OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cereria Abella

La Cereria Abella és una botiga situada al carrer de Sant Antoni Abat, 9 del Raval de Barcelona, catalogada com a establiment d'interès (categoria E2).

## Història

L'origen del negoci familiar es remunta a l'any 1900, quan Francesca Abella i Bertran (Isona, 1862-Barcelona, 1947) va obrir un petit obrador d'atxes a la plaça del Pedró. Amb l'electrificació de Barcelona i la disminució de l'ús religiós de la cera, l'empresa es va haver d'especialitzar en el disseny del producte i en ressaltar l'atractiu visual i olfactiu de les espelmes.
El 1943, Francesc Prades va sol·licitar permís a l'Ajuntament per a col·locar un aplacat i un rètol. El 1979 va passar a formar part de la societat Cerabella, que va obrir un altre establiment al carrer dels Boters, 5, actualment tancat.

## Descripció

Es troba en un local situat a la dreta del portal d'accés d'un edifici del carrer de Sant Antoni Abat. L'establiment té una sola obertura de disseny simple amb l'estructura d'un calaix motllurat amb una llinda que disposa el nom de l'establiment esgrafiat sobre el vidre. Els muntants tenen dues talles de fusta amb motius florals situades sota el mateix calaix de la llinda. Aquest portal conforma un vestíbul d'aparadors realitzats amb fusta damunt d'un sòcol d'obra i flanquejant els laterals d'una porta d'accés a l'interior també de fusta de doble full amb vidres bisellats. A l'interior es conserven els taulells mostradors i els prestatges, amb vitrines que es desenvolupen fins al nivell del sostre.

## Referències

* ↑ «Cereria Abella». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Francisca Abella i Vilar». myheritage.com.
* ↑ Anuario-Riera, 1901, p. 440.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1911, p. 1572.
* 1 2 3 «Cereria Abella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Cereria Abella (Cerabella)». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «CERABELLA SL». e-informa.

## Enllaços externs

* «Visita de Cerería Abella, velas hechas a mano desde 1862». Barcelona Fábrica, 17-12-2019. Arxivat de l'original el 2022-09-25. [Consulta: 6 juny 2022].
# Kliutxovka (Udmúrtia)

Kliutxovka (en rus: Ключёвка) és un poble d'Udmúrtia, a Rússia, el 2008 tenia 2 habitants. Pertany al raion d'Alnaixi.

## Referències

* ↑ «Численность населения Алнашского района в разрезе населённых пунктов на 1 января 2008 года». Алнашский районный Совет депутатов. Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 20 febrer 2010].
# Karwowskiïta

La karwowskiïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la merrillita. Rep el nom en honor de Łukasz Karwowski, professor de la Facultat de Ciències de la Terra de la Universitat de Silèsia, a Katowice (Polònia), qui va estudiar la mineralogia meteorítica, entre d'altres, del meteorit Morasko.

## Característiques

La karwowskiïta és un fosfat de fórmula química Ca₉Mg(Fe²⁺₀,₅◻₀,₅)(PO₄)₇. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2023, i publicada a l'agost de l'any següent. Cristal·litza en el sistema trigonal, en cristalls incolors, tot i que de vegades s'observa una tonalitat verdosa.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6005/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta una petita pedrera de prospecció de fosforita situada al complex de Daba-Siwaqa, dins la Governació d'Amman (Jordània), on també va ser descoberta la deynekoïta. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Karwowskiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 desembre 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 76». European Journal of Mineralogy, 35, 6, 04-12-2023, pàg. 1073–1078. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-1073-2023 [Consulta: 31 desembre 2023].
* 1 2 Galuskin, Evgeny V.; Galuskina, Irina O.; Kusz, Joachim; Książek, Maria; Vapnik, Yevgeny; Zieliński, Grzegorz «Karwowskiite, Ca9(Fe2+0.5□0.5)Mg(PO4)7—A New Merrillite Group Mineral from Paralava of the Hatrurim Complex, Daba-Siwaqa, Jordan». Minerals, 14, 8, 8-2024, pàg. 825. DOI: https://doi.org/10.3390/min14080825 [Consulta: 15 agost 2024].
* ↑ «Deynekoite type locality, Daba-Siwaqa complex, Transjordan Plateau, Amman Governorate, Jorda». Mindat. [Consulta: 31 desembre 2023].
# Ken Hughes

Kenneth Graham "Ken" Hughes (Liverpool, Regne Unit, 19 de gener de 1922 − Los Angeles, Estats Units, 28 d'abril de 2001) va ser un realitzador i guionista de pel·lícules per a la televisió, novel·lista, guionista i productor britànic.

