hispano-cubana de 2005 dirigida per Mariano Barroso i protagonitzada per Jorge Perugorría, Ariadna Gil, Eduard Fernández i José Luis Gómez, entre d'altres.

## Sinopsi

Després de ser sorprès per la policia en ple assalt a un banc, Martín és condemnat a passar deu anys en una presó espanyola. Res més sortir de presó decideix anar a Cuba a la recerca de Julia, la seva parella que li va trair i que va aconseguir escapar de la policia emportant-se el botí del atracament. No obstant això, en 1958 l'Havana és una ciutat d'allò més complicada que es troba en plena convulsió política; un lloc que viu un moment d'esperança i contradicció plena de vividors i caçarecompensrs que es donin cita a la recerca del seu tros de pastís. La corrupció omple pels carrers, i Martín se n'adonarà que trobar la seva antiga companya i recuperar els diners serà més complicat del que semblava.

## Repartiment

* Eduard Fernández ... Martín
* Ariadna Gil... Julia
* Jorge Perugorría... Freddy
* José Luis Gómez... Dalmau
* Samuel Claxton... Despanier
* Isabel Santos... Laura
* Manuel Porto... Tiburón
* José Pedro Carrión ... Medina
* Néstor Jiménez ... El chino
* Chani Martín ... Comissari

## Comentaris

Com ja fessin a El embrujo de Shanghai, Eduard Fernández (Los lobos de Washington) i Ariadna Gil (Soldados de Salamina) interpreten a la parella protagonista d'aquest llargmetratge, acompanyats en aquesta ocasió per Jorge Perugorría (Cosas que dejé en La Habana). Una producció d'època, amb fons i forma de sèrie negra, dirigida per Mariano Barroso (Éxtasis, Kasbah), qui faa una adaptació lliure de la novel·la Amanecer con hormigas en la boca, del seu germà Miguel. Un repàs a la historia recent de Cuba, rodada a l'Havana i centrada en la confusió prèvia a la revolució acabdillada per Fidel Castro.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor guió adaptat | Alejandro Hernández, Mariano Barroso i Tom Abrahams | Nominada |

### XX Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor disseny de vestuari | Sonia Grande | Nominada |

### IV Premis Barcelona de Cinema

Nominat al millor actor (Eduard Fernández)

### Festival de Màlaga

Biznaga d'Or (Mariano Barroso) i Biznaga de Plata al millor actor (Eduard Fernández)

## Referències

* ↑ 'Hormigas en la boca", turbulencias en La Habana, 20 Minutos, 13 de maig de 2005
* ↑ Mariano Barroso comienza en Cuba el rodaje de «Hormigas en la boca», ABC, 9 d'abril de 2004
* ↑ Hormigas en la boca a Fotogramas
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 2005». CEC. Arxivat de l'original el 2020-10-02. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ Hormigas en la boca al web dels Goya
* ↑ Isabel Coixet i "La vida secreta de las palabras", grans triomfadores dels premis Barcelona, ccma.cat, 17 de febrer de 2006
* ↑ "Tapas", de Corbacho y Cruz, mejor película en el Festival de Málaga, La Vanguardia, 30 d'abril de 2005

## Enllaços externs

* Hormigas en la boca a YouTube
# Casal Font

El Casal Font és una casa de Gelida (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local, construïda a la primeria del segle xx per Alexandre Font segons els plans de l'arquitecte Josep Masdéu i Puigdemasa.

## Descripció

És un edifici monumental, reproducció d'una masia catalana de tipus basilical, o sia, a dos vessants i un cos central més elevat. Es compon de baixos, dues plantes i el cos central que actua de miradors, i galeries, seguint l'estil tradicional català de porta dovellada, grans finestrals i arquets, rellotge de sol i plafons ceràmics a la façana. Hom troba una gran entrada amb salons a banda i banda —un dels quals amb llar de foc— i una escala que condueix al segon pis on hi ha les cambres, dividides per un passadís central, d'on parteix una altra escala que puja al mirador.

