OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Celsa Agniel de Fonfrede y Blázquez-Dávila

Celsa Agniel de Fonfrede i Blázquez-Dávila (Ateca, Saragossa, 20 de maig de 1851 - Sevilla, 20 de març de 1929) va ser una ramadera espanyola, propietària de la Ganadería de Concha y Sierra de casta vazquenya.
Es comenta que Blasco Ibáñez es va basar en els seus amors, concretament el que va tenir amb el torero El Espartero, per a escriure la seva famosa novel·la Sangre y arena.
La seva filla Pilar García Agniel de Fonfrede es va casar amb Joaquín Pareja Obregón Sartorius, fill del VII comte de la Camorra. El seu fill va ser Manuel Pareja Obregón compositor de la Salve rociera. Així mateix, és besàvia del cantautor Arturo Pareja Obregón, compositor de Cantinero de Cuba, entre d'altres, i del pianista Joaquín Pareja-Obregón de los Reyes.

## Referències

* ↑ http://ganaderias.toroslidia.com/ujj/
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-07-23. [Consulta: 2 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Article sobre la Ganadería Concha y Sierra
* diarioinformacion.com Arxivat 2017-abril-10 a la Wayback Machine. .
* sevillaenañil.es
# Charlotte Vandermeersch

Charlotte Vandermeersch (Oudenaarde, Flandes Oriental, 11 de novembre de 1983) és una actriu i directora de cinema belga.

## Biografia

Charlotte Vandermeersch es va graduar en 2005 de l'Institut Herman Teirlinck a Anvers amb un Mestratge en Art Dramàtic. Actua en nombroses produccions teatrals amb, entre d'altres, SKAGeN, Wunderbaum i Abattoir Fermé. Amb Maaike Neuville, va realitzar la seva pròpia producció teatral De kus van de spinvrouw.
En els primers anys, va interpretar principalment papers secundaris i de convidada. En 2010, va aconseguir dos papers principals, en la sèrie de televisió Dag & Nacht: Hotel Eburon i en la pel·lícula Turquaze . En 2012, va interpretar el paper principal en la sèrie de televisió Deadline 14/10, així com en la seva seqüela, Deadline 25/5, que es va emetre en VTM en la primavera de 2014. Aquest any també va interpretar a Linda Schools en el llargmetratge Bowling Balls. En 2016, va interpretar un paper principal en la pel·lícula Belgica de Felix van Groeningen.
De 2012 a 2020 està afiliada permanentment a la companyia de teatre LAZARUS.
La seva parella és el director Felix van Groeningen amb qui va tenir un fill en 2018.

## Filmografia
#### Directora de cinema

* 2022: Les vuit muntanyes (codirigida amb Felix Van Groeningen)

#### Guionista

* 2012: Alabama Monroe - guió col·laboratiu
* 2022: Les vuit muntanyes (amb Felix Van Groeningen).

#### Actriu

* 2004: Anna (curtmetratge)
* 2005: Shana (curtmetratge)
* 2005: Secretaresse (curtmetratge)
* 2006: Mama (curtmetratge)
* 2007: Dagen zonder lief: Ingrid
* 2007: Corazón (curtomtratge)
* 2008: Pianiste
* 2008: Loft: Vicky Willems
* 2009: Naomi (curtmetratge)
* 2009: La Merditude des choses: konijn
* 2010: Sarah
* 2012: Ice Age 4: La formació dels continents : Shira (veu en off flamenca)
* 2014: Bowling Balls: Linda Schools
* 2016: Menace sur la Maison Blanche (De premier): Eva
* 2016: Belgica: Isabelle
* 2018: Catacombe: Debbie
* 2019: Adoration: Lorette Batts