## Biografia

Hughes ha estat successivament autor dramàtic per a la televisió, guionista i realitzador. Va ser a més a més novel·lista. Especialista en cinema policiac als seus començaments a Londres – se li deu una molt original transposició de Macbeth en l'univers mafiós americà Joe Macbeth el 1955, passa a pressupostos més elevats gràcies a l'èxit de El Procés d'Oscar Wilde (1960) interpretat per Peter Finch.
El 1964, despulla artísticament Kim Novak a Servitud humana, una adaptació de Servitud humana de William Somerset Maugham, abans d'atacar el personatge de James Bond que ennobleix en una versió grandiloqüent: Casino Royale (1967). Fet extremadament rar: Albert R. Broccoli, el productor de la majoria de les altres pel·lícules de James Bond, no li tindrà en compte d'haver participat en aquest James Bond independent i acceptarà treballar amb ell a partir d'aleshores.
Hughes cau alhora en pel·lícules ambicioses: el seu Cromwell (1970), descriu el personatge a la manera d'un Fidel Castro del Segle XVII, com en un cinema pel gran públic: Chitty Chitty Bang Bang per a Albert R. Broccoli el 1968.
Després Alfie Darling (1975), continuació tardana d'Alfie (1966) de Lewis Gilbert, produeix una pel·lícula musical amb un casting carregat: Mae West i Ringo Starr, entre d'altres, hi participaran. Després de Sextette (1978), Hughes es prepara per deixar el cinema. Ho farà el 1981 després d'haver realitzat una última pel·lícula: Night School, de suspens, que revela per primera vegada a la pantalla la bonica Rachel Ward, compatriota d'Hughes.
Ha treballat a la indústria de la pel·lícula durant més de 50 anys.
Va estar casat amb Charlotte Epstein.

## Filmografia
### Director

* Wide Boy (1952)
* The Drayton Case (1953)
* Black 13 (1953)
* The Dark Stairway (1953)
* The House Across the Lake (1954)
* The Brain Machine (1955)
* Little Red Monkey (1955) (i coguionista)
* Confession (1955)
* Timeslip (1955)
* Joe MacBeth (1955)
* Murder Anonymous (1955)
* Wicked As They Come (1956)
* The Long Haul (1957)
* Jazz Boat (1960)
* The Trials of Oscar Wilde (1960)
* In the Nick (1960)
* The Small World of Sammy Lee (1963)
* Servitud humana (Of Human Bondage) (1964)
* Drop Dead Darling (1966)
* Casino Royale (1967)
* Chitty Chitty Bang Bang (1968) (i coguionista)
* Cromwell (1970) (i coguionista)
* The Internecine Project (1974)
* Alfie Darling (1975) (i guió)
* Sextette (1978)
* Night School (1981)

### Guionista

* Sammy (1972)
* Oil Strike North: Deadline (1975)

## Premis i nominacions
### Premis

* 1959: Primetime Emmy al millor guió en sèrie dramàtica per Alcoa Theatre

### Nominacions

* 1961: BAFTA a la millor pel·lícula per The Trials of Oscar Wilde
* 1961: BAFTA a la millor pel·lícula britànica per The Trials of Oscar Wilde
* 1961: BAFTA al millor guió britànic per The Trials of Oscar Wilde
* 1964: Os d'Or per Servitud humana
# Knud Andersen (mastòleg)

Knud Christian Andersen (Frederiksberg, 29 d'abril del 1867 – Anglaterra, juny del 1918) fou un zoòleg danès. Era especialista en ratpenats.