## Història

Construïda pel novel·lista barceloní Alexandre Font amb l'afany de recuperar la nostra arquitectura tradicional, després de sojornar molts estius a Gelida on formava part del nucli que hi arribà al tomban del segle xx. La construcció i inauguració fou ben coneguda als ambients literaris barcelonins de l'Ateneu i el Cafè Colom, ja que els millors escriptors i poetes del moment, amics de l'amo, li oferiren un llibret (edició de 33 exemplars) titulat La Casa Nova l'abril del 1929. Aquesta colla d'amics eren Ferran Agulló, Joaquim Cabot, Enrich de Fuentes, Ramon Garriga, pvre., Joan M. Guasch, Francesc Masferrer, Francesc Matheu, Puget, Joan Ruic i Porta, Joan Santamaria, Lluís Via, i una cançó amb lletra de J.M. Guasch i música d'Amadeu Vives, titulada «Cançó del viure feliç».

## Referències

* ↑ «Font Country House» (en anglès). Arquitectura Catalana. Centre Obert d'Arquitectura, 2025. [Consulta: 13 febrer 2025].
* 1 2 «Casal Font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
# Irene Abendroth

Irene Abendroth (Lviv, Ucraïna, 14 de juliol de 1872 - Hannover, Alemanya, 1 de setembre de 1932) fou una cantant d'òpera (soprano) polonesa, d'ascendència alemanya.
Estudià a Milà, sent alumna de Lamperti i Italo Campanini, i posteriorment continuà els seus estudis a Viena. El març de 1889 debutà en els escenaris de l'Òpera Estatal de Viena amb el paper d'Amina en l'obra La sonnambula de Bellini. L'acollida del públic fou molt favorable. Segons la crítica, la seva actuació fou d'<extraordinari brillantor d'execució, en el millor estil italià, suau fins i tot en els passatges staccato...la seva veu és molt prima>.
Després d'una any fora dels escenaris, retornà el 1894. Des d'aquest any fins al 1899 interpretà papers com The Queen of the Night, Violetta, Gilda, i Margarida de Valois. També participà en les estrenes locals de Hänsel i Gretel (com Sandmännchen) i (com Esmeralda) a La núvia venuda.
Entre 1899 i 1908 actuà per a l'Òpera Reial de la Cort de Dresden. Aquí interpretà Un ballo in maschera (com Amelia) i Oberon (com Rezia), entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Mahler in Vienna». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 maig 2017].
* ↑ «Music in Vienna». The Monthly Musical Record, 19, 4-1889, pàg. 81 [Consulta: 9 abril 2010].
* ↑ Baker, Theodore; Remy, Alfred. G. Schirmer. Baker's Biographical Dictionary of Musicians (en anglès). Font en domini públic., 1919, p. 6.
# Isidor Macabich i Llobet

Isidor Macabich i Llobet (Eivissa 10 de setembre, 1883 - Barcelona, 21 de març, 1973) fou un historiador i sacerdot eivissenc.

## Biografia

La seva família era originària de Croàcia. Estudià al seminari d'Eivissa, i el 1907 fou ordenat sacerdot. Fou canonge arxiver d'Eivissa des del 1913, fundà el Centre d'Acció Social i, el 1919, la Federació Catolicoagrària d'Eivissa. Durant la Segona República Espanyola fou proper a la CEDA i al Partit Liberal Regionalista de Carles Roman, vinculat a Francesc Cambó.
Interessat per la història, des del 1903 col·laborà en Los Archivos de Ibiza i ajudà a reaparèixer el Diario de Ibiza. El 1908 participà en el Primer Congrés d'Història de la Corona d'Aragó, a Barcelona. Col·laborà en l'elaboració del que seria el Diccionari català-valencià-balear, juntament amb Vicent Serra i Orvay, i mantengué una llarga relació amb Antoni Maria Alcover i Francesc de Borja Moll. El 1935 inicià una Historia de Ibiza en fascicles, publicada en quatre volums el 1966-1967. També fou un dels fundadors i director de l'Institut d'Estudis Eivissencs. Col·laborà als diaris i revistes El Debate, de Madrid, Hispania, Destino, Lluc. El 1951 fou nomenat canonge ardiaca d'Eivissa, el 1953, arxipreste i el 1960 —després d'ocupar uns mesos el càrrec de vicari capitular, vacant la seu episcopal d'Eivissa— accedí a la dignitat de prelat domèstic del Papa. Nomenat cronista oficial d'Eivissa a la mort d'Enrique Fajarnés Tur, l'any 1934, és també Fill Il·lustre de la ciutat.
La seva vida i obra ha estat estudiada per Jean Serra a La poesia d'Isidor Macabich, Joan Gomila Pere a L'obra folklòrica d'Isidor Macabich (amb pròleg de Fanny Tur Riera), Felip Cirer Costa a Isidor Macabich Llobet: (1883-1973) (Palma), i Fanny Tur Riera a Isidor Macabich Llobet: (1883-1973) (Ajuntament d'Eivissa), entre d'altres.

