OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Felipe Orozco

Juan Felipe Orozco (Medellín, 13 de juliol de 1978) és un cineasta, productor i guionista colombià.

## Biografia

En 1996 va ingressar a la Facultat de Disseny de la Universitat Pontifícia Bolivariana de Medellín. Productor, director i escriptor de diversos curtmetratges. Els seus treballs sempre han estat destacats per la seva qualitat tècnica i artística. S'ha exercit com a director creatiu en importants empreses de disseny. Ha estat docent, coordinador acadèmic i membre del Comitè de Processos Acadèmics de la Facultat de Disseny de la Universitat Pontifícia Bolivariana.
En 2004, va fundar amb un grup de col·legues Paloalto Films amb els qui va produir la seva opera prima Al final del espectro, protagonitzada per Noelle Schonwald i Julieth Restrepo. Aquest llargmetratge va aconseguir participar en més de 20 festivals al voltant del món i es va convertir en la primera pel·lícula colombiana a ser adquirida per un estudi nord-americà per a refer-se als Estats Units. En 2007, Orozco va dirigir les sèries de thriller Tiempo final i Sin retorno per la companyia FOX. El 2008, amb el seu germà Carlos Esteban i Alejandro Ángel van fundar la companyia Sanantero Films per a la producció del seu segon film anomenat Saluda al diablo de mi parte, un thriller d'acció i suspens protagonitzat pel veneçolà Edgar Ramírez. Entre 2009 i 2011, va ser un dels directors de la sèrie de Sony Pictures Television International, Los caballeros las prefieren brutas, produïda a Colòmbia per Laberinto Producciones; a ser un dels editors del primer llargmetratge d'animació en 3D fet a Colòmbia, Pequeñas voces de Jairo Carrillo i Oscar Andrade.

## Filmografia

* Sin retorno (2012)
* Saluda al diablo de mi parte (2011)
* Los caballeros las prefiere brutas (2010)
* Tiempo final (2008)
* Al final del espectro (2006)

## Referències

* ↑ Entrevista con Juan Felipe Orozco, director de la película colombiana Saluda al diablo de mi parte, 12 d'agost de 2011
* ↑ 'Los caballeros las prefieren brutas' vuelve a Sony, El Expectador, 8 de juliol de 2011
* ↑ Oscar Andrade codirector Pequenas Voces, loop.la
* ↑ El director colombiano Juan Felipe Orozco vuelve a hacer el cine que le gusta, La información, 18 de novembre de 2011
* ↑ El original | Al final del espectro (Juan Felipe Orozco) a cinemaldito.com

## Enllaços externs

* Fitxa a Colarte
# Joan Compte Torrell

Joan Compte Torrell (Reus, 11 de gener de 1640 - Reus, 9 de maig de 1707) va ser un comerciant català i ciutadà honrat de Barcelona.
Fill del botiguer de teles Joan Compte i de Caterina Torrell, es va casar tres cops i va heretar terres i diners de les seves dones augmentant el seu patrimoni. L'any 1691 va aconseguir el privilegi de ciutadà honrat de Barcelona donat per Carles II. Aquest nomenament el va obtenir gràcies al seu segon matrimoni amb Maria Fort, ja que aquesta, l'any 1675 i en atenció als mèrits del seu pare, el notari Cosme Fort, i del seu oncle Joan Fort, va rebre el privilegi de poder fer ciutadà honrat l'home que es casés amb ella.
Va ser un home de negocis amb èxit, i, en contra del que feia la petita noblesa al Camp de Tarragona, va vendre més patrimoni del que va comprar, acumulant una gran fortuna. Tenia cases i terrenys a Reus i a Riudoms, i explotava els productes de les seves terres. A Alforja era propietari de pous de glaç, que subministrava gel als pobles veïns. Heretà la botiga o empresa de comerç del seu pare, i era la seva activitat principal. Es dedicà als arrendaments, i el 1671 va obtenir de Francesc de Montserrat i Vives, Marquès de Tamarit, el dret de bolla de plom i cera de les col·lectes de Tarragona i de Montblanc. L'any 1677 va associar al negoci Josep Grases i Gralla, un prometedor jove de 22 anys que després seria un dels participants en la Companyia Nova de Gibraltar. La relació comercial s'anava renovant cada tres anys i es va mantenir fins a la mort de Compte. Amb Grases, i ell pel seu compte es dedicà a la compra-venda de bestiar, cereals, cuiros i vins i aiguardents. Va invertir en negocis marítims i va realitzar préstecs de diners amb bona productivitat. Va tenir dos fills del seu segon matrimoni, Antoni Compte i Fort, que no era encara major d'edat quan el seu pare va morir, i Antònia Compte i Fort, que es va casar amb Gabriel de Simó, comerciant i ciutadà honrat, i alcalde de Reus el 1724-1726. Aquests fills, quan Joan Compte ja era mort i durant la Guerra de Successió, probablement cap al 1711, es van traslladar a Tarragona.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 12 febrer 2025].
* 1 2 Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle XVII). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2001, p. 31-33. ISBN 8493050776.
* ↑ Bru de Sala i de Valls, Lluís de. Nobiliari del Reial Cos de la Noblesa de Catalunya. Barcelona: Juventud, 1998, p. 51. ISBN 842613100X.
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 12 febrer 2025].
* 1 2 Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xviii). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2006, p. 42. ISBN 849341845.
* ↑ Amigó i Anglès, Ramon. El tràfic amb el fred al Camp de Tarragona (segles XVI-XIX). Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 04-11-2002, p. 205. ISBN 978-84-8415-422-8.
# El rei del carrer