## Biografia

A finals del segle xix, Andersen treballà d'ornitòleg, duent a terme estudis de camp, entre d'altres, a les illes Fèroe. Del 1901 al 1904 fou conservador de la col·lecció ornitològica del Museu Nacional d'Història Natural de Sofia, per encàrrec del príncep Ferran I de Bulgària. El 1904, fou contractat pel Museu d'Història Natural de Londres, pel qual, durant 14 anys, dugué a terme recerques al Pacífic, el sud-est asiàtic i Queensland, estudiant en particular els ratpenats. Emprengué importants treballs de classificació sobre les famílies dels pteropòdids i els ratpenats de ferradura, de les quals descrigué 15 noves espècies. El 1909, Andersen esdevingué membre de la Societat Zoològica de Londres (FZS).
Desaparegué misteriosament el 1918, probablement durant la Primera Guerra Mundial, i el seu cos mai no fou retrobat.

## Obres

La seva principal obra és el Catalogue of the Chiroptera of the British Museum of Natural History (1912), que encara es considera un text de referència per a la classificació dels megaquiròpters. Publicà igualment nombroses descripcions de noves espècies.
Altres obres importants són les següents:
* Meddelelser om faeroernes Fugle med saerligt Hensyn til Nolsø, efter skriftlige Oplysninger (escrit amb P. F. Petersen), 1894
* Diomedea melanophrys, boende paa Færøerne, 1894 (en anglès: Diomedea melanophrys in the Faröe Islands, 1895)
* Sysselmand H.C. Müller's haandskrevne optegnelser om Færøoerne Fugle (escrit amb Hans Christopher Müller), 1901
* On the determination of age in bats, 1917

## Referències

* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 11. ISBN 978-0801893049.
* ↑ Z. Bòev, The Ornithological Collections of the National Museum of Natural History of the Bulgarian Academy of Sciences: their History and Scientific Value, Bonner Zoologische Beträge, Bonn, 51 (2002), pàg. 157-163
# La Tramontane

La Tramontane fou una revista fundada a Perpinyà el 1917 per Carles Bauby, Joan Burset i Lluís Pech, d'antuvi redactada totalment en francès però des del 1919 fou bilingüe, de manera que esdevingué el principal referent del catalanisme al Rosselló. Va publicar nombrosos treballs d'història i literatura de la Catalunya del Nord, però també dedicà números extraordinaris a Francesc Macià, Pau Casals, Arístides Maillol, Pompeu Fabra, i altres, que donaren a conèixer el que passava a la Catalunya al sud de les Alberes. També hi col·laboraren, entre d'altres, Joan Alavedra i Segurañas, Guillem Colom i Ferrà, Josep Maria López-Picó, Josep Sebastià Pons i la poeta Conxita Julià; el gravador René Barande la il·lustrà a partir del 1943 i fins a la fi. A la mort de Carles Bauby el 1971 va desaparèixer.

## Referències

* ↑ Verdaguer, Pere «Els estudis sobre premsa a la Catalunya Nord». Anàlisi, 20, 1997, pàg. 147-156.
* ↑ «La Tramontane». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Laura Ballarín Cereza

Laura Ballarín Cereza (Barcelona, 19 de juliol de 1984) és una política catalana, diputada al Parlament Europeu representant Espanya des del 2023, en substitució d'Adriana Maldonado López.

## Biografia

Llicenciada en ciències polítiques i de l'administració per la Universitat Pompeu Fabra, també va estudiar, entre d'altres, a la Universitat Autònoma de Barcelona, on va obtenir un màster en gestió política. Va treballar a la Universitat Pompeu Fabra, després va treballar a la Secretaria de Política Internacional i Cooperació del Partit Socialista Obrer Espanyol. Del 2012 al 2019, va ser assessora del Parlament Europeu. Posteriorment, va exercir com a directora de l'Oficina del President del grup de l'Aliança Progressista de Socialistes i Demòcrates al Parlament Europeu. També esdevingué secretària d'Afers Polítics Europeus i Internacionals dins l'estructura del Partit dels Socialistes de Catalunya.
El 6 de setembre de 2023 va esdevenir diputada europea de la 9a legislatura, en substitució d'Adriana Maldonado López.

## Referències

* ↑ «El PSC vol continuar les polítiques expansives europees». [Consulta: 16 juny 2024].
* ↑ Press, Europa. «Ballarín (PSC) crida a votar per protegir drets: "La democràcia no està garantida"», 06-06-2024. [Consulta: 16 juny 2024].
# Lina Lehtovaara

Lina Lehtovaara (Kokkola, 23 de juny de 1981) és una àrbitra de futbol finlandesa. Ha arbitrat, entre d'altres, la final de la Lliga de Campions Femenina de la UEFA 2021-22 i a l'Eurocopa Femenina de Futbol 2022.

