OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agrupació Ciclista Montjuïc

L'Agrupació Ciclista Montjuïc és una entitat catalana de la ciutat de Barcelona, dedicada a la pràctica i al foment del ciclisme.
Fundada el 1917, ha organitzat al llarg de la seva història nombroses curses, algunes de prestigi, com la Barcelona-Andorra, el Trofeu Jaumendreu o la cursa Mossèn Borràs. També va organitzar la primera cursa de ciclocròs celebrada a Espanya al 26 de gener de 1922.
Nombrosos ciclistes s'han format a l'AC Montjuïc destacant, entre d'altres, Antonio Sancho, Joan Gimeno, Josep Campamà, Josep Botanch, Joaquim Filba o Gabriel Saura.
El 1965 va tenir un equip professional de ciclisme anomenat AC Montjuïc-Tedi que va arribar a disputar la Volta a Espanya. En aquest equip hi van militar ciclistes com Josep Segú, Antoni Karmany, Jesús Manzaneque, Miquel Pacheco, Salvador Rosa, Francesc Tortellà o Antonio Suárez
Actualment, el club està centrat en el cicloturisme especialment en les sortides amb bicicleta dels seus socis.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'entitat
* Plantilla de 1965 a firstcycling.com
* Plantilla de 1965 a memoire-du-cyclisme.eu
# Agrupació Musical de Guardo

L'Agrupació Musical de Guardo, també coneguda per l'acrònim AMGu, és una entitat cultural de la localitat palentina de Guardo, que té per finalitat la promoció d'esdeveniments artístics i l'animació de la vida cultural d'aquest municipi. El 2017 li fou concedida la Placa d'honor de l'orde d'Alfons X el Savi.
El nucli originari de l'agrupació el constitueix la Banda de Música d'AMGu, a partir de la qual es formà al març de 1989 una escola de música, al principi per a millorar el so de la banda del poble, però que acabà convertint-se en un conservatori rural de diverses disciplines artístiques, com ara (a més de la música) la dansa, el teatre i les arts plàstiques, amb vint professors i més de cinc-cents alumnes de poblacions de la comarca. L'agrupació organitza en el transcurs de l'any diversos cicles, entre els quals el Carnaval Musical, dedicat cada any a un instrument; el Certamen Nacional de Teatre Aficionat, i la Residència de Projectes Culturals Internacionals, que celebra anualment el festival «A tres bandas», en què han participat com a invitades, entre d'altres, la nord-americana Banda Centennial, la porto-riquenya Banda Sinfónica Avanzada de Caguas, l'Orquestra simfònica i la Banda de Música de Wolverhampton, del Regne Unit, i els alumnes del Yip’s Children's Choral and Performing Arts Centre, de Hong Kong. L'AMGu concedeix també anualment, d'ençà del 2013, un Premi de la Música honorífic, que ha estat atorgat en les successives convocatòries a cantants i cantautors com Agustín Zubiri, Amancio Prada, al director d'orquestra Enrique García Asensio, al músic i periodista Fernando Argenta, etc.

## Referències

* ↑ «La Agrupación Musical de Guardo cumple 30 años». Castilla y León Televisión, 25-03-2019. Arxivat de l'original el 10 de maig 2019. [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ «Artistas internacionales llegan a Guardo gracias a un importante proyecto de AMGu». Diario de Valderrueda, 07-03-2019 [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ «Amancio Prada recibirá en Guardo (Palencia) el Premio de la Música 2019». La Vanguardia, 01-02-2019 [Consulta: 6 maig 2019].
* ↑ Notícies relacionades amb AMGu en el Diario de Valderrueda.
# Alba Bresolí Alberch

Alba Bresolí Alberch (Muntanyola, 20 de febrer de 1995) és una cineasta professional catalana i cofundadora de MeLoc, una empresa que posa en contacte directors amb gent que ofereix un espai per gravar. Es va criar a Muntanyola, amb el seu pare, mare i germana Aida Bresolí, també cineasta, amb qui ha treballat.