## Teatre

* Het Schaampaard (Luxemburgo vzw)
* De noces de Judith Vindevogel
* Het fluistertheater van Floor, Oto en Titus (Michael De Cock)
* Mistinguett (Theatre aan Zee).
* Laura afuera (SKaGeN).
* Tinseltown
* Campament Jezus (Wunderbaum, NTGent y Rotterdamse Schouwburg).
* durezadureza (SKaGeN)
* Zilke–dood en ontwaken
* Uptijd
* Soepkinders de Gerda Dendooven (coproducció HETPALEIS y Laika).
* Wat is drinken? (LAZARUS, 2011).
* Niets es onmogelijk (LAZARUS, 2012).
* L'idiota, segond Fiódor Dostoievsk (LAZARUS, 2013).
* KARAMAZOW, després de Fiódor Dostoievski (LAZARUS, 2016).
* Zwanemans (coproducció de HETPALEIS, amb Opera Ballet Vlaanderen, 2016).
* BUZZ (Kopergietery, LAZARUS y KGbe, 2018).

## Referències

* ↑ Natalia. «Charlotte Vandermeersch: «Le otto montagne muestra cómo la vida siempre presiona hacia delante y no se puede volver atrás»» (en espanyol europeu), 24-10-2022. [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ , <https://www.filmaffinity.com/es/film472757.html>
* ↑ «Charlotte Vandermeersch bevallen van eerste kindje» (en neerlandès). [Consulta: 28 desembre 2022].
* ↑ , <https://mubi.com/es/films/le-otto-montagne>
# Cirilo Rodríguez

Cirilo Rodríguez (Segòvia, 1926 - Madrid, 21 de novembre de 1980) va ser un periodista radiofònic espanyol.
Va començar la seva carrera professional a Radio Segovia i a partir del 3 de juliol de 1967 va treballar a Radio Nacional de España, on el 1975 va ser nomenat redactor en cap dels serveis informatius i el 1979, cap del servei d'informació internacional. També va ser corresponsal a Nova York i va cobrir, entre d'altres, l'arribada de l'home a la Lluna, la dimissió de Richard Nixon, l'assassinat de Robert F. Kennedy, la guerra de Vietnam o la victòria de Jimmy Carter.
En el seu honor s'atorga, de forma anual, el Premi de Periodisme Cirilo Rodríguez, organitzat per l'Asociación de la Prensa de Segovia i que premia els corresponsals o enviats de mitjans espanyols a l'estranger.

## Referències

* 1 2 El País. «El periodista Cirilo Rodríguez murió ayer de un paro cardíaco», 22-11-1980. [Consulta: 9 setembre 2012].
* ↑ El País. «Javier del Pino, premio Cirilo Rodríguez por su trabajo en la SER», 24-05-2008. [Consulta: 9 setembre 2012].
# Anthocharis

Anthocharis és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels pièrids (Pieridae), subfamília Pierinae que es troba a la zona holàrtica.

## Característiques

Generalment són petites papallones de tons blancs que tenen marques de colors a les puntes de les ales anteriors. En totes les espècies els mascles tenen almenys la part apical de les ales anteriors de color ataronjat, vermellós o groc.

## Història natural

Les larves d'aquestes papallones solen consumir plantes crucíferes que contenen substàncies químiques anomenades glucosinolats. Les espècies d'Anthocharis tenen una sola cria. Les papallones volen durant la primavera.

## Distribució

Només una espècie habita també les àrees del nord de la regió paleàrtica, totes les altres es troben al sud de la regió paleàrtica; també algunes espècies es troben a Amèrica del Nord, però cap espècie s'estén cap als tròpics.