## Trajectòria

Lehtovaarasta va començar a arbitrar als 17 anys en partits juvenils. L'any 2003 va debutar com a àrbitra assistent al campionat femení. Es va convertir en àrbitra internacional de la FIFA el 2009.
A nivell internacional, Lehtovaara ha arbitrat equips de 40 països diferents, a més de la final de la Champions, també el Clàssic entre el FC Barcelona i el Reial Madrid Club de Fútbol a la Champions League el març del 2022. A l'Eurocopa Femenina de Futbol 2017, Lehtovaara va exercir com a quart àrbitre i és una àrbitre candidata per a la Copa del Món Femenina de Futbol 2023.
A Finlàndia, Lehtovaara ha arbitrat a la Lliga Nacional, la Segona Divisió masculina i la Primera Divisió masculina. La Federació Finlandesa de Futbol ha premiat Lehtovaara com a àrbitre de l'any 2015, 2016, 2018, 2019, 2020 i 2021.

## Referències

* ↑ «Player Profile». Eurosport.com. [Consulta: 25 desembre 2016].
* ↑ «FIFA-erotuomarit vuodelle 2017 nimetty». Palloliitto.fi, 11-11-2016. [Consulta: 25 desembre 2016].
* 1 2 «Toiset palkinnot jaettu Captain's Ballissa». Palloliitto.fi, 27-10-2016. Arxivat de l'original el 2016-10-28. [Consulta: 25 desembre 2016].
* ↑ «Lina Lehtovaara xiularà la final de la Champions entre el Barça i el Lió - 11 maig 2022». L'Esportiu, 11-05-2022. [Consulta: 13 juliol 2022].
* 1 2 «Luokanopettaja Paraisilta tekee historiaa Mestarien liigan finaalissa – Lina Lehtovaara luopui kokopäivätyöstä saavuttaakseen jalkapallounelmansa». Yle Urheilu, 19-05-2022. [Consulta: 7 juliol 2022].
* ↑ «Santahaasta kansainvälisille kentille – Lina Lehtovaaran tavoitteena on päästä naisten EM-kisojen erotuomaririnkiin». Kokkola-lehti, 03-07-2019. Arxivat de l'original el 2022-07-07. [Consulta: 7 juliol 2022].
* 1 2 3 «Lina Lehtovaara tuomitsee naisten EM-kisoissa – tavoitteena tietysti finaalipaikka». Ilkka-Pohjalainen. [Consulta: 7 juliol 2022].
* ↑ «Lina Lehtovaara tuomitsee El Clasicon». Ilta-Sanomat, 21-03-2022. [Consulta: 7 juliol 2022].
* ↑ «Suomalaistuomari kommentoi Ylelle EM-kisavalintaansa: ”Urani ehdoton kohokohta”». Suomifutis, 20-04-2022. [Consulta: 22 abril 2022].
* ↑ «Vuoden erotuomarit tulevat Paraisilta». Turun Sanomat, 03-11-2015. [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «Vuoden erotuomari Lehtovaara jakaa oikeutta Mestarien liigassa». Iltalehti, 22-10-2016. [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «Palloliitto ja Veikkausliiga palkitsivat kauden parhaita». Kymppipaikka, 03-11-2018. [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «Filip Valencic rohmusi palkintopöytää Captain’s Ball -gaalassa, Rafaelista Veikkausliigan Legenda – katso kaikki palkitut tähän mennessä!». Suomifutis, 21-11-2019. [Consulta: 9 juliol 2022].
* ↑ «Aravirta ja Kulmala palkittiin Captain's Ball -gaalassa 2.12.». www.hek.fi, 02-12-2021. [Consulta: 9 juliol 2022].
# Lleó (astrologia)

Lleó és el cinquè signe del zodíac el qual és ocupat pel Sol entre el 23 de juliol i el 22 d'agost aproximadament i segons l'any. És regit pel mateix Sol i els seus colors naturals són l'or, el taronja i el vermell. Les pedres amb les que s'identifica són l'ambre, el diamant i el robí. És classificat com un signe de l'element foc i de qualitat fixa. L'arquetip de personalitat de lleó manifesta conceptes claus tals com l'orgull, la vanitat, la magnanimitat, la creativitat, entre d'altres, a més del fet que tendeix a desplegar un comportament regi, privilegiat, i és amant de ser el centre d'atenció.
S'avé molt amb els altres signes de foc (Àries i Sagitari) i amb els signes d'aire exceptuant, amb matisos, amb l'Aquari per ser-ne el seu oposat alhora que desplega una forta incompatibilitat amb Taure i Escorpió. Aquest quadre de compatibilitats i incompatibilitats no reflecteix un perfil individual o lectura individual tal com s'interpreta dins de l'astrologia, sinó que donen una orientació general i la referència a la compatibilitat segons el que és dictat per variables com qualitats i elements en el zodíac.