El rei del carrer (títol original en francès, Omar la fraise) és una pel·lícula francesa de comèdia policial del 2023 dirigida per Elias Belkeddar en el seu debut en la direcció. És protagonitzada per Reda Kateb i Benoît Magimel. La pel·lícula es va estrenar el 20 de maig de 2023 al 76è Festival de Canes, i va arribar als cinemes de França el 24 de maig de 2023. S'ha doblat i subtitulat al català.
Escrita pel director i Jérôme Pierrat, va ser produïda per Iconoclast Films i Chi-Fou-Mi Productions (del Grup Mediawan), en coproducció amb France 2 Cinéma. StudioCanal la va distribuir.

## Referències

* ↑ «Omar la Fraise, an action comedy with Reda Kateb and Benoît Magimel at Cannes 2023 – Our opinion». Sortiraparis.com, 14-04-2023.
* ↑ Medouni, Ali. «Omar la fraise : une avant-première mémorable à Cannes» (en francès). Vinyculture, 21-05-2023. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Grierson, Tim; Critic, Senior US. «'The King Of Algiers': Cannes Review». Screen, 28-07-2023. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «Omar la fraise». Goita què fan, ara!. [Consulta: 12 febrer 2025].
# Fujiwara no Korechika

Fujiwara no Korechika (藤原 伊周, 974 – 14 de febrer, 1010), segon fill de Michitaka, va ser un kugyo (noble japonès) del període Heian. La seva mare era Takashina no Takako, també coneguda com a Kō-no-Naishi (高内侍). La seva germana Teishi (Sadako) estava casada amb l'emperador Ichijō, i Korechika aspirava a convertir-se en el regent (Sessho) del seu jove cunyat després de la mort del seu pare. Les ambicions (finalment infructuoses) de Korechika el van enfrontar al seu poderós oncle, Fujiwara no Michinaga, i la lluita pel poder resultant va continuar fins a la mort inesperada de l'emperadriu Teishi. Això va deixar la filla de Michinaga, Shoshi, com l'única emperadriu d'Ichijō, consolidant el poder de Michinaga a la cort.
A Chōtoku 2 (長徳２年) (996), Korechika i el seu germà petit Takaie van ser exiliats a Dazaifu. Korechika va ser acusat de llançar una fletxa a l'emperador retirat Kazan, i de realitzar una maledicció esotèrica de Shingon coneguda com Daigensuihō (大元帥法), que estava reservada únicament per a l'emperador. Va ser indultat un any més tard, i posteriorment es va convertir en Jun-Daijin (ministre associat; 准大臣).
Korechika de vegades es coneix com Gidō-sanshi (儀同三司) o Sochi no Naidaijin (帥内大臣).

## Carrera

* Shōryaku 2 (991): anomenat Sangi (参議)
* Shōryaku 3 (992): anomenat Gon-no- Chūnagon (権中納言)
* Shōryaku 3 (992): anomenat Gon-no- Dainagon (権大納言)
* Shōryaku 5, el 28è dia del 8è mes (994): anomenat Naidaijin (内大臣)
* Chōtoku 2, el dia 24 del 4t mes (996): Exiliat a Dazaifu.
* Chōtoku 3, el 5è dia del 4t mes (997): Indultat i autoritzat per tornar a Heian-kyō
* Kankō 5, el dia 16 del primer mes (1008): anomenat Jun-Daijin (准大臣)
* Kankō 7, el 28è dia del primer mes (14 de febrer de 1010): va morir als 37 anys.