## Taxonomia

Les espècies i les subespècies que pertanyen al gènere Anthocharis inclouen:
* Anthocharis bambusarum (Oberthür)
* Anthocharis belia (Linnaeus, 1767)
* Anthocharis bieti (Oberthür, 1884)
* Anthocharis cardamines (Linnaeus, 1758)
** Anthocharis cardamines phoenissa (Kalchberg, 1894)
* Anthocharis carolinae Back, 2006
* Anthocharis cethura (C. & R. Felder, 1865)
** Anthocharis cethura cethura
** Anthocharis cethura bajacalifornica J.F. Emmel, T.C. Emmel & Mattoon, 1998
** Anthocharis cethura catalina (Meadows, 1937)
** Anthocharis cethura pima W.H. Edwards, 1888
* Anthocharis damone (Boisduval, 1836)
* Anthocharis euphenoides (Staudinger, 1869)
* Anthocharis gruneri (Herrich-Schäffer, 1851)
* Anthocharis julia (Edwards, 1872)
* Anthocharis lanceolata (Lucas, 1852)
** Anthocharis lanceolata australis (Grinnell, 1908)
** Anthocharis lanceolata desertolimbus J.F. Emmel, T.C. Emmel & Mattoon, 1998
* Anthocharis limonea (Butler, 1871)
* Anthocharis midea (Hübner, 1809)
** Anthocharis midea texas Gatrelle, 1998
* Anthocharis monastiriensis Soures, 1998
* Anthocharis sara (Lucas, 1852)
** Anthocharis sara inghami Gunder, 1932
** Anthocharis sara thoosa (Scudder, 1878)
* Anthocharis scolymus (Butler, 1866)
* Anthocharis stella (Edwards, 1879)
** Anthocharis stella stella
** Anthocharis stella browningi
* Anthocharis taipaichana (Verity, 1911)
* Anthocharis thibetana (Oberthür, 1886)

## Galeria

* Anthocharis cardamines
* Anthocharis cardamines
* Anthocharis cardamines
* Anthocharis euphenoides
* Anthocharis euphenoides

## Referències

* 1 2 «Funet» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2016].
* ↑ Lamas, Gerardo. Atlas of Neotropical Lepidoptera; Checklist: Part4A Hesperioidea–Papilionoidea. Gainesville, Florida: Scientific Publishers, Inc, 2004, p. 107. ISBN 0-945417-28-4.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual: Anthocharis (castellà)
# Coral Belles Arts de Sabadell

La Coral Belles Arts de Sabadell és una associació sabadellenca que té per objectiu cultivar la música coral catalana i universal de tots els temps entre els seus integrants i difondre-la entre el públic. L'han dirigit, entre d'altres, Lluís Vila, Josep Pons, Josep Vila i Pablo Heras. Des del 2012, Jordi Lluch i Arenas n'és el director.
Els orígens de la Coral Belles Arts es remunten en una colla de cantaires que dirigia Montserrat Busqué i Barceló des de l'any 1967. El 1969 el grup s'amplià i, sota la direcció de Pere Puig i Ballonga, buscà aixopluc a l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell. No es presentà públicament, però, fins al 1971. El 1973 deixà l'Acadèmia de Belles Arts i passà formar part de Joventuts Musicals de Sabadell. A partir de l'any 1992 la Coral Belles Arts de Sabadell es va constituir com una associació independent, fins avui. L'any 2011 celebrà el 40è aniversari del primer concert amb un seguit d'actes. Entre els premis i distincions de la coral destaquen el primer premi del II Certamen Nacional de Coros de Rivas-Vaciamadrid, el 2007, el primer premi del XXIX Certamen Coral de la Fira de Tots Sants de Cocentaina, el 2009 i la medalla d'Honor de Sabadell, el 2011. La Coral és membre de la Federació Catalana d'Entitats Corals.