## Referències

* ↑ ALCOBA, María Emilia, AZICRI, Claudia i MOLINA, Cristina: Curso de astrología Tomo I. Kier, Buenos Aires, 2005 ISBN 950-17-4201-6
* ↑ The Diagram Group, The Little Giant Encyclopedia of The Zodiac, p 171, Sterling Publishing Company, New York, 1997
Viccionari
# Ludovic Tézier

Ludovic Tézier (Marsella) és un baríton francès.
Després d'assistir a l'Escola d'Art Líric de l'Òpera de París, es trasllada a Lucerna, on aborda un repertori variat : el rol titular de Don Giovanni, Marcello de La Bohème, Escamillo de Carmen, Arlequí d'Ariadne auf Naxos, Sharpless a Madama Butterfly, i Demetrius a El somni d'una nit d'estiu.
Dos anys després, entra a l'Òpera de Lió i hi interpreta, entre d'altres, El Comte a Les noces de Fígaro, Guglielmo a Così fan tutte, Demetrius, Belcore a L'elisir d'amore, Escamillo, Marcello La Bohème i Ford a Falstaff.
El 1998 guanya el Concurs Opéralia de Plácido Domingo. Després és regularment contractat per Nicolas Joël al Capitole de Tolosa que li confia papers majors com a Zurga a Les Pêcheurs de perles, Schaunard i els rols titulars de Hamlet, d'Eugeni Onegin, Don Giovanni. Cantarà igualment Silvio a I Pagliacci, Grianznoï a La núvia del tsar, Enrico a Lucia di Lammermoor a Lió i al Châtelet. Però és després de fer el paper de Wolfram a Tannhaüser, a Tolosa i sota la direcció artística de Nicolas Joël que la carrera de Ludovic Tézier va agafar un vol reeixit.

## Liceu

Representacions al Gran Teatre del Liceu:
* 2008: Les noces de Fígaro
* 2010: La dama de piques

## Referències

* ↑ http://www.liceubarcelona.com/Direccio-Artistica/reparts/2008-09/nozze.pdf Arxivat 2008-12-03 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.liceubarcelona.com/Direccio-Artistica/reparts/2009-10/Pikovaia.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Luis de Marichalar y Monreal

Luis de Marichalar y Monreal (castellà: Luis Marichalar y Monreal) (Madrid, 22 de gener de 1873 - Madrid, 25 de desembre de 1945) fou un polític conservador espanyol, vescomte d'Eza. Era fill d'Amalio Rufino Marichalar y San Clemente, VIII marquès de Montesa (nascut a Madrid en 1817) i de María Cecilia Monreal y Ortiz de Zárate (nascuda en 1837). És avi, entre d'altres, d'Álvaro i Jaime de Marichalar.

## Trajectòria política

Membre del Partit Conservador, inicia la seva carrera política en 1899 com a diputat per Soria, molt estimat però només per un sector fins a 1914, i Senador del Regne fins a les eleccions generals espanyoles de 1923.
Va ser Director General d'Agricultura (1907), Ministre de Foment entre l'11 de juny i el 3 de novembre de 1917 en un gabinet presidit per Eduardo Dato, i Ministre de Guerra entre el 5 de maig de 1920 durant el desastre d'Annual, del qual no es va sentir responsable, i el 14 d'agost de 1921 als governs que successivament van presidir Dato i Allendesalazar.
A més va ser alcalde de Madrid entre 1913 i 1914, va pertànyer a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques, i va desenvolupar també la seva faceta de publicista. És autor, entre d'altres, d'El problema agrario en España, El oro, el crédito y la Banca, como factores internacionales, Crítica del Impuesto sobre la Renta i El enigma ruso y el ocaso del socialismo.
El 29 de març de l'any 2000, el Ministeri d'Agricultura i Pesca va posar en funcionament el vaixell oceanogràfic Vizconde de Eza en honor de Luis de Marichalar.

