OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# À la place du cœur

À la place du cœur és una pel·lícula francesa dirigida per Robert Guédiguian el 1998. Està basada lliurement en El blues de Beale Street de James Baldwin.

## Argument

L'escenari, l'únic possible: Marsella. La història, la d'un barri marginal en la qual conviuen gents de totes les races i creences. En aquests carrers es desenvolupa la història d'amor d'una jove parella, Clim, de 16 anys, i Bébé, de 18 anys, que veu trencats els seus somnis quan ell és detingut i acusat d'una violació que no ha comès. El fet de ser de color, adoptat i trobar-se en l'atur no ajuda massa a la seva credibilitat. Ella es queda embarassada. L'única ajuda és l'amor, la comprensió i la generositat de tots els que els envolten.

## Repartiment

* Ariane Ascaride : Marianne Patché
* Christine Brücher : Francine Lopez
* Jean-Pierre Darroussin : Joël Patché
* Gérard Meylan : Franck Lopez
* Alexandre Ogou : François 'Bebe' Lopez
* Laure Raoust : Clémentine 'Clim' Patché
* Véronique Balme : Sophie Patché
* Pierre Banderet : Monsieur d'Assas
* Patrick Bonnel : Jaime
* Djamal Bouanane : Khalil
* Jacques Boudet : Monsieur Lévy
* Guillaume Cantillon : Daniel Corti
* Jean-Jérôme Esposito : Le Gringalet
* Mariusz Grygielewicz : Piet Radic
* Aurore Mensah : Blondine
* Beata Nilska : Madame Radic
* Laetitia Pesenti : L'institutriu

## Premis

Premi especial del jurat Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1998.

## Referències

* ↑ Lugar en el corazón, Un / A la place du coeur, de Robert Guédiguian per Francisco Peña.
* ↑ À la place du coeur d'unifrance.org
* ↑ À la place du coeur, a Time Out
* ↑ Concha, aunque sea de Oro, no suena bien en argentino, ABC, 27 de setembre de 1998

## Bibliografia addicional

* Danielle Dumas, « À la place du cœur », L'Avant-scène Cinéma, numéro 477, Editions L'Avant-Scène, Paris, décembre 1998, p. 87, ISSN 0045-1150

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# L'últim autobús

L'últim autobús (títol original en anglès, The Last Bus) és una pel·lícula dramàtica del 2021 dirigida per Gillies MacKinnon. És protagonitzada per Timothy Spall com un senyor gran que recorre el Regne Unit per escampar les cendres de la seva difunta dona. Es va estrenar al Regne Unit el 27 d'agost de 2021. S'ha doblat al català.

## Referències

* ↑ «The Last Bus». Parkland Entertainment. [Consulta: 24 agost 2021].
* ↑ «The Last Bus». Rotten Tomatoes. [Consulta: 20 febrer 2023].
* ↑ «The Last Bus». British Board of Film Classification. [Consulta: 2 maig 2022].
* ↑ «Programació de TV3», 05-02-2025. [Consulta: 5 febrer 2025].
# Jindřich Maudr

Jindřich Maudr (Praga, 10 de gener de 1906 - Praga, 1 de maig de 1990) va ser un lluitador txecoslovac, especialista en lluita grecoromana, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va guanyar la medalla de plata en la competició del pes gall del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, disputà sense sort la prova del pes ploma del programa de lluita grecoromana.

## Referències

* 1 2 «Jindřich Maudr Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de novembre 2012. [Consulta: 20 juliol 2018].
# HyperThreading

HyperThreading és una marca registrada de l'empresa Intel per anomenar la seva implementació de la tecnologia Multithreading Simultani també conegut com a SMT. Permet als programes preparats per a executar més d'un fils (multi-threaded) processar en paral·lel dins d'un únic processador, incrementant l'ús de les unitats d'execució del processador. Aquesta tecnologia consisteix a simular dos processadors lògics dins d'un únic processador físic. El resultat és una millora en el rendiment del processador, ja que al simular dos processadors es poden aprofitar millor les unitats de càlcul mantenint ocupades durant un percentatge més gran de temps. Això comporta una millora en la velocitat de les aplicacions que segons Intel és aproximadament d'un 30 per cent. Hyperthreading simula de cara als programes que hi ha dos microprocessadors. El sistema operatiu ha de suportar aquesta tecnologia. Les versions de Windows superiors a Windows 2000 o les de Linux amb nuclis SMP) poden fer servir aquesta tecnologia. Aquesta tecnologia és invisible per al sistema operatiu i els programes. Tot el que cal per aprofitar Hyper-Threading és multiprocès simètric (SMP) en suport del sistema operatiu, com processadors lògics apareixen com processadors separats.

## Referències

* ↑ «The Basics of HyperThreading: What is it? - PCSTATS.com». [Consulta: 23 agost 2018].
# Marcello Nizzola

Marcello Nizzola (Gènova, 17 de desembre de 1900 - Gènova, 22 de febrer de 1947) va ser un lluitador italià, que combinà la lluita grecoromana i la lluita lliure, que va competir durant la dècada de 1930. Era el pare del també lluitador Garibaldo Nizzola.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla de plata en la competició del pes gall del programa de lluita grecoromana. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín, disputà la prova del pes gall del programa de lluita lliure.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat d'Europa de lluita, una d'or i una de bronze; i cinc campionats nacionals. Va ser assassinat per motius polítics el 1947.