## Referències

* ↑ Prat Fernàndez, Cesc. «La Coral Belles Arts, al Palau». Penell de Sabadell, 13, 12-1985, pàg. 14.
* ↑ Escolà, Mònica «Deliri per la música. L'entitat compta amb el director Pablo Heras per adquirir més nivell artístic». Diari de Sabadell, 11-12-2014, pàg. 25.
* ↑ «Jordi Lluch Arenas». CBAS. [Consulta: 3 maig 2013].
* ↑ «La coral Belles Arts fa 40 anys amb Bach». Diari de Sabadell, 02-12-2012. [Consulta: 25 novembre 2012].
* ↑ Miquel Humbert i Rius. Lieder Càmera. Opus 20. Barcelona, 2009, p. 9.
* ↑ Jordi Roca i Tubau i Josep M. Serracant i Clermont. Joventuts Musicals de Sabadell. Cinquantè aniversari (1956-2006). Fundació Ars. Sabadell, 2009, p. 109. ISBN 978-84-89991-23-1
* ↑ «Història». CBAS. [Consulta: 14 novembre 2011].
* ↑ «La Coral Belles Arts celebra el 40è aniversari». El Punt Avui. [Consulta: 3 maig 2013].
* ↑ «La coral Belles Arts fa 40 anys amb Bach». Diari de Sabadell. [Consulta: 3 maig 2013].
* ↑ «Coral Belles Arts». Certamen Coral Fira de Tots Sants. Arxivat de l'original el 2020-10-29. [Consulta: 3 maig 2013].
* ↑ «La Coral Belles Arts guanya el certamen coral de Tots Sants del municipi valencià de Cocentaina». Arxivat de l'original el 2015-01-21. [Consulta: 12 juliol 2011].Ràdio Sabadell.
* ↑ La Coral Belles Arts, els Castellers i les colles de Sant Antoni Abat rebran avui les Medalles d'Honor Arxivat 2015-01-21 a Wayback Machine. Ràdio Sabadell.
# Estació de la Magòria

L'Estació de la Magòria és un edifici situat a la Gran Via de les Corts Catalanes i el carrer del Moianès, al barri de la Bordeta de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local. Actualment allotja un centre cívic.

## Història

Deu el nom a la riera que passava per aquest indret, i fou inaugurada el 19 de desembre del 1912 com a estació terminal de la línia Barcelona-Martorell dels Ferrocarrils Catalans (actual línia Llobregat-Anoia dels Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya).
El 1926, el servei de viatgers es traslladà a l'estació soterrada de la plaça d'Espanya, quedant-hi únicament el de mercaderies fins al seu tancament el 1974. Des d'aleshores, l'edifici va romandre en desús fins a la seva rehabilitació el 2006.

## Descripció

Projectat per l'arquitecte Domènech i Estapà, és de planta rectangular amb un gir a l'extrem dret per tal de situar-hi l'andana i l'entrada i sortida de trens. Consta de dues plantes: la planta baixa amb els usos i espais característics d'una estació i la planta superior concebuda com a habitatge del cap d'estació, que podia accedir-hi a través d'unes escales a l'espai triangular de la cantonada.
Finalment, el conjunt és coronat per una torre-rellotge que marca la verticalitat de l'edifici; element també diferenciador de l'edifici i element atractiu i decorat amb l'ús del maó. Hi ha també altres finestres i portes emmarcades amb maons com la finestra trigeminada sobre la porta principal de l'estació. També utilitza la decoració de ceràmica vidriada en forma de trencadís en l'entrada al restaurant per la torre, a la coberta de la torre-rellotge i ceràmica de color verd en diferents finestres per tal d'afegir un element de policromia.

## Vegeu també

* Estació de Magòria - la Campana

## Referències

* 1 2 3 4 «Estació de la Magòria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Casal Cívic i Comunitari Barcelona - Magòria». Guia de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Palumbo, Annalisa «La estación de la Magòria, torre árabe que domina la Bordeta». El Periódico, 24-12-2014.
* ↑ «Estació de la Magòria». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Fuentes Milà, Sergio. «L'estació de La Magòria. Un cas paradigmàtic de l'arquitectura industrial de Domènech i Estapà (1911-1912)». A: IX Jornades d'Arqueologia Industrial de Catalunya, desembre 2013.

## Enllaços externs

* «Estació de la Magòria». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Creu de la plaça de la Creu (Piera)

La Creu de la plaça de la Creu és una creu de terme situada a la plaça a la que dona nom, a Piera (Anoia).
La creu original, del segle XVI o XVII, va ser destruïda durant la guerra civil i va ser substituïda per una creu nova, l’any 1951, alçada en memòria de Martí Estany. Per fer-la es van encarregar els motlles a l’esgrafiador Ferran Serra i el mestre Mata va executar les dues plaques de la creu: una amb la imatge del Sant Crist de Piera i l’altra la Mare de Déu. La nova creu ha estat refeta pels mateixos autors els anys 1980 i l'any 2015.