## Matrimonis i fills

Estava casat amb una filla de Gon-no- Dainagon Minamoto no Shigemitsu (源重光の娘).
Van tenir tres fills.
* Fujiwara no Michimasa (道雅) ( Ara-sammi , 荒三位) (992-1054) - Sakyo-no-Daibu (左京大夫)
* filla, casada amb Fujiwara no Yorimune (fill de Fujiwara no Michinaga)
* Chikako (周子), dama de companyia de l'emperadriu Shōshi, consort de l'emperador Ichijō, i casada amb Fujiwara no Yoshiyori

## Fonts

* Owada, T. et al. (2003). Nihonshi Shoka Keizu Jimmei Jiten. Kodansha. (japonès)
* Kasai, M. (1991). Kugyō Bunin Nenpyō. Yamakawa Shuppan-sha. (japonès)
* Hioki, S. (1990). Nihon Keifu Sōran. Kodansha. (japonès)
# Gneu Corneli Lèntul Batiat

Gneu Corneli Lèntul Batiat (llatí: Gnaeus Cornelius Lentulus Batiatus) va ser el propietari de l'escola de gladiadors o ludus (en) de Càpua (prop del Vesuvi) on es formà Espàrtac, el líder de la revolta esclava durant la Tercera Guerra Servil (73-71 aC).

## Identitat i origen

Segons Shackleton Bailey (en), erudit britànic en literatura llatina, el nom de Batiat podria ser una corrupció en els manuscrits del cognomen Vatia. En aquest cas, Gneu Corneli Lèntul Vàcia hauria pogut ser un Servili Vàcia adoptat per un membre de la gens Cornèlia, o bé un Corneli Lèntul adoptat per un Servili Vàcia.

## Biografia

Batiat va ser un dels més famosos lanistes de la seva època, i un dels pocs de què se n'ha conservat la memòria fins als temps moderns. Va viure a Càpua, on es trobava el seu ludus gladiatorius, i immers en el luxe va rebre els ciutadans romans més rics, sobretot patricis, senadors i cavallers, per als quals va organitzar duels entre gladiadors, considerat generalment entre els més espectaculars i populars, així com el més ben pagat de tot Itàlia.
Una sèrie d'evidències textuals porten a reconèixer-lo com el gerent de l'escola de gladiadors que, el 73 aC, va ser el bressol de la revolta del gladiador Espàrtac i dels seus companys, destinats a esdevenir l'espurna de la Tercera Guerra Servil, el més greu de la història Republicana, que va tenir lloc en territori itàlic, amenaçant d'implicar directament la mateixa Roma. Dels aproximadament 200 esclaus (la major part tracis i gals), entre 70 i 78 van escapar al costat d'Espàrtac.

## En altres suports

A la pel·lícula Espàrtac (1960), dirigida per Stanley Kubrick i basada en la novel·la Spartacus (en) de Howard Fast, el paper de Batiat l'interpretà Peter Ustinov, que va guanyar l'Oscar al millor actor secundari l'any següent.
A la pel·lícula del mateix nom, Spartacus (2004), el paper de Batiat l'interpretà Ian McNeice. A la sèrie de televisió Spartacus: Blood and Sand (2010), i a la seva preqüela, Spartacus: Gods of the Arena (2011), Batiat va ser interpretar pet John Hannah.

## Referències

* ↑ McGushin i 1991, 113.
* ↑ Sumner, G. V. «Two Studies in Roman Nomenclature. D. R. Shackleton Bailey» (en anglès). Classical Philology, 73, 2, 4-1978, pàg. 159–164. DOI: 10.1086/366419 [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ Plutarc, Vida de Cras, 8.
* ↑ McManus, Barbara. «The Real Spartacus» (en angles). History in Film. Arxivat de l'original el 16 novembre 2011. [Consulta: 14 gener 2021].
* ↑ «John Hannah on Spartacus: Blood and Sand» (en anglès). Starz. Arxivat de l'original el 17 juliol 2011. [Consulta: 14 gener 2021].

## Bibliografia

* Sallust. The Histories (en anglès). Volume 2. Translated with Introduction and Commentary by Patrick McGushin. Oxford: Clarendon Press, 1991.
# El Peñón de las Ánimas

El Peñón de las Ánimas és una pel·lícula mexicana de drama romàntic estrenada en 1943, dirigida per Miguel Zacarías i protagonitzada per Jorge Negrete i per María Félix. La pel·lícula va marcar el debut cinematogràfic de qui amb els anys es convertiria en la llegendària La Donya.

