OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Femella

En les espècies amb sexualitat diferenciada, les femelles(♀) són els individus que posseeixen el gàmeta de majors dimensions. Són les més propenses a encarregar-se de la gestació i la criança. La dona és la femella humana. Es tracta del sexe d'un organisme o d'una part d'un organisme que produeix òvuls. Exceptuant afeccions mèdiques rares, la majoria de mamífers femenins, inclosos humans, tenen dos cromosomes X. Les característiques femenines varien entre diferents espècies i algunes contenen característiques femenines més ben definides. Tant la genètica com el medi ambient conformen el desenvolupament prenatal d'una femella.

## Definicions i característiques

Els òvuls es defineixen com els gàmetes més grans d'un sistema de reproducció heterogàmia, mentre que el gàmet més petit, generalment motil, l'espermatozoide, és el produït pel mascle. Una persona femenina no es pot reproduir sexualment sense accés als gàmetes d'un mascle, i viceversa. Alguns organismes també es poden reproduir per si mateixos en un procés conegut com a reproducció asexual. Un exemple de reproducció asexual que algunes espècies femenines poden realitzar és la partenogènesi.
No hi ha un mecanisme genètic únic darrere de les diferències de sexe en diferents espècies i, l'existència de dos sexes, sembla que ha evolucionat diverses vegades de forma independent en diferents llinatges evolutius. Els patrons de reproducció sexual inclouen:
* Espècies isògames amb dos o més tipus d'aparellament amb gàmetes de forma i comportament idèntics (però diferents a nivell molecular).
* Espècie anisògama amb gàmetes de tipus masculí i femení.
* Espècie oògama, que inclou humans en què el gàmet femení és molt més gran que el mascle i no té capacitat de moure’s. L'oogàmia és una forma d'anisogàmia. Hi ha un argument que indica que aquest patró es basa en les limitacions físiques en els mecanismes mitjançant els quals dos gàmetes es reuneixen segons cal per a la reproducció sexual.

## Vegeu també

* Mascle
* Reproducció

## Referències

* ↑ Gran Diccionari de la llengua catalana, femella
* ↑ Christopher Alan Anderson. "The Metaphysics of Sex ...in a Changing World!". Retrieved June 13, 2015.
* ↑ Dusenbery, David B. (2009). Living at Micro Scale, Chapter 20. Harvard University Press, Cambridge, Massachusetts ISBN 978-0-674-03116-6
# Francesc de March i de Santgenís

Francesc de March i de Santgenís (Reus, 10 de desembre de 1738 - Barcelona, agost de 1815) va ser un noble i comerciant català, fill del comerciant ennoblit Salvador de March i Bellver i germà del militar Josep Ignasi de March i Santgenís i del comerciant Bonaventura de March i Santgenís. Com a primogènit, fou l'hereu del seu pare.

## Biografia

Va estudiar dret a la Universitat de Cervera. El 1766 es va casar a Barcelona amb Maria Francesca de Bassols i de Duran, filla de Joaquim de Bassols i de Colomer, cavaller i doctor en drets.
Després de la mort del seu pare el 1787, va abandonar els negocis més lucratius (arrendaments de rendes senyorials, fabricació i comercialització de vins i aiguardents, etc.) i va portar una vida de gran senyor. A més, va haver de pagar legítimes als seus germans i es va ficar en diversos i costosos plets que el van obligar, els anys 1795 i 1796, a alienar algunes de les seves propietats, com ara la baronia de Biosca i la casa pairal dels March a Reus. Segons Arranz i Fuguet, li mancava la visió del negoci que tenia el seu pare i li sobraven prejudicis, ja que tenia por de ser confós amb un comerciant i volia viure com un noble.
La descendència de Francesc de March i de Maria Francesca de Bassols va ser força nombrosa: es coneix l'existència de Joaquim, Carles, Ramon, Teresa, Francesca, Maria i Miquela de March i de Bassols. Va morir al Palau Marc de la Rambla de Santa Mònica a Barcelona, que ell mateix havia fet construir.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ «Maria Francisca de BASSOLS». geneanet. Martín RODRÍGUEZ.
* ↑ «Joaquín de BASSOLS». geneanet. Martín RODRÍGUEZ.
* 1 2 3 Rovira i Gómez, Salvador-J. La burgesia mercantil de Reus ennoblida durant el segle XVIII. Tarragona: La Diputació, 1994, p. 40. ISBN 8487123678.
* ↑ Arranz, Manuel; Fuguet, Joan. El palau Marc: els March de Reus i el seu palau a la Rambla de Barcelona. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura, 1987, p. 41.
# Tecla Sala i Miralpeix

Tecla Sala i Miralpeix (Roda de Ter, 26 d'abril de 1886 - Barcelona, 2 de setembre de 1973) fou una empresària catalana.