## Trajectòria

Va estudiar Comunicació Audiovisual a la Universitat Pompeu Fabra i Arts i Mitjans Audiovisuals a la Universitat Bauhaus (Alemanya). Al tornar a Barcelona, va treballar en diverses pel·lícules, tant digitals com analògiques, com a directora de fotografia i ajudant de càmera per reconeguts directors com Isaki Lacuesta o Eva Vila, entre d'altres, i va cofundar l'empresa Meloc amb sa germana Aida Bresolí. L'any 2021 va finalitzar el Màster en Documental de Creació a la Universitat Pompeu Fabra i va realitzar un curtmetratge amb la productora Polar Star Films, amb el suport d'ICEC i ICAA. Combina la seva feina de cineasta col·laborant amb el programa pedagògic Cinema en Curs d'«A Bao A Qu», on ensenya i acompanya la realització de cinema documental i experimental amb joves de diferents instituts públics.
El 2019 va compartir, amb Antía Álzarez, el Premi Eclair del REC, Festival Internacional de Cinema de Tarragona.
El 2024 va participar al projecte Simfonies de ciutat del CCCB.

## Filmografia

* Domus (2018). Codirectora
* CUENCAS (2018). Direcció i edició
* Cineclub (2020). Actriu
* El dia que volaron la montaña (2021). Direcció

## Referències

* 1 2 «entry - Àrea Tallers (UPF)». Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «LinkedIn» (en castellà). [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «MeLoc (2019-21) - Projectes en residència anteriors - Àrea Tallers (UPF)». Arxivat de l'original el 2021-11-22. [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «El nostre refugi | Cinema en curs». [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ Redacció. «'La Muga' i '¿Qué hicimos mal?' premiades en el Primer Test del Festival REC d'enguany», 07-12-2019. [Consulta: 22 novembre 2021].
* ↑ «Simfonies de ciutat | Llistes de reproducció». [Consulta: 13 abril 2024].
# Antoni Planàs Marca

Antoni Planàs Marca (Reus, 23 d'agost del 1890 - Barcelona, 12 de setembre del 1980) va destacar com a compositor, especialment de sardanes, i violoncel·lista.
El fons documental d'Antoni Planàs es conserva a la Biblioteca de Catalunya.

## Biografia

El seu pare Miquel Planàs Mora, mestre de capella i compositor, l'inicià en els estudis de la música, que completà a l'Escola Municipal de Música de Barcelona amb els mestres Lluís Millet, Antoni Nicolau i violoncel amb Josep Soler i Ventura. Fou un dels integrants del Quartet Renaixement (1911-1921), amb Eduard Toldrà, Josep Recasens i Lluís Sànchez. També va ser membre de l'orquestra del Liceu i de l'orquestra de cambra "Enric Casals"
Escrigué diversos estils de música: obres corals, instrumentals, sardanes, i entre d'altres, obtingué el premis Institució Patxot, Festa de la Música catalana i Salves Montserratines. El Centre Català de Nova York li premià la seva obra La dama de Tremp.
Fou pare del monjo de Montserrat i també compositor, violoncel·lista i mestre de violoncel de l'escolania durant molts anys, Josep-Odiló Planàs i Mas.

## Obres
### Sardanes

Va escriure 47 sardanes. D'aquestes, una va ser escrita per a orquestra, La fontada (1920), dues per a cor, Dissabte de Glòria (1923) i La sardana santa (1949), i dues més per a dues cobles: Tardorenca (1926) i Pubillatge olotí (1968).
Algunes altres de les seves sardanes són Fresca rialla, Pics de Sant Jeroni, Acariciant, Dolç esplai, Sant Jordi, Joiosa diada, Nostres muntanyes, Blau-grana, Gentil Josefina i Lloret, joia del mar.

### Altres obres

* L'ànima de les flors, cançó per a veu i piano, amb lletra de Joan Maragall
* Dorm, fillet, dorm, coral a 4 veus, amb lletra de Miquel Saperas
* Fleur jetèe, vals per a quartet de cobla i piano
* Fruit d'un somni (1959), obra lliure de Música per a cobla, premi Barcino 1948
* Himno de la Sociedad colombófila mensajera Barcelona (1951), música d'A.Planàs i Guillem Garganta, lletra de Salvador Cuixart i Panella
* Paisatge des del tren, cançó per a veu i piano, amb lletra de Josep Maria López-Picó

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 522.
* ↑ «Club Columbòfil Missatgera Barcelona». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 12 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Índex de les sardanes d'Antoni Planàs i Marca
* Llista d'arxius que conserven obres d'Antoni Planàs Arxivat 2005-05-16 a Wayback Machine.
* Fons Antoni Planàs de la Biblioteca de Catalunya
# Antonio Trashorras Serrano

Antonio Trashorras Serrano (Madrid, 1969) és un director, productor i guionista de cinema i televisió de Espanya.