## Argument

Inspirada en Romeo i Julieta, la pel·lícula parla sobre la rivalitat existent entre dues famílies nobles, els Valdivia i els Iturriaga, sobre el domini d'una propietat a la qual es refereixen com El penyal de les ànimes. Les picabaralles entre les dues famílies s'aguditzen amb el romanç dels joves Fernando Iturriaga (Jorge Negrete) i María Ángela Valdivia (María Félix).

## Repartiment

* Jorge Negrete com a Fernando Iturriaga.
* María Félix com a María Ángela Valdivia.
* René Cardona com a Manuel.
* Miguel Ángel Ferriz com a Don Braulio.
* Carlos López Moctezuma com a Felipe, hermano de María Ángela.
* Virginia Manzano com a Rosa.
* Conchita Gentil Arcos.
* Manuel Dondé com a Macario.

## Comentaris

Aquesta pel·lícula va marcar el debut cinematogràfic de María Félix. La filmació va estar plena de picabaralles amb el seu coprotagonista, Jorge Negrete, pel fet que aquest havia sol·licitat, en va, a la seva llavors companya sentimental Gloria Marín com la seva companya. Deu anys després, Félix i Negrete es van casar.
D'altra banda, va propiciar el segon matrimoni de María Félix, amb Raúl Prado, del Trío Calaveras, el qual acompanyava en la veu a Negrete al llarg de la pel·lícula.

## Lloc de rodatge

El lloc on es va filmar la pel·lícula va ser el Pueblo del Peñón de los Baños, a un costat del Cerro del Peñón situat a la ciutat de Mèxic on avui es troba l'aeroport Benito Juárez: en aquells dies aquesta zona era rural. No obstant això, el que és el Peñon de las Ánimas en la pel·lícula és el turó que aquesta al ponent del poblat de Teacalco guerrer, on ara és el ranxo que fora de Juan Sebastian.

## Banda sonora

Inclou, entre d'altres, la variació XVIII (una inversió del tema original de Niccolò Paganini) de la Rapsòdia sobre un tema de Paganini, de Serguei Rakhmàninov.

## Referències

* ↑ Baugh, Scott L. Latino American Cinema: An Encyclopedia of Movies, Stars, Concepts, and Trends. ABC-CLIO, 2012 p. 80
* ↑ ¡Vamos al cine! Les recomendamos “El peñón de las ánimas, a Relatos e Historias
* ↑ Maria Felix. 47 pasos por el cine. Paco Ignacio Taibo I. (2008). ISBN 9707103450, 978-9707103450

## Enllaços externs

* El Peñón de las Ánimas a YouTube
# Enric Ràfols i Parés

Enric Ràfols i Parés (Vilanova i la Geltrú, 1851 - Treinta y Tres, 1921) fou un tipògraf català.

## Bibliografia

L'any 1876 emigrà a l'Uruguai, on es dedicà a treballar com a viatjant de la companyia d'assegurances Standard Life Insurance. Posteriorment, s'establí pel seu compte, convertint-se en propietari d'una tipografia. L'any 1885, juntament amb altres catalans, fundà a Montevideo la revista La Gralla, un periòdic setmanal i literari en català que es publicà entre els anys 1885 i 1888, del qual també fou el seu director fins al 1886. Ràfols hi col·laborà assíduament amb articles signats amb el pseudònim de «Slofar».
El mateix any 1886 fou elegit vocal bibliotecari de la comissió directiva de la Societat Catalanista Rat Penat, encarregada de redactar el reglament del seu funcionament, de la qual eren membres, entre d'altres, Josep Baitx i Balil, també director de La Gralla, Sebastià Noguera, Francesc Matarrodona, Salvador Teix, Josep Majó i Joan Hernando. També fou redactor de la publicació La Voz de España (continuació de Cuba Española) que es publicà a Montevideo entre el 6 d'octubre del 1896 i el 29 de juny del 1899, sota la direcció de Ramon Isaura i Andreu.