## Biografia

Filla de Josep Sala i Romà i de Dolors Miralpeix i Ballester, quedà òrfena als cinc anys i se'n feren càrrec els seus oncles Pau Sala i Roma i Francesca Miralpeix i Masvidal. A la mort dels seus oncles l'any 1910 heretà la fàbrica de filatura de cotó que posseïen a Roda de Ter, coneguda popularment com “La Blava”. L'any 1906 es casà amb el seu cosí Joan Riera i Sala i el matrimoni va gestionar la fàbrica heretada. L'any 1909, el matrimoni s'instal·là a Barcelona i tingueren cinc fills, un dels quals, Pau Riera i Sala, fou un dels fundadors d'Òmnium Cultural.
L'any 1913 adquiriren un edifici industrial dedicat a fabricar pasta de paper a l'Hospitalet, conegut com el molí d'en Basté, que van convertir en fàbrica de filatures de cotó (vegeu Centre Cultural Metropolità Tecla Sala).
Tecla Sala enviudà el 1926, i l'any 1928, encarregà a l'arquitecte Francesc Folguera i Grassi el Casal Sant Jordi del carrer de Casp cantonada amb el de Pau Claris (Barcelona), on disposava d'oficines i on va anar a viure.
Va solidaritzar-se amb el Moviment Escolta creat per Josep Maria Batista i Roca i va col·laborar amb mossèn Antoni i Batlle, l'any 1928, sota la dictadura militar de Primo de Rivera.
Durant la Guerra Civil Espanyola s'exilià a França i les seves propietats foren col·lectivitzades i recuperades l'any 1939.
Fou una persona de fortes conviccions religioses i sempre defensà que l'Església havia d'estar al costat del poble i amb el poble. Contribuí generosament a la reconstrucció de temples, a obres de caràcter benèfic i ajudà a moltes activitats culturals.
Creà i mantingué una escola-llar a Roda de Ter i a l'Hospitalet, subvencionà la Creu Roja, col·laborà en la construcció del nou temple parroquial de Santa Eulàlia de Mérida i va fer construir pel seu compte (sobre un solar cedit pel municipi) l'escola que porta el seu nom, de la qual feu donació al Bisbat de Barcelona i que es va inaugurar el curs 1957-58.
L'any 1954, l'Ajuntament de l'Hospitalet la nomenà filla adoptiva.

## Referències

* 1 2 «Tecla Sala i Miralpeix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Albertí, Elisenda. Decidides. Set dones contra corrent. Barcelona: Albertí, 2017, p. 165-177. ISBN 9787246157484.
* 1 2 3 Marcé i Sanabra, Francesc. Hospitalencs d'ahir. Hospitalet de Llobregat: Ateneu de Cuñtura Popular, 1994, p. 484 a 491. ISBN 84-604-9519-1.
* ↑ «L'Escola Tecla Sala celebra 50 anys de lliçons a L’'». L'H digital, 24-11-2008.
* ↑ Marcé, Matilde «Catalanes que han fet història. Tecla Sala i Miralpeix». Xipreret. Butlletí d'informació de l'Ateneu de Cultura Popular, 327, 7-2009, pàg. 3-4.
# Carles Fèlix I de Sardenya

Carles Fèlix I de Sardenya (Torí, Regne de Sardenya-Piemont 1765 - íd. 1831) fou el duc de Savoia i rei de Sardenya des de l'any 1821 fins a l'any 1831.
Amb la mort de Carles Fèlix sense descendència directa s'acabà la branca principal de la Casa de Savoia.