## Vida Familiar

Es va casar amb María de l'Encarnación Bruguera y Molinuevo (nascuda en 1877 i morta en 1946) i el matrimoni va tenir tres fills:
* Francisco Javier de Marichalar y Bruguera, VII marquès de Ciria (nascut en 18-X-1903), casat amb Isabel de Silva y Azlor de Aragón, amb descendència.
* Amalio de Marichalar y Bruguera, VIII comte de Ripalda (nascut 13-V-1912 i mort el 26-XII-1978 a Madrid), casat en 1957 amb María de la Concepción Sáenz de Tejada y Fernández de Bobadilla, amb descendència.
* María del Carmen de Marichalar y Bruguera, vescomtessa de Matamala, casada amb Leopoldo García-Durán y Parages, amb descendència.

## Referències

* ↑ del Campo García, 1968, p. 27, 29.
* ↑ del Campo García, 1968, p. 27.

## Bibliografia

* del Campo García, Francisco «El vizconde de Eza y la cooperación» (pdf). Estudios cooperativos, 16, 1968, pàg. 27-40.

## Enllaços externs

* Luis de Marichalar a geneall.net
* Pedro Pascual. 1999. El compromiso intelectual del político: Ministros escritores...
Càrrecs públics :
| Precedit per: Eduardo Vincenti y Reguera | Alcalde de Madrid 1913-1914 | Succeït per: Carlos Prats y Rodríguez de Llano |
| Precedit per: Martín Rosales Martel | Ministre de Foment (juny-novembre) 1917 | Succeït per: Niceto Alcalá-Zamora y Torres |
| Precedit per: José Villalba y Riquelme | Ministre de Guerra 1920-1921 | Succeït per: Juan de la Cierva y Peñafiel |
| Premis i fites |||
| Precedit per: Fernando León y Castillo | Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques Medalla 27 1918-1945 | Succeït per: Carlos Martín Álvarez |
# Marina Planas Antich

Marina Planas Antich (Palma, 1983) és una artista visual, investigadora i productora cultural, fundadora i directora de Casa Planas, centre cultural ubicat a Palma.
Llicenciada en Comunicació Audiovisual, en finalitzar la carrera es va establir a Nova York, con va continuar estudiant un màster en Photography, Vídeo & Related Media a SVA, gràcies a una beca Alice Beck-Odette. Als EUA també va treballar com a professora de fotografia i vídeo.
Com a artista, la seva obra analitza les fronteres entre art i vida, realitat i representació visual, ficció i memòria. En l'actualitat realitza projectes sobre qüestions relacionades amb la temàtica de l'arxiu. Aquests últims anys el seu treball s'ha centrat en les postals i la idea de generar una ficció i un desig mitjançant la utopia turística. Ha exposat obres, vídeos, instal·lacions i fotografies a espais com Nova York, el Centre d'Arts Santa Mònica, el Museu es Baluard, Just Mad o la Biennal de Venècia i la Biennal de Gènova, entre d'altres, i ha realitzat una residència artística a la Slade School of Arts de Londres.
El 2015 va fundar Casa Planas, des d'on ha iniciat un programa d'investigació artística per on han passat artistes com Joan Fontcuberta, Antoni Muntadas, Pedro G Romero, Ángela Bonadies, Albert Garcia-Alzorriz, Tonina Crespí, entre molts altres.

## Referències

* 1 2 «Marina Planas Antich – Fundació Miró Mallorca». [Consulta: 1r abril 2023].
* ↑ Antich, Marina Planas «L'arxiu Casa Planas». Jornades d'estudis sonors. Departament de Cultura i Patrimoni, 2020, pàg. 75–84.
* ↑ «Marina Planas. Enfocaments bèl·lics del turisme: tot inclòs». [Consulta: 1r abril 2023].
* ↑ «Casa Planas inaugura un espacio cultural» (en castellà), 01-10-2016. [Consulta: 1r abril 2023].
* ↑ «Marina Planas, Digestión Turística - Festival Revela’t 2023» (en anglès), 23-03-2023. [Consulta: 1r abril 2023].