## Referències

* ↑ «Enric Ràfols i Parés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Scarone, Arturo «La Prensa diaria del Uruguay de los años 1395 a 1900». Revista Nacional. Montevideo: Ministerio de Instrucción Pública de Uruguay, Núm. 49, 1942, pàg. 90.
# Moixina

«Moixina» té aquests significats:
* Moixina o Galeus melastomus, espècie de tauró relativament abundant a les costes dels Països Catalans de carn amb interès comercial, puix que és emprat fresc, salat i assecat
* Moixina o Marasmius oreades, espècie de fong
* Moixina o Scyliorhinus stellaris, espècie de tauró carcariniforme de la família dels esciliorrínids, que es troba al Mediterrani i a l'Atlàntic nord-oriental
# Phil Spector

Harvey Philip Spector, més conegut com a Phil Spector (26 de desembre del 1939 - 17 de gener de 2021) fou un músic i productor estatunidenc, conegut sobretot per la seva tècnica d'orquestració, el "mur de so" (wall of sound), consistent a gravar múltiples pistes d'acompanyament, superposant-les fins a crear un so compacte i aclaparador.
La tècnica de Spector ha tingut una gran influència sobre altres músics que han experimentat amb l'estudi com a instrument musical, com els Beatles (que el van cridar per a fer-se càrrec dels enregistraments de Let It Be) o Brian Wilson.

## Biografia

Spector va començar la seva carrera musical com guitarrista i compositor del grup The Teddy Bears, que el 1958 va obtenir un gran èxit amb la cançó To know him is to love him. Spector va prendre el títol de l'epitafi del seu pare, mort per suïcidi el 1949. Spector va saltar aviat de la interpretació a la producció musical, especialitzant-se en grups femenins com The Crystals i The Ronettes. Les seves produccions d'aquesta època tenen un so molt característic, fruit de la tècnica del "mur de so". A mitjans dels anys 60, produeix dos senzills especialment ambiciosos: You've Lost that Lovin' Feelin (1964), dels Righteous Brothers, i River Deep, Mountain High, de Ike i Tina Turner (1966).
Després d'això es retira durant alguns anys del negoci discogràfic, al qual torna (no sense polèmica) quan John Lennon li encarrega el 1970 donar forma publicable als enregistraments del projecte Let it be. Spector modifica el so de diverses cançons, enriquint l'acompanyament amb múltiples pistes d'instruments i cors. Paul McCartney queda especialment descontent amb The Long and Winding Road, a la qual Spector afegeix tota una orquestra. Encara que des d'ara incorpora a les versions en directe part de l'arranjament de Spector, aprofita qualsevol ocasió per a criticar el tractament del disc, i no descansa fins a editar, ja en el 2003, una versió "neta" dels arranjaments de Spector (Let It Be... Naked).
En els anys setanta, Spector produeix a artistes com John Lennon, George Harrison i els Ramones. Després d'això, abandona gairebé absolutament l'activitat artística, convertint-se en una llegenda viva però inactiva. El 2003 torna a l'actualitat, com presumpte assassí de l'actriu Lana Clarkson. Spector es declara innocent i afirma que es tracta d'un suïcidi. El judici de Spector va començar el 19 de març de 2007. Després d'un primer judici nul, en un segon judici, el 13 d'abril de 2009 és declarat culpable d'homicidi en segon grau, i condemnat a dinou anys de presó. Acabaria morint a la presó per COVID-19 el 17 de gener de 2021.

## Referències

* ↑ «S’ha mort el productor musical Phil Spector». Vilaweb [Consulta: 17 gener 2021].
* ↑ «Le producteur de musique américain Phil Spector est mort en prison à l’âge de 81 ans». Le Monde, 17-01-2021 [Consulta: 17 gener 2021].
# Cofis i Mofis

Cofis i Mofis és una «divertida comèdia» en tres actes i en vers, original de Josep Feliu i Codina, estrenada al Teatre Romea l'1 d'abril de 1879.
El 1980 l'obra es va representar amb gran èxit a Palma, dirigida per Lleó Fontova a la sala Circ Balear. El 1986 el Teatre Badalonés la va reprendre. L'acció passa en una població de la comarca del Vallès. Un cert «Pere Mateu» (pseudònim de Mateu Obrador o Pere d'Alcàntara Penya, o una col·laboració d'ambdós) n'escriu el juliol 1890 a la revista L'Ignorància: «Si voleu fé un panxó de riure, però d'aquells, anauhí a veure ‘Cofis y Mofis' ó ‘L'Angel de Guarda’.»