## Trajectòria

És llicenciat en Ciències Econòmiques i Ciències empresarials i en Periodisme. Ha treballat en cinema i televisió des de 1992, igual que coimpulsó, al costat de Javier Olivares, el segell alternatiu Malasombra Ediciones el 1994, amb el que publicaren Mamá, mira lo que he hecho i van produir per Camaleón Ediciones Rayos y Centellas i Terra Incognita.
Ha intervingut en la direcció, producció i escriptura de guions de sèries com Los Serrano, El comisario, Plaza de España, Verguenza, Lena, Justo antes de Cristo, Mira lo que has hecho, Arde Madrid o Vida perfecta, programes d'entreteniment de diversos formats, com La Hora Chanante, No va +, D-Calle i Torrente 2: Misión en Marbella, entre d'altres, i guions de llargmetratges com El espinazo del diablo de Guillermo del Toro, Los Totenwackers d’Ibon Cormenzana, Lena de Gonzalo Tapia i Agnòsia d’Eugenio Mira.
A més, ha estat coordinador de programes especials per a Canal Plus, director de continguts de Paramount Comedy, crític de cinema de la revista Fotogramas i del diari El País, cap de desenvolupament de la productora Drive TV i director de l'àrea de ficció de BocaBoca Producciones. Actualment és el director de continguts de la productora Hill Valley, al capdavant de Muchachada Nui, La hora de José Mota o Museo Coconut. El 2011 debuta en la direcció de cinema amb El callejón i el 2015 dirigeix el seu segon llargmetratge Anabel, guanyador del premi Noves Visions del XLVIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya i del premi a la Millor Pel·lícula al festival d'Albacete.

## Referències

* ↑ Cuadrado, p.1240
* ↑ Jose A. Serrano. «Javier Olivares.». Guiadelcomic.es, 01-09-2003. Arxivat de l'original el 27 de junio de 2012. [Consulta: 11 maig 2011].
* ↑ Félix López. «MALASOMBRA EDICIONES». Tebeosfera, 2009. [Consulta: 11 maig 2011].
* ↑ «Películas de Antonio Trashorras - Filmografía - PLAY Personajes» (en castellà), 20-03-2017. [Consulta: 11 diciembre 2019].
* ↑ Fotogramas, Por Redacción. «La puesta de largo de Antonio Trashorras» (en espanyol europeu), 01-03-2011. [Consulta: 11 diciembre 2019].
* ↑ 'The Invitation', mejor película en el Festival de Sitges 2015, Fotogramas, 19 d'octubre de 2015

## Bibliografia

* CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso 1873-2000. Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.
# Arnaut Oihenart

Arnaut Oihenart (Maule-Lextarre, 1592 - Donapaleu, 1667) va ser un jurista, polític, historiador, poeta i crític literari basc en euskera

## Biografia

És considerat el primer autor laic de la literatura en aquest idioma, sense tenir en compte a l'alabès Joan Perez de Lazarraga, el manuscrit del qual va ser descobert el 2004.
Va estudiar dret a Bordeus. El 1663 va ingressar als Estats de Zuberoa en qualitat de síndic del Tercer Braç. Va contreure matrimoni amb Joana d'Ordos, la qual pertanyia a una prestigiosa família de la Baixa Navarra, on es va instal·lar i va exercir d'advocat dels Estats de Navarra amb seu a Donapaleu.
Va investigar als arxius de Baiona, Pau, Tolosa de Llenguadoc i París per recopilar informació dels senyors d'Agramont. El virrei de Navarra li va negar el permís per revisar els arxius de la Càmbra de Comptos de Navarra a Pamplona perquè va considerar que pretenia escriure contra la Conquesta de Navarra realitzada pel rei Ferran el Catòlic.
És el primer autor suletí conegut. La seva obra destaca pel seu esperit humanista. Va voler allunyar la poesia en èuscar de les lleres tradicionals de Bernat Etxepare, acostant-la als estàndards de la poesia culta de la seva època.

## Obra

* Déclaration historique de l'injuste usurpation et retention de la Navarre parell els Espagnols (1625, 1755-62). Assaig que argumenta la il·legalitat de la invasió del Regne de Navarra per Castella.
* Notitia utriusque Vasconiæ, tum ibericæ, tum aquitanicæ (Història de les dues Vascònies, ibèrica i aquitana)(1638). Tractat historiogràfic de gran sentit crític respecte a les teories vigents entre els bascos de l'època, tals com el basco-cantabrisme defensat per autors com Esteban de Garibay, entre d'altres, i la basconització tardana. Conté també la primera gramàtica coneguda de la llengua basca.
* Les Proverbes Basques, recueillis par li Sr. d'Oihenart; plus els poésies basques du mesme auteur (1657). Editat per la Euskaltzaindia cm a Euskal atsotitzak eta neurtitzak (200i). Refranyer tradicional i poemes autobiogràfics en euskera del mateix autor.
* L'art poetique(16??). Assaig sobre poesia basca conservat en forma manuscrita i descobert i publicat per Piarres Lafitte el 1967.