## Referències

* ↑ «Remodelació de la plaça de la Creu». Junts per Piera, 2023.
* ↑ «Piera restaura la seva emblemàtica creu». Anoia Diari, 13-01-2015.
# Thodoros Maragos

Thodoros Maragos o Marangos (grec: Θόδωρος Μαραγκός; Filiatra, 1944) és un director de cinema grec. El seu treball abasta cinema, televisió i documentals.
És conegut sobretot per la seva pel·lícula Mathe paidi mou grammata (Μάθε παιδί μου γράμματα), una sàtira sobre el feixisme i una de les millors pel·lícules anti-Junta de tots els temps. Va guanyar quatre premis al 14ns Festival Internacional de Cinema de Tessalònica (del 24 al 30 de setembre de 1973) per la seva pel·lícula Lábete théseis (Λάβετε θέσεις). El seu gran èxit de taquilla, la pel·lícula de 1981 Mathe paidi mou grammata, també va guanyar quatre premis al 22è Festival de Tessalònica (del 5 a l'11 d'octubre de 1981).

## Filmografia

* 2008 Isobites
* 2005 Black μπεε... (documental)
* 2004 Ο Θεός είναι αόρατος γιατί είναι μικροσκοπικός (documental)
* 1994 Ο Δραπέτης του Φεγγαριού
* 1991 Polytehneio (documental)
* 1989-1990 Emmones Idees (TV Series)
* 1984 Ti ehoun na doun ta matia mou
* 1981 Mathe paidi mou grammata
* 1980 Thanasi, sfixe ki allo to zonari
* 1978 Apo pou pane gia ti havouza
* 1977 Ergatiki kokkini Protomagia 77 (curt documental)
* 1975 Ο Αγώνας (documental)
* 1973 Λάβετε θέσεις
* 1971 'Sssst (curt)
* 1971 Oikopedo (curt)
* 1969 Tsouf (curt)

## Novel·lista

El mestre d'Arcàdia i el TALOS segle XXI (Ο ΔΑΣΚΑΛΟΣ ΤΗΣ ΑΡΚΑΔΙΑΣ ΚΑΙ Ο «ΤΑΛΩΣ 21ος ΑΙΩΝΑΣ») Març de 2023

## Referències

* 1 2 Bendazzi, Giannalberto. Animation: A World History II: The Birth of a Style - The Three Markets. Boca Raton, Florida: CRC Press, 2016, p. 214. ISBN 9781138035324 [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ Karalis, Vrasidas. A History of Greek Cinema. New York: Continuum, 2012, p. 236. ISBN 9781441194473 [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ «el:Βραβεία Ελληνικού Κινηματογράφου 1973» (en grec). Thessaloniki Film Festival. [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«» (en grec). Thessaloniki Film Festival. Arxivat de l'original el 2017-12-22. [Consulta: 22 desembre 2017].
* ↑ https://web.archive.org/web/20180517214104/http://www.tainiothiki.gr/v2/filmography/view/1/2282
* ↑ https://web.archive.org/web/20160304210914/http://www.tainiothiki.gr/v2/filmography/view/1/1416
* ↑ https://web.archive.org/web/20130921050013/http://www.tainiothiki.gr/v2/filmography/view/1/2234
* ↑ https://greekreporter.com/2024/04/02/teacher-arcadia-rethinking-modern-greece/?utm_source=MadMimi&utm_medium=email&utm_content=GreekReporter+Daily+News%3A+Domestic+Violence%3A+Men+Are+Victims+Too&utm_campaign=20240402_m180432022_GreekReporter+Daily+News+Simple&utm_term=Read+More
# Desbast (metal·lúrgia)

En la indústria metal·lúrgica el desbastament és la denominació genèrica d'un producte semielaborat obtingut mitjançant colada, forja o laminatge. Els desbasts es fabriquen en els trens de laminatge de desbast. Al seu torn són la matèria primera dels trens de laminatge d'acabats per a obtenir productes acabats: planxes, perfils laminats, tubs, etc.