## Orígens familiars

Va néixer el 6 d'abril de 1765 al Palau Reial de la ciutat de Torí, capital en aquells moments del Regne de Sardenya-Piemont, essent fill del rei Víctor Amadeu III de Sardenya i la infanta Maria Antònia d'Espanya. Era net per via paterna del rei Carles Manuel III de Sardenya i Polixena Christina de Hessen-Rotenburg i per via materna del rei Felip V d'Espanya i Isabel de Farnesi.
Fou germà dels també reis Carles Manuel IV i Víctor Manuel I de Sardenya i cunyat dels reis Lluís XVIII i Carles X de França així com d'Antoni I de Saxònia.

## Núpcies i descendents

Es casà el 7 de març de 1807 "per poders" a la ciutat de Palerm, casament ratificat finalment el 6 d'abril del mateix any a la ciutat de Torí, amb la princesa Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies, filla del rei Ferran I de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Carolina d'Àustria. La parella, però, no tingué fills.

## Ascens al tron

El 1796 fou nomenat virrei de Sardenya per part del seu germà Carles Manuel IV, càrrec que ocupà fins al 1802 i que novament reprengué entre 1814 i 1821. Aquell any arribà al tron de Sardenya de forma inesperada. L'any 1801 havia abdicat el seu germà gran, el rei Carles Manuel IV de Sardenya, sense descendència, i l'any 1821 abdicà el nou rei Víctor Manuel I de Sardenya deixant únicament quatre filles i, per tant, la Corona passà al seu parent home més pròxim, el seu germà Carles Fèlix.
Durant 10 anys Carles Fèlix governà el Piemont-Sardenya afavorint la industrialització i el liberalisme, molt potent d'ençà de la llarga ocupació napoleònica del país. A ell se li deu la composició pel compositor torinès Giuseppe Gabetti de l'himne reial que s'interpreta en els actes oficials fins a la proclamació de la República el 1946.

## Problema successori

Morí sense descendència el 27 d'abril de 1831 sense descendència a la ciutat de Torí, sent enterrat posteriorment a l'abadia d'Hautecombe. La seva mort comportà un problema successori de primer ordre, però la corona fou ocupada pel membre de la Dinastia Savoia de més edat, el seu cosí Carles Albert de Savoia-Carignan.

## Honors

    Gran Mestre de l'orde Suprem de la Santíssima Anunciació
    Gran Mestre de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer
    Gran Mestre de l'orde Militar de Savoia
    Cavaller de l'orde del Toisó d'Or (Àustria)
    Cavaller de l'Insigne i Reial orde de Sant Gener (Regne de les Dues Sicílies)
    Gan Creu de Cavaller del Reial Orde de Sant Ferran i del Mèrit (Regne de les Dues Sicílies)

## Referències

* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 473. (ISBN 84-7291-227-2)
# Westwood (Califòrnia)

Westwood és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 1.998 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Westwood tenia 1.998 habitants, 795 habitatges, i 520 famílies. La densitat de població era de 140 habitants/km².
Dels 795 habitatges en un 36,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 46,4% hi vivien parelles casades, en un 12,6% dones solteres, i en un 34,5% no eren unitats familiars. En el 28,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,1.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 31,4% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 24,3% de 45 a 60 i un 11,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 24.148 $ i la renda mediana per família de 30.195 $. Els homes tenien una renda mediana de 29.219 $ mentre que les dones 23.646 $. La renda per capita de la població era de 13.178 $. Entorn del 16,7% de les famílies i el 22,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Westwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Westwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Fernando Calderón Collantes

Fernando Calderón Collantes (Reinosa, 21 de febrer de 1811-Madrid, 9 de gener de 1890) va ser un advocat i polític espanyol, ministre de Gracia i Justícia durant el regnat d'Isabel II, cartera que tornaria a ocupar juntament amb la de ministre d'Estat durant el regnat d'Alfons XII. Germà petit del també polític Saturnino Calderón Collantes.