## Bibliografia

* Jimeno Jurío, José María. Navarra en la época moderna y contemporánea. Pamplona: Pamiela, 2007. ISBN 978-84-7681-457-4.

## Enllaços externs

* (castellà) Idoia Estornés Zubizarreta: «Arnault Oihenart», Auñamendi Eusko Entziklopedia.
* O'ren gaztaroa neurtitzetan (La juventud d'O. en poemes). Poemas de Oihenart.
* Poema d'Oihenart traduït al castellà Neguan, elurte batez (Una nevada en invierno) Arxivat 2009-12-01 a Wayback Machine.
* Koldo Larrañaga: «Oihenart y el tema de los orígenes vascos» Arxivat 2011-05-16 a Wayback Machine., Vasconia, 24, 1996, 115-143.
# Francisco Caudet Yarza

Francisco Caudet Yarza (Barcelona, 23 de setembre de 1939 - Barcelona, 5 de juny de 2018) va ser un escriptor català en llengua castellana.

## Biografia

Caudet compta amb més de 1.500 títols del tipus novel·la de quiosc, en diferents gèneres literaris, des de novel·les policíaques fins a novel·les de terror, tenint en compte que va escriure amb molts pseudònims, encara que el més comú fou Frank Caudett; amb aquest publicà el 1965 la seva primera novel·la sobre l'FBI titulada "Enigma", amb l'editorial Rollán (Madrid).
El 1967 va passar a treballar per l'Editorial Bruguera, que li va publicar en els següents anys més de 400 títols amb els seudònims Frankie Cauyarz, Ariel Sinclair, Winston McNeal, Kyle Brown, Michael Bannister o Montana Blake. Va treballar també amb altres editorials: Edimat, Libsa, Planeta i Ediciones Obelisco i darrerament amb l'editorial sudamericana Multieditors de Promociones, S.L.

## Selecció d'obres

Selecció d'obres de l'autor.
* Al correr del tiempo...
* Generaciones castradas
* Las profecías de Nostradamus
* Franco. Resumen biográfico
* La Starlet (part de la sèrie policíaca 'Death Club')

## Referències

* 1 2 3 «Mor l'escriptor de novel·les de quiosc Francisco Caudet». Ara.cat.
* 1 2 3 4 «Francisco Caudet Yarza - L'Hospitalet escriu». [Consulta: 5 juny 2018].

## Enllaços externs

* Caudet: 5 minuts
# Portada/efemèride febrer 23

Little Lulu
« 22 de febrer · 23 de febrer · 24 de febrer »
# Ignasi Mas i Morell

Ignasi Mas i Morell (Barcelona, 6 de desembre de 1881 - 23 d'abril de 1953) fou un arquitecte modernista titulat el 1907.

## Biografia

Va néixer al carrer Pelai de Barcelona, fill de Domènec Mas i Saló, natural d'L'Arboç, i de Salvadora Morell i Isern, natural de Barcelona.
Fou arquitecte municipal de Sant Pol de Mar, on va realitzar un bon nombre d'edificis modernistes. Residí i treballà també a l'Havana.
Es va casar amb Mercè Brosa i Marroig. Van ser pares, entre d'altres, de l'arquitecte i jugador de futbol Ignasi Mas i Brosa (1926-1999).

## Obres

A Sant Pol de Mar:
(1910) casa Planiol, c/ Abat Deàs, 30 i les escoles al c/ Santa Clara, 2
A Sant Joan Despí:
* (1910) cases Auriga, pg. Canalias, 6 i 8.
* (1911-12) Casa Engràcia Viñas, Carrer Jacint Verdaguer, 28-30. Engràcia Viñas era la mare de la propietària de Can Negre que va ser reformada per Jujol.
A Sitges:
(1912-1915) can Bartomeu Carbonell també coneguda com a Casa del Rellotge o «Casa de la Punxa», Cap de la Vila, 2
A Barcelona:
* (1915-1916) plaça de toros la Monumental. Fa una ampliació sobre l'obra original de Joaquim Raspall, afegint-li l'actual façana.
* (1915) els magatzems Damians, c/ Pelai, 54, fets en col·laboració amb Lluís Homs i Eduard Ferrés i Puig
* Edifici David (1928-1931)
A Arenys de Mar:
(1925-1929) el mercat públic.
* Cases Aurigues a Sant Joan Despí
* La plaça de toros Monumental en l'actualitat