## Obres

* Corsarios ibicencos (1906)
* Es feudalisme a Eivissa (1909).
* Santa María la Mayor (1916)
* Pityusas. Ciclo púnico (1931)
* Ebusus. Ciclo romano (1932)
* Santa María. Ciclo cristiano (1934)
* Dialectals (1923), poesia
* Mots de bona cristiandat (1918)
* Romancer tradicional eivissenc (1954)
* Historia de Ibiza (1966-1967)

## Referències

* ↑ «Macabich i Llobet, Isidor». eeif.es. [Consulta: 18 març 2019].

## Enllaços externs

* LletrA. «Isidor Macabich i Llobet». Universitat Oberta de Catalunya i Institut Ramon Llull.
* Llorenç Vidal: El poeta ibicenco Isidor Macabich
# Jabier Muguruza Ugarte

Jabier Muguruza Ugarte (Irun, 1960) és un músic i escriptor basc. És el germà gran dels també músics Fermin i Iñigo Muguruza i, igual que els seus germans, la seva llengua d'expressió, tant musical com a literària, és el basc.
Encara que des dels cinc anys va començar a tocar l'acordió, la seva carrera musical va començar el 1989, sensu stricto, en gravar el seu primer disc "Ja, ja", un treball destinat al públic infantil. El 1990 va fundar el grup de pop-jazz Les Mecaniciens, amb els quals va publicar tres àlbums. El 1993 el grup es dissol, però Jabier comença llavors la seva carrera com a cantautor, amb una música amb tocs de rock, pop i jazz. El 1996, i de manera paral·lela a la seva faceta de cantautor, forma al costat de Sergio Ordóñez i el seu germà Iñigo el grup Joxe Ripiau, amb els quals va publicar quatre àlbums fins a la seva dissolució el 2000. Al llarg de la seva carrera en solitari ha publicat un total de vuit àlbums, molts d'ells aclamats per la crítica musical.
La seva carrera literària va començar a principis dels 90, fundant el grup literari Emak Bakia al costat de Bernardo Atxaga, Ruper Ordorika i Jose Mari Iturralde, entre d'altres. El 1994 va publicar Sei lagun, sei sekretu, el seu primer llibre de literatura infantil. Van seguir altres quatre llibres infantils i dos per a adults.

## Discografia
### Amb Les Mecaniciens

* Erabakia (Elkar, 1991)
* Ia Xoragarria (Elkar, 1992)
* Euskadi jende gutxi (Esan Ozenki, 1993)

### Amb Joxe Ripiau

* Positive Bomb (Esan Ozenki, 1996)
* Karpe Diem (Esan Ozenki, 1997)
* Paradisu Zinema (Esan Ozenki, 1998)
* Bizitza Trist eta Ederra (Esan Ozenki, 2000)

### En solitari

* Ja, ja (IZ, 1989) (Interpretat per veus infantils, i usualment exclòs de la llista)
* Boza barruan (Elkar, 1994)
* Kitarra bat nintzen (Elkar, 1996)
* Aise (Elkar, 1997)
* Fiordoan (Esan Ozenki, 1999)
* Hain maca zaude (Metak, 2001)
* Enegarren postala (Resistència, 2003)
* Liverpool-Guernica (Hirusta Records, 2004)
* Abenduak 29 (Resistència, 2005)
* Konplizeak (Elkar, 2007)
* Taxirik ez (Resistència, 2009)
* Bikote bat (Resistència, 2011). En col·laboració amb Mikel Azpiroz
* Beste hogei (Resistència, 2013). En col·laboració amb Mikel Azpiroz

## Obra literària

* Sei lagun, sei sekretu (Igela, 1994)
* Gabon Guanito (Igela, 1995)
* Bizitza pusketak (Erein, 1996)
* Laura kanpoan dona (Erein, 1999)
* Sebas lehiotik begira (Igela, 2001)
* Zubi misteriotsuan (2001)