## Biografia

Després d'estudiar Dret en la Universitat de Santiago de Compostel·la inicia la seva carrera judicial exercint com a Jutge de Primera Instància a Ribadeo i Vigo passant després a les Audicencias de Valladolid, Barcelona i Madrid fins que en 1856 va ingressar al Tribunal Suprem, institució que arribaria a presidir entre 1879 i 1882.
La seva carrera política s'inicia en 1840 quan resulta escollit diputat en el Congrés per la circumscripció de Lugo on retornaria, després de no obtenir escó en els dos següents processos electorals, en 1843, ja com a representant de La Corunya repetint l'escó fins a les eleccions de 1851. En els comicis de 1853 i 1854 no aconseguí obtenir acta de diputat, i no tornà al Congrés fins a 1857 i, després de repetir acta en 1858, desapareix de la Cambra baixa en ser nomenat senador vitalici en 1862. Després de la Revolució de 1868 retorna al Congrés en obtenir, novament per La Corunya, un escó en les eleccions generals espanyoles de 1869 i després de repetir en els comicis de 1872 retornarà al Senat en 1872 on serà designat novament senador vitalici en 1877.
Va ser ministre de Gracia i Justícia en tres ocasions: entre el 21 de juny de 1865 i el 10 de juliol de 1866 en un gabinet presidit per O'Donnell; entre el 12 de setembre i el 2 de desembre de 1875 en un govern de Cánovas i entre el 14 de gener de 1877 i el 6 de gener de 1879 als governs que van presidir Joaquim Jovellar i Soler i novament Cánovas.
També va exercir la cartera de ministre de Foment entre el 2 de desembre de 1875 i el 14 de gener de 1877 amb Cánovas com a cap de govern.
El 7 de juny de 1878 se li va concedir el títol de marquès de Reinosa com a premi als serveis prestats a la Corona i en 1884 se li va distingir amb l'orde del Toisó d'Or. Es va retirar de la política en 1885, en morir Alfons XII. Era acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 18 setembre 2015].
* ↑ Medalla 10 Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. de la RACMP

## Enllaços externs

* A Wikisource: Semblanza de Fernando Calderón Collantes, que pertany al llibre Semblanzas de los 340 diputados a Cortes, d'autor anònim, publicat en 1850.
* Fernando Calderón Collantes a xtec.es
* Fitxa del Congrés dels Diputats
* Fitxa del Senat
# Flor de pasqua

La flor de pasqua o flor de vent (Pulsatilla vulgaris) és una planta herbàcia de la família de les Ranunculàcies.

## Nomenclatura

Pulsatilla deriva del llatí pulsare, agitar, a causa de la seva forma de campaneta moguda pel vent. En grec Anemone (ανεμώνη) correspon a una flor que s'obre al mínim cop de vent).
Altres noms amb què és coneguda: safrà de prat i anemone de prat.

## Ecologia

L'hàbitat d'aquesta planta és Amèrica del nord i Europa. És freqüent trobar-la en zones muntanyoses de clima continental, especialment en vessants, en els prats de dent i boscos assolellats de sòl ben drenat i calcari. La seva multiplicació s'efectua per mata.
A la península Ibèrica es cria principalment en dues zones: una és la zona pirinenca i l'altra la ibèrica, corresponent en la seva major part a la conca mitjana i superior de l'Ebre. És una de les primeres plantes a florir a la primavera, fins i tot abans de fondre's l'última neu.

## Morfologia

És una planta vivaç amb la part aèria anual i òrgans subterranis pluriennals Mesura entre 10 i 20 cm d'altura. Té un rizoma relativament gruixut i de color ennegrit, que està introduït de manera obliqua al sòl. El plançó mesura de 0,5 a 1,5 pams d'altura, amb les fulles segmentades en lacínies linears, cobertes, quan neixen, d'una vellositat llarga i sedosa, que es va perdent a mesura que la planta es desenvolupa, el mateix passa a la tija. Cada plançó produeix una sola flor terminal recta o una mica encorbada, que s'obre en sis sèpals punxeguts, de 4,5 a 5,5 cm també molt pilosos, de color violeta - púrpura.
Les anteres són groc brillant i la campana|timbre morada|porprada consta de sèpals.
Els estams són nombrosos. El pistil es compon de nombrosos fructículs apinyats amb els estigmes perllongats i de color violeta; quan arriben a la maduresa, aquests fruits són secs i no s'obren, amb una llavor cadascun, i perllongats en un llarg apèndix vellut de 3 cm a 5 cm. Cal dir que aquesta planta és multiforme.