## Referències

* 1 2 «Necrológicas». La Vanguardia, 26-04-1953, pàg. 17.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1881, número de registre 6340.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 136. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Cases Aurigues
* ↑ Web dedicada al Modernisme
* ↑ «Història - Mercat Municipal d'Arenys de Mar». www.placadelmercat.cat. Arxivat de l'original el 2016-09-18. [Consulta: 8 setembre 2016].

## Bibliografia

«Glossari d'artístes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.
# Finestra d'Ames

El trapezi d'Ames o finestra d'Ames és una imatge sobre, per exemple, un tros pla de cartó que sembla una finestra rectangular, però que, de fet, és un trapezi. Les dues cares del tros de cartó tenen la mateixa imatge. El cartó es penja verticalment d'un cable perquè pugui girar contínuament, o s'uneix a un eix de rotació mecànica vertical per a una rotació contínua.

## Història

Aquesta il·lusió òptica és del mateix creador que la de l'habitació d'Ames, Adelbert Ames, que la va crear el 1951. Es va crear a partir del concepte filosòfic del transaccionalisme.
Aquesta finestra va portar als anys 60 del segle XX a alguns psicòlegs a desenvolupar la hipòtesi <<d'ambigüitat transaccional>>, la qual assegura que l'expectativa mental d'una persona podria afectar la percepció de l'estímul ambigu. En termes més relaxats, la il·lusió funciona només perquè sabem que és una finestra i com està feta. És a dir, és la idea que una expectativa mental en l'espectador pot afectar la percepció real estímuls ambigus, el truc només funciona quan se sap el que és una finestra.

## Funcionament

Aquest truc no és un truc de perspectiva sinó, d'expectativa. Consisteix en una peça de cartó en forma de trapezi que ha estat pintada per ambdós costats fent que sembli una finestra en mirar-la des de cert angle. La il·lusió comença quan es penja la finestra d'un cable i es fa girar. Aleshores, la finestra comença a donar voltes completes, però sembla que només estigui fent girs de 180 graus, primer cap a un costat, després cap a l'altre. Tot i saber què és un trapezi i no un rectangle la il·lusió és tan potent que no es trenca. Encara que s'enganxi objectes com a punt de referència el cervell segueix percebent que la finestra s'atura i canvia la seva direcció.
La finestra està feta de manera que quan s'observa frontalment sembla una finestra rectangular, això no obstant, en realitat és un trapezi. La il·lusió consisteix en un efecte visual que sembla que la finestra s'estigui balancejant d'un cantó cap a l'altre, quan en realitat gira provocant un canvi en la percepció de la mida.
Tanmateix, tot i saber que la finestra està girant i no fent un balanceig i a més saber què és un trapezi i no un rectangle, el cervell li és impossible trencar la il·lusió òptica i es continua observant un balanceig de només 180 graus.

## Referències

* ↑ «Esta ilusión óptica es tan potente que engaña a tu cerebro hasta cuando sabe lo que pasa» (en castellà). [Consulta: 18 desembre 2021].
* ↑ Shapiro, Arthur Gilman; Todorović, Dejan. The Oxford Compendium of Visual Illusions (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 177. ISBN 978-0-19-979460-7.
* ↑ «Plaza Didáctica - La Ventana de Ames» (en castellà). Arxivat de l'original el 2021-12-18. [Consulta: 18 desembre 2021].

## Vegeu també

* L'habitació d'Ames
* Anamorfosi

## Enllaços externs

* Construcció de la finestra a casa
# Neuchâtel

Neuchâtel (alemany: Neuenburg) és un municipi de Suïssa, capital del cantó de Neuchâtel i del districte de Neuchâtel. Amb una superfície de 18,05 km² és a 430 metres sobre el nivell del mar. El 2006 tenia 32.148 habitants. L'idioma oficial és el francès. Neuchâtel va ser una de les ciutats organitzadores de l'Exposició Nacional Suïssa de 2002 (Expo.02).