## Repartiment de l'estrena

* Agnès: Mercè Abella
* Platxèria: Lleó Fontova
* Moreno: Hermenegild Goula
* Passarell: Frederic Fuentes
* Francesc: Iscle Soler
* Senyor Nespra: Jacint Sarriera
* Climent: Andreu Cazurro
* Albert: Joaquim Pinós

## Referències

* 1 2 Feliu i Codina, 1900, p. 2.
* 1 2 Llorens López, Joan Ferran «La temporada 1880-1881 a Palma: un gran éxit del teatre en català». Bolletí de la Societat Arqueològica Lul·liana: revista d'estudis històrics, 53, 1997, pàg. 223. ISSN: 0212-7458.
* ↑ Morell i Montadi, Carme. El teatre de Serafí Pitarra. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1995, p. 113. ISBN 84-7826-661-5.
* ↑ P. «Servey de fora». Lo Teatro Regional, 06-06-1896, pàg. 143.
* ↑ Feliu i Codina, 1900, p. 3.
* ↑ «Lleó Fontova en el personatge de Platxeria, de l'obra, Cofis i mofis» (foto). Escena Digital. Institut del Teatre. [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ «Iscle Soler en el personatge de Francesc, de l'obra, Cofis i mofis» (foto). Escena Digital. Institut del Teatre. [Consulta: 24 abril 2022].

## Bibliografia

* Feliu i Codina, Josep. Felip Dalmases i Gil. Cofis y Mofis: comedia en tres actes y en vers (pdf facsímil electrònic gratuït). Barcelona: Lo Teatro Regional, 1900, p. 90.
# Cohen Saves the Flag

Cohen Saves the Flag és una pel·lícula muda de la Keystone dirigida per Mack Sennett i protagonitzada per Mabel Normand, Ford Sterling i Henry Lehrman. La pel·lícula, d’una bobina, es part d’una sèrie que Sennett va dedicar a ridiculitzar els jueus amb el personatge de Cohen. En la pel·lícula apareixen nombroses escenes de guerra amb centenars de figurants; Sennett va aprofitar el rodatge de “The Battle of Gettysburg” (1913) de Thomas H. Ince a Malibu per col·locar-se discretament a un costat i aprofitar les escenes de guerra per a la seva pel·lícula. Es va estrenar el 27 de novembre de 1913.

## Argument

Cohen i Goldberg es coneixen des de petits i rivalitzen per l’amor de Mabel. Quan Mabel tria el primer es barallen però s'acaben allistant a l'exèrcit de la Unió durant la Guerra Civil Americana. Goldberg és nomenat tinent mentre que Cohen només obté el grau de sergent. Durant la batalla de Gettysburg, Cohen se sent completament sobrepassat per la lluita i les bombes llançades cosa que aprofita el seu rival per fer que el general l'enviï a una missió perillosa. Tot i que intenta escaquejar-se, involuntàriament es converteix en un heroi quan retorna una granada de mà enemiga fent que aquest marxi en esbandida i recupera una bandera caiguda enmig de la batalla. Goldberg veu com després vol fugir i conspira per fer declara Cohen com un covard i fer que sigui afusellat. Apareix Mabel i intenta evitar-ho. En no ser escoltada agafa un cavall i va fins al front a trobar el general que en saber que Cohen ha estat qui ha recuperat la bandera marxa al rescat i arriba al darrer segon. Cohen és aclamat pel seu valor i se li transfereix el grau de tinent del seu rival.

## Repartiment

* Ford Sterling (sergent Cohen)
* Mabel Normand (Mabel)
* Henry Lehrman (tinent Goldberg)
* Nick Cogley (general)
* Charles Avery (oficial de camp)
* Dot Farley (dona)
* Laura Oakley (dona)
* Evelyn Quick (dona)
* Bill Hauver (soldat)
* Bert Hunn (soldat)
* Beverly Griffith (soldat)
* Chester Franklin (oficial amb barba)

## Referències

* ↑ Walker, Brent E. Mack Sennett's Fun Factory: A History and Filmography of His Studio and His Keystone and Mack Sennett Comedies, with Biographies of Players and Personnel (en anglès). McFarland, 2010-01-13, p. 285. ISBN 978-0-7864-5707-6.
* ↑ Erens, Patricia. The Jew in American Cinema (en anglès). Indiana University Press, 1984, p. 39-40. ISBN 978-0-253-20493-6.
* ↑ Erickson, Hal. Military Comedy Films: A Critical Survey and Filmography of Hollywood Releases Since 1918 (en anglès). McFarland, 2012-08-07, p. 315. ISBN 978-0-7864-6290-2.
* ↑ Lefler, Timothy Dean. Mabel Normand: The Life and Career of a Hollywood Madcap (en anglès). McFarland, 2016-03-23, p. 193. ISBN 978-0-7864-7867-5.