## Composició química

Destil·lant la pulsatilla en estat fresc i en vapor d'aigua fluent, es recull un líquid volàtil de color groguenc i de sabor ardent, que es va anomenar anemonol. Aquest producte és molt inestable, i perd ràpidament la seva acritud i a poc a poc es va solidificant.
És una lactona anomenada protoanemonina, que, per ràpida polimerització es converteix en anemonina, de la qual, tractant-la amb lleixiu potàssic, s'obté àcid anemónic.
També conté un altre àcid semblant, anomenat isoanemonímic juntament amb tanins i resina.

## Bibliografia

* Font Quer, Pio, Plantas Medicinales, El Discóredes Renovado. 15a Edició, 1995. Editorial Labor, S.A. Barcelona (castellà)
* Pamplona Roger, Jorge D., Enciclopedia de las plantas medicinales. 1a Edició, 1995. Safeliz Toledo (castellà)

## Enllaços externs

* Pulsatilla vulgaris
* Plantes Medicinals - Pulsatilla vulgaris Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
# Beslenei

Els beslenei(en rus: Бесленеевцы, autodenominació: адыгэ, беслъэней, adigué, beslenei) són una subètnia dels adigué. Parlen un dialecte de l'idioma adigué, que correspon al grup abkhaso-adigué de les llengües caucàsiques nord-occidentals. El seu dialecte és proper al cabardí, encara que té diferències considerables en la pronunciació de les consonants (encara que no impossibilita la comprensió mútua)
Són musulmans sunnites.

## Història

Les primeres notícies sobre aquesta ètnia es troben en els annals dels segles xiv i xv. Vivien a les valls del Màlaia Labà, Bólxaia Labà, Urup, Jodz i Fars. Les seves ocupacions bàsiques eren l'agricultura, la ramaderia i l'horticultura. Fonts russes del segle xvi assenyalen la seva independència dels pobles kabardins. Entre els segles xvi i xviii van defensar les seves terres de les successives invasions de nogais, calmucs, tàtars de Crimea i turcs otomans. Davant el creixement d'aquests dos últims pobles, els cabdills adigué van enviar ambaixades a Moscou en els anys 1552, 1555 i 1557, vinculant la seva política a la de l'estat rus, que no podia assegurar la seva sobirania. En aquest context es troba detallat, en un document del segon quart del segle xvii, el tribut que els beslenei pagaven al Kanat de Crimea. Van establir relacions dinàstiques amb els Giray. A vegades van buscar l'ajuda russa per lliurar-se del jou crimeà i otomà, la qual cosa era castigat amb expedicions otomanes que feien que els adigué es veiessin cada vegada més circumscrits a la muntanya.
L'última incursió otomana es va donar en 1790, quan 30 000 soldats turcs a les ordres de Baltal Paixà van ser derrotats per l'exèrcit rus aliat amb els pobles de les muntanyes en el curs superior del riu Kuban, prop de l'actual Txerkessk. Després d'aquesta victòria, els russos es van establir al llarg de la riba dreta del riu Kuban. Els beslenei van admetre entre els seus a molts refugiats d'altres tribus muntanyeses com els kabardins, que es resistien als russos. En la primera meitat del segle xix, van organitzar resistència davant la submissió russa.

## Aristocràcia

* Prínceps (Пщы) — Konokovo (Къанокъуэ), Sholojovy (Шолэхъу).
* Noblesa (Лъакъуэлъэш) — Anajokovy (Ӏэнэджыкъуэ), Bogupsovy (Богупс), Bekmurzovy (Бэчмырзэ), Dokshukovy (Дохъчокъуэ), Kurgokovy (Кургъокъуэ), Musurokov (Мысрыкъуэ), Sanashokov (Санэшъыкъуэ), Tazartukovy (Тхьэстокъуэ), Tlajodukovy (ЛӀыхъуэдыкъуэ), Tarkanovy (Тэркъан).

## Actualitat

Després de la Guerra del Caucas, els beslenei viuen a Rússia en cinc pobles: dos en el raion de Uspènskoye del krai de Krasnodar, Konokovo i Kurgokovski; dos en la república de Karatxai-Txerquèssia, Beslenei i Bako-Zhile; i un en la república d'Adiguèsia, Uliap.