## Persones il·lustres

* Isabelle de Charrière (1740-1805), escriptora.
* Philippe Suchard (1797 - 1884), mestre xocolater i empresari suís.
* Jean Piaget (1896-1980), pedagog.
* Rolin Wavre (1896-1949), matemàtic.
* Gustave Juvet (1896-1936), matemàtic.
* Daniel Bovet (1907-1992) farmacòleg, Premi Nobel de Medicina o Fisiologia de l'any 1957.
* Friedrich Dürrenmatt, (1921-1990), dramaturg, escriptor i pintor que va viure a Neuchâtel del 1952 fins a la seva mort, en 1990.
* Aurèle Nicolet n.(1926) músic flautista.
* Agota Kristof (1935-), escriptora.

## Ciutats agermanades

* Besançon, França.
* Aarau, Suïssa.
* Sansepolcro, Itàlia.

## Vegeu també

* Cantó de Neuchâtel.
* Comtat de Nidau.

## Enllaços externs

* Municipi de Neuchâtel (francès)
* Cantó de Neuchâtel (francès)
* Vista a Wikimapia
# Joan-Hilari Muñoz i Sebastià

Joan-Hilari Muñoz i Sebastià (Tortosa, 21 de setembre de 1965 - Tortosa, 5 de febrer de 2025) fou un historiador tortosí interessat en la disseminació i recuperació del patrimoni de la ciutat, així com professor d'institut amb rang de catedràtic.
Originari de Vinallop, va néixer l'any 1965 a Tortosa, on va exercir de professor d'institut i com a historiador local va escriure moltes obres relacionades amb el patrimoni de la ciutat, incloent-hi algunes sobre la Catedral de Tortosa, i també sobre els orígens andalusins de la ciutat, antigament Turtuxa. Joan-Hilari Muñoz era un divulgador de la història i el patrimoni de Tortosa i autor de nombroses publicacions sobre el patrimoni historicoartístic de les Terres de l'Ebre, on també havia col·laborat en diferents iniciatives i rutes històriques a Tortosa amb entitats com Amics dels Castells i del Nucli Antic de Tortosa.
Va estudiar Geografia i Història a la seu de la UNED de Tortosa. Va obtenir el diploma en estudis avançats a la mateixa universitat en el Departament d’Història Moderna. Va ser professor a l’Institut Ramon Berenguer IV d’Amposta del 1989 al 2007. Després va ser professor catedràtic d'institut del Departament de Geografia i Història de l'Institut Dertosa.
Va morir a Tortosa l'any 2025 a causa d'un càncer amb només 59 anys.

## Obres

* Alguns aspectes de la vida material de Tortosa durant l’edat moderna (1553-1642), Cooperativa gráfica Dertosense (1996).
* Art a la catedral de Tortosa, Catedral de Tortosa (2015).
* Cent anys del canal de l'Esquerra de l'Ebre (1912-2012), Cossetània (2013).
* Cretas-Queretes en época medieval: actualización documental de la historia de Cretas-Queretes durante los siglos XIV y XV, Terès & Antolín, S.C., J.L. Camps (2023).
* Tortosa, Viena (2013).

## Referències

* ↑ «Joan Hilari-Muñoz redescobreix l’art i el patrimoni a Tortosa en un nou llibre». [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «De la Turtuxa andalusina a la Tortosa medieval - Tortosa». [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ Muñoz i Sebastià, Joan-Hilari «Francesc Mestre i Noè. El castell de la Suda». Amics dels Castells Nucli Antic de Tortosa, Estiu 2017, pàg. 10-13.
* ↑ «Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ Ebredigital.cat, Redacció. «Mor l'historiador Hilari Muñoz», 05-02-2025. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Recordant Joan Hilari Muñoz: Historiador i Amic - Emigdi Subirats i Sebastià», 05-02-2025. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Tarragona, Diari de. «Mor l’historiador Joan Hilari Muñoz als 59 anys» (en castellà). [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Muñoz i Sebastià, Joan-Hilari. Alguns aspectes de la vida material a Tortosa durant l'edat moderna (1553-1642). Cooperativa Gráfica Dertosense, 1996. ISBN 84-86302-31-5.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J.; Muñoz i Sebastià, Joan-Hilari. Cent anys del canal de l’Esquerra de l’Ebre (1912-2012). Primera edició. Cossetània, Abril 2013. ISBN 978-84-9034-126-1.
# Paseo del Prado

«Paseo del Prado» té aquests significats:
* Paseo del Prado (Madrid), jardí històric urbà més antic de Madrid i un dels seus bulevards més importants.
* Paseo del Prado (l'Havana), avinguda de l'Havana situada a la zona de l'Habana Vieja