## Introducció

En les empreses siderúrgiques integrals a partir de les matèries primeres (pedra calcària, carbó i mineral de ferro) es produeixen productes d'acer acabats. Els productes semiacabats són els que s'obtenen abans de transformar-los en productes acabats. En una planta siderúrgica integral hi ha, entre d'altres, les instal·lacions següents:
* forns de coc
* alts forns
* aceria
* producció de lingots
* trens de laminatge de desbastament
* trens de laminatge d'acabat
* trens de laminació en fred
Els lingots, totxos, billetes, desbasts plans i desbasts rectangulars són els productes de desbast obtinguts per colada o laminatge de desbast.
Considerant l'ordre dels processos indicats la fabricació de desbasts comença amb el ferro colat en brut amb alt contingut de carboni a la sortida d'un alt forn ("arrabio" en castellà). D'allí passa a un convertidor que el transforma en acer.
L'acer fos pot ser convertit en lingots per colada discontínua. Per colada contínua s'obtenen els desbasts.

## Lingots

Els lingots d'acer s'obtenen vessant l'acer fos en motlles de forma prismàtica. Un cop refredats i solidificats els lingots s'han de sotmetre a altres operacions per a convertir-se en productes de desbast pròpiament dits.

## Totxos

Una definició del terme totxo aplicat a la siderúrgia el faria equivalent a un desbast d'acer curt i gruixut.

## Desbast pla

Un desbast pla és una peça d'acer de secció rectangular amb un gruix igual o superior a 50 mm. La relació ample/gruix és igual o superior a 2.

## Desbast rectangular

Un desbast rectangular té secció rectangular d'una superfície aproximada igual o superior a 2.500 mm2. És l'equivalent al terme anglès "slab".

## Billetes

Una billeta és un desbast obtingut generalment a partir del laminatge d'un lingot d'acer en un tren de laminatge de desbast. Les bitlletes són peces rectes de secció aproximadament quadrada (amb costats menors o iguals a 120 mm).

## Referències

* ↑ Desbast (siderúrgia). Definició.
* ↑ Diagrama resum de la producció de desbasts. Resum gràfic.
* ↑ Totxo. Definició.
* ↑ Desbast pla. Definició.
* ↑ Desbast rectangular ("slab" en anglès). Definició.
* ↑ Billeta. Definició.
# El Noticiero (Saragossa)

El Noticiero va ser un periòdic espanyol, editat a Saragossa, entre 1901 i 1977.

## Història

Diari d'ideologia catòlica, el seu primer número va sortir al carrer l'1 de juny de 1901.
En 1931 el diari va ser adquirit per Acció Popular i va passar a donar suport a José María Gil-Robles, convertint-se en l'òrgan de la CEDA a Aragó. Durant el període de la Segona República la publicació va mantenir una línia editorial catòlica i conservadora, molt hostil al règim republicà. Va constituir el segon diari regional més venut, després de l' Heraldo de Aragón.
Durant tot el període entre els anys 1938 i 1972 serà dirigit per Ramón Celma Bernal. En 1972, el periòdic és adquirit per dos empresaris aragonesos, Publio Cordón Munilla i Francisco Sánchez-Ventura y Pascual, aquest últim fill de l'antic director. No obstant això, les greus dificultats econòmiques que afrontava el rotatiu van portar al seu tancament definitiu en 1977.
Entorn de El Noticiero es va configurar una important empresa editorial, que publicaria nombroses obres de caràcter religiós.
Per la direcció del periòdic van passar, entre d'altres, Luis Mendizábal, Salvador Minguijón Adrián, Manuel Cambón, Julio Martínez Lecha, Norberto Torcal, Inocencio Jiménez, José Álvarez Ude, Genaro Poza, Fernando Bertrán de Lis, Miguel Sancho Izquierdo, Orencio Ortega Frisón, Manuel Albareda Herrera, o José María Sánchez Ventura.