## Enllaços externs i referències

* V. B. Vinogradov, [http://budetinteresno.info/kraeved/narod_vin_index.htm Srednaya Kuban: zemliaki i sosedi. - Armavir, 1995.
* Llengües circasianas Arxivat 2012-03-24 a Wayback Machine. (en rus)
# Nàiada asiàtica

La nàiada asiàtica (Sinanodonta woodiana) és una espècie de mol·lusc bivalve d'aigua dolça de la família dels uniònids. Invasora a Catalunya, forma una amenaça per a les nàiades autòctones. Segons un estudi del 2007, la denominació Anodonta woodiana s'ha d'incloure en el gènere Sinanodonta woodiana.

## Descripció

Fa 100 a 170 mm × 120 a 200 m × 30 a 45 mm d'alçada, de forma el·líptica quasi rodona. Té una petxina de color negre o marró fosc, de vegades amb lluïssor verdós, d'un colorit molt variable, generalment més intens a la periferia. El marge inferior és còncau.
Durant la fase larvària esdevé un paràsit en l'epiteli de certes espècies de peixos. Ans al contrari d'altres uniònids, la S. woodiana no té gaire preferència en triar l'hoste, cosa que li dona un gran avantatge respecte a altres mol·luscs que són molt més selectius. Els peixos tenen un paper important en la dispersió de les larves.

## Hàbitat

Viu als grans rius de cabal lent o a llacs eutrofitzats, generalment mig colgat al fons.

## Distribució geogràfica

És endèmica a l'Àsia oriental, incloent el Japó. A Europa és considerada com una espècie invasora. Va ser introduïda involuntàriament amb peixes que van ser importats per controlar el creixement excessiu d'algues a estanys eutrofitzats. És l'uniònid probablement més exitós fora de la seva àrea de distribució original per l'acció de l'home, per la introducció de peixos amb interès comercial, que actuen com hostes de les larves.
A Catalunya forma una amenaça considerable per a les nàiades autòctones, com per exemple la nàiade auriculada de les quals malgrat la protecció, les poblacions retrocedeixen.

## Referències

* ↑ Termcat, consulta terminològica del 25 de febrer del 2016
* ↑ Graf, D.L.; Cummings, K.S. «Review of the systematics and global diversity of freshwater mussel species (Bivalvia: Unionida)» (en anglès). Journal of Molluscan Studies, 73, 2007, pàg. 291–314. citat per David M. Alba et alii, 2011, p. 57
* 1 2 Welter Schultes, Francisco. «Sinanodonta woodiana (Lea, 1834)» (en anglès). AnimalBase.
* ↑ Douda Karl; Vrtílek, Milan; Slavík, Ondrej; Reichard, Martin «The role of host specificity in explaining the invasion success of the freshwater mussel Anodonta woodiana in Europe» (en anglès). Biological Invasions, 14, 2012, pàg. 127-137.
* ↑ David M. et alii, 2011, p. 57.
* ↑ Carrera, Esteve «Les espècies autòctones perden territori als rius». El Punt Avui, 18-10-2013.
* ↑ Puntí, Joan «Tasques de control de nàiade exòtica al Baix Ter». El Punt Avui, 21-02-2013.

## Bibliografia

* Alba, David M.; Tarruella, Antoni; Prats, Lluís; Guillén, Glòria; Corbella, Jordi «Nova llista actualitzada dels mol·luscos continentals de Catalunya» (pdf). Spira, 4, 1-2, 2011, pàg. 36-69. Arxivat de l'original el 2016-03-01 [Consulta: 21 febrer 2016].
* Cruset, Eloi; et alii. Fauna amagada i oblidada: les nàiades del Ter. RuralCat.
* Pou-Rovira, Quim; Araujo, Rafael; Boix, D; Clavero, M; Feo, C; Ordeix, Marc; Zamora, L «Presence of the alien chinese pond mussel Anodonta woodiana (Lea, 1834) (Bivalvia, Unionidae) in the Iberian Peninsula». Graellsia, 65, 1, pàg. 67-70.