## Referències

* ↑ En la página web de Jabier Muguruza aparece un apartado de pequeños elogios en las reseñas de sus discos que han aparecido en la prensa musical.
# Jaume Barberà i Ribas

Jaume Barberà i Ribas (Mollet del Vallès, 16 de juny del 1955) és un directiu i presentador de televisió català. Va treballar durant trenta anys a TV3 fins al 31 de juliol de 2016, destacant especialment en la seva feina de presentador de televisió al capdavant de programes com Singulars, Els Matins, Bon Dia Catalunya, Paral·lel. També va dirigir i presentar el programa de televisió Retrats de 2014 a 2016. Actualment, és col·laborador habitual en tertúlies a l'emissora de ràdio RAC1.
L'any 2012 publicà Singulars. Escoltar per aprendre, un llibre que recollia les entrevistes més destacades del programa que presenta al canal 33 de Televisió de Catalunya. L'any següent, publicà S'ha acabat el bròquil, un llibre divulgatiu que tracta sobre els temes socials i vitals claus en l'actualitat: la crisi, el capitalisme financer i de casino, la independència de Catalunya, la voracitat del neoliberalisme, el periodisme i l'esperit del 15M, entre d'altres. Va ser el llibre més venut del gènere no-ficció de Sant Jordi el 2013. El 2016 publicà el seu últim llibre, (In)satisfets, un llibre que critica la dependència en la societat catalana de les substàncies hipnosedants mitjançant entrevistes a professionals reconeguts de l'àmbit de la salut física i mental.

## Obres

* Singulars. Escoltar per aprendre (2012)
* S'ha acabat el bròquil (2013)
* (In)satisfets (2016)

## Referències

* ↑ «El periodista Jaume Barberà, ponent de l'acte institucional del Dia Internacional contra la Violència de Gènere». EixDiari.cat, 19-11-2012. [Consulta: 2 gener 2017].
* ↑ Altarriba, Georgina. «"A twitter bloquejo les persones ideològicament malaltes"». Som Mollet: diari de Mollet i Baix Vallès. ElSetmanari.cat, 06-11-2012. [Consulta: 25 octubre 2012].
* ↑ «Qui és qui en pantalla». A: Televisió de Catalunya. Barcelona: Televisió de Catalunya, 1987, p. 124.
* ↑ «'Singulars' fa el seu rècord històric amb 153.000 espectadors». Ara.cat, 30-05-2012. [Consulta: 25 octubre 2012].
* ↑ «Singulars» (en castellà). CasadelLibro.com. [Consulta: 25 octubre 2012].
* ↑ «Els 25 llibres més venuts del Sant Jordi 2013». Illa dels Llibres, 24-04-2013.
* ↑ (In)satisfets - Megustaleer. ISBN 9788416430451.

## Enllaços externs

* TV3.cat - Singulars
* Vilaweb.cat - Entrevista a Jaume Barberà (maig 2012)
# Jaume Vila i Ricart

Jaume Vila i Ricart (La Fuliola, Urgell, 10 de novembre de 1917 - Mollerussa, Pla d'Urgell, 2 de setembre de 1997) fou un escriptor, músic i pintor català. Ben aviat quan tenia cinc anys la seva família es traslladà a la finca dels Girona anomenada Castell del Remei. Allí des de molt jove s'inicià en la literatura i establí contacte i amistat amb personalitats de les arts, com els escriptors Joaquim Ruyra, Valeri Serra i Boldú, i, més tard amb els pintors Josep Obiols i Josep Balcells entre d'altres.
Va començar els estudis a Tàrrega, però els va continuar com a intern a l'Institut Borrell d'Alella, on es va desvetllar el seu interès per l'art. Més tard es diplomà com a tècnic en obres hidràuliques per la International Schools de Boston (EUA). Va compaginar la seva faceta creativa amb la feina d'enginyer a l'Oficina Tècnica del Canal d'Urgell, els negocis i l'ensenyament. Fou fundador d'Agrussa (Agricultores Unidos SA) al març de 1954, juntament amb altres empresaris de Mollerussa i personalitats de Guissona i Linyola.
A la seva novel·la Sarcènit, narra les aventures i desventures d'un jove del Pla d'Urgell. Creador polifacètic és autor de l'"himne del Pla d'Urgell" i de l'estudi Els canals d'Urgell i la seva història. És autor també dels llibres de poesia Les roses negres, amb il·lustracions de l'artista i pedagog mollerussenc Francesc Carbonell Paris, i 40 sonets de llum i de fosca, aquest darrer inclou il·lustracions de la pintora i poetessa Rosa Galceran.
El seu sonet El Cop de Mall, inclòs en el seu llibre de sonets, va ser guardonat als Jocs Florals de Tardor de 1992 de l'Ajuntament de Barcelona.
El 1996 va rebre l'homenatge de l'Ajuntament de Mollerussa en reconeixement per la seva tasca continuada en favor de la cultura.
Al 31 de maig de 2013 s'inaugurà a la Biblioteca Comarcal Jaume Vila de Mollerussa, que porta el nom de l'escriptor, l'exposició "la Veu de la Terra" dedicada a escriptors del Pla d'Urgell, que compta amb un plafó dedicat a Jaume Vila.