## Referències

* ↑ Bueno Madurga, 2000, p. 169.
* ↑ Ramón Solans, 2014, p. 199.
* 1 2 Checa Godoy, 1989, p. 301.
* ↑ Checa Godoy, 1989, p. 199, 301.
* ↑ Sepúlveda Sauras, 2005, p. 316.
* ↑ «El Noticiero», 2000. Arxivat de l'original el 2019-04-25. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ Ramón Solans, 2014, p. 200.

## Bibliografia

* Bueno Madurga, Jesús Ignacio. Zaragoza, 1917-1936. De la movilización popular y obrera a la reacción conservadora. Institución "Fernando el Católico", 2000.
* Checa Godoy, Antonio. Prensa y partidos políticos durante la II República. Universidad de Salamanca, 1989. ISBN 84-7481-521-5.
* Sepúlveda Sauras, María Isabel. Tradición y modernidad: arte en Zaragoza en la década de los años cincuenta. Prensas Universitarias de Zaragoza, 2005.
* Ramón Solans, Francisco Javier. La Virgen del Pilar dice.... Prensas Universitarias de Zaragoza, 2014.
# Enrique de Melchor

Enrique Jiménez Ramírez, de nom artístic Enrique de Melchor (Marchena, Sevilla, 4 d'abril de 1950 - Madrid, 3 de gener de 2012), va ser un guitarrista flamenc espanyol.

## Trajectòria artística

Fill del guitarrista Melchor de Marchena, als 12 anys es va traslladar a Madrid. Es va formar en el tablao madrileny Los Canasteros, propietat de Manolo Caracol.
Va tocar i va gravar, entre d'altres, amb Antonio Mairena, El Lebrijano, Vicente Soto "Sordera", José Menese, José Mercé, Enrique Morente, Fosforito, Carmen Linares, El Fary, María Jiménez, Chiquetete, Rocío Jurado, Pansequito, La Perla de Cádiz i Camarón de la Isla. Va treballar durant dues temporades amb Paco de Lucía amb el qual va realitzar diverses gires internacionals.
Com a solista va tocar al Queen Elizabeth Hall de Londres, al Teatro Real de Madrid, al Gran Teatre del Liceu de Barcelona, Carnegie Hall de Nova York o The Guildhall Bath de Londres.
Des de 1978 era membre de la SGAE, amb 18 anys va rebre el Premi Nacional de la Càtedra de Flamencología de Jerez i El Castillete de Oro de La Unión (Múrcia).

## Discografia com a solista

* La guitarra flamenca de Enrique de Melchor (1977). Reeditat posteriorment DVD+llibre.
* Sugerencias (1983)
* Bajo la luna (1988)
* La noche y el día (1991)
* Cuchichí (1992)
* Herencia gitana (1996). CD+llibre partitures.
* Arco de las rosas (1999)
* Raíz flamenca (2005)

## Filmografia

* La Carmen (1975)
* Una pasión singular (2002)

## Guardons

* Premi Nacional de la Càtedra de Flamencologia de Jerez.
* Castillete de Oro de La Unión (Múrcia).
* Guardó Flamenc Calle de Alcalá.

## Referències

* 1 2 SGAE. «Los Autores y Editores lamentan el fallecimiento del guitarrista flamenco Enrique de Melchor», 03-01-2012. Arxivat de l'original el 2020-10-08. [Consulta: 3 gener 2012].
* 1 2 El País. «Fallece el guitarrista sevillano Enrique de Melchor», 03-01-2012. [Consulta: 3 gener 2012].
* ↑ Europa Press. «Fallece el guitarrista sevillano Enrique de Melchor», 03-01-2012. [Consulta: 3 gener 2012].

## Enllaços externs

* Enrique de Melchor a El Arte de Vivir el Flamenco