## Obra

* Sarcénit (1951)
* Sarcènit (1985, ISBN 8476120273)
* Les roses negres (1989, ISBN 8486387957)
* Els Canals d'Urgell i la seva història (1992, ISBN 8487029272)
* 40 sonets de llum i de fosca (1993, ISBN 8487029434)

## Referències

* ↑ MIR, Conxita ...[et al.] Diccionari biogràfic de les terres de Lleida: política, economia, cultura i societat Segle XX. Lleida: Alfa, 2010. Pàg. 29.
* ↑ Les exposicions La Veu de la Terra s'estrenen a Mollerussa amb la dedicada a escriptors del Pla d'Urgell, Vilaweb, 29 de maig 2013 (consulta: 25-06-2013)
# Joan Camp i Fontcuberta

Joan Camp i Fontcuberta (Granollers, 10 d'agost de 1978) és un empresari català, fundador i director de l'empresa Tirabol Produccions, que edita els diaris digitals Racó Català (1999) i Viasona (2010). També és director de les jornades de la Catosfera, el principal punt de trobada de la Internet catalana, que se celebren cada any a Girona.
Va realitzar els seus primers passos a la xarxa ciutadana VallesNET. Fundador de Racó Català l'any 1999 amb Guillem Sureda i Esteban i Oriol Morell. És soci fundador del web amb informació de música en català Viasona (2010).
Al febrer de l'any 2018, Joan Camp s'incorpora com a nou patró de la Fundació puntCAT en representació de l'Associació de Mitjans d'Informació i Comunicació (AMIC). El seu nomenament es fa conjuntament amb l'entrada al patronat d'Albert Pont, que accedeix al càrrec en representació del Cercle Català de Negocis (CCN). També és coautor del llibre Catalunya, estat de la nació, editat per Pòrtic l'any 2008. Al llibre hi col·laboren Ramon Tremosa, Heribert Barrera, Oriol Junqueras, Patricia Gabancho, Jordi Porta, Alfons López Tena i Sean Connery, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Gordillo, Saül. «Nació.cat» p. 98. Mina. Arxivat de l'original el 2014-01-07. [Consulta: 14 setembre 2015]. «Guillem Sureda és una de les ànimes de Racó Català juntament amb Joan Camp, Gerard Pibernat i Eduard Duran.»
* ↑ Valls, Luana. «El portal 'Viasona' es consolida com a líder en el sector de la música catalana». El Periódico.
* ↑ Pàgina oficial de les jornades de la Catosfera
* ↑ «Girona, punt de trobada de la Internet catalana amb les jornades de la Catosfera». El Món. Arxivat de l'original el 2018-02-28. [Consulta: 16 octubre 2016].
* ↑ Gordillo, Saül. «Joan Camp». Tumblr. «Joan Camp (...) va realitzar els primers passos a la xarxa ciutadana VallesNET»
* ↑ Gordillo, Saül. «Sobirania.cat» p. 176-177. Crea't Edicions. Arxivat de l'original el 2015-07-05. [Consulta: 28 març 2015].
* ↑ «Joan Camp Fontcuberta, en representació a l'AMIC i Albert Pont i Serrano, en representació al Cercle Català de Negocis, són els dos nous patrons de l'entitat». Fundació puntCAT. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ Diversos autors. Catalunya: estat de la nació. Pòrtic. ISBN 9788498090376.

## Enllaços externs

* Joan Camp i Fontcuberta - Lloc web oficial