## Referències

* 1 2 3 «Marcello Nizzola Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 18 desembre 2018].
# Ville Pörhölä

Ville Pörhölä (Alatornio, 24 de desembre de 1897 - Oulu, 28 de novembre de 1964) fou un atleta finlandès especialista en llançament de pes, de disc i martell que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà tres proves del programa d'atletisme. Guanyà la medalla d'or en la prova del llançament de pes, per davant del seu compatriota Elmer Niklander. En el llançament de disc fou vuitè i en el llançament de pes de 25 kg novè. El 1924, als Jocs de París, fou setè en la prova del llançament de pes. Posteriorment abandonà temporalment la pràctica de l'atletisme i no va ser fins al 1929 quan va reaparèixer, aquesta vegada centrat en el llançament de martell. El 1932, als Jocs de Los Angeles, va guanyar la medalla de plata en la prova del llançament de martell i dos anys més tard, el 1934, la d'or en els primers Campionats d'Europa disputats a Torí. El 1936, a Berlín, va disputar els seus quarts i darrers Jocs Olímpics, on finalitzà en onzena posició en la prova de llançament de martell.
Pörhölä també va guanyar vuit títols finlandesos i un títol britànic de llançament de l'AAA. En retirar-se definitivament de l'atletisme va treballar per a una gran empresa finlandesa de fusta, de la qual n'acabà sent el director general. També va ser president de la Federació Esportiva de Lapònia entre 1946 i 1950.

## Millors marques

* Llançament de pes. 14,87 m (1925)
* Llançament de disc. 41,48 m (1920)
* Llançament de martell. 53,77 m (1931).

## Referències

* 1 2 3 «Ville Pörhölä Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 2 gener 2018].
* ↑ Ville Pörhölä a trackfield.brinkster.net
# Malaltia de von Willebrand

La malaltia de Von Willebrand (MvW) és la malaltia hereditària més comuna de trastorn de la coagulació que es descriu en els éssers humans, encara que també pot ser adquirit com a resultat d'altres situacions mèdiques. S'origina en una deficiència qualitativa o quantitativa de factor de von Willebrand (FvW), una proteïna multimèrica que cal en l'adhesió de les plaquetes. Se sap que afecta els humans i els gossos (en particular, el Doberman Pinscher), i poques vegades a porcs, vaques, cavalls i gats. Hi ha tres formes de MvW: l'hereditària, l'adquirida i la pseudomalaltia de Von Willebrand (també anomenada MvW plaquetària). Hi ha tres tipus de MvW hereditària: MvW tipus I, MvW tipus II i MvW tipus III. Dins dels tres tipus heretats de MvW hi ha diversos subtipus.
La MvW tipus I és la forma més comuna de la malaltia i els que la tenen estan generalment asimptomàtics o poden experimentar símptomes lleus, com sagnat pel nas, encara que pot haver símptomes greus en alguns casos. Hi ha diversos factors que afecten a la presentació i la severitat dels símptomes de la MvW, com el tipus de sang.
La MvW rep el nom del pediatre finlandès Erik Adolf von Willebrand, que la va descriure per primera vegada en 1926.

## Signes i símptomes

Els diferents tipus de MvW presenten diferents graus de tendència a l'hemorràgia, en general en forma de blaus, sagnat pel nas i sagnat de les genives. Les dones poden experimentar sagnat menstrual abundant i pèrdua de sang durant el part.
El sagnats greus interns o en l'articulació és rar (que afecta principalment a la MvW tipus 3).

## Referències

* ↑ doctor/2690 a Who Named It
# Väinö Kokkinen

Väinö Kokkinen (Hollola, Gran Ducat de Finlàndia 1899 - Kouvola, Finlàndia 1967) fou un lluitador finlandès, guanyador de dues medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 25 de novembre de 1899 a la ciutat de Hollola, població situada a la província de Finlàndia del Sud, que en aquells moments formava part del Gran Ducat de Finlàndia (ducat depenent de l'Imperi Rus) i que avui en dia es troba a Finlàndia.
Va morir el 27 d'agost de 1967 a la seva residència de Kouvola, població situada a la regió de Kymenlaakso.

## Carrera esportiva

Va participar, als 28 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova de pes mitjà (-75 kg.) de la modalitat de lluita grecoromana. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 a Los Angeles (Estats Units) aconseguí revalidar aquest títol en aquesta mateixa categoria (-79 kg.). En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936 a Berlín (Alemanya nazi) finalitzà en quarta posició, aconseguint així un diploma olímpic.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar cinc medalles en el Campionat d'Europa de lluita, una d'elles d'or.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Väinö Kokkinen». [Consulta: 3 setembre 2024].
# Hugo Mariani

Hugo Mariani (Messina, Sicília (Itàlia), 1 de juny, 1899 - San José (Costa Rica), 13 de febrer, 1966), va ser un director d'orquestra costa-riqueny d'origen italià. Era ciutadà d'Itàlia, Argentina i EUA, i des de 1946 ciutadà de Costa Rica.
L'any 1900 es va traslladar amb la seva família a Buenos Aires, on va començar a estudiar violí, i als vuit anys va fer el seu primer concert. A partir dels tretze anys, va continuar la seva formació al Conservatori Franz Liszt de Montevideo, i va tocar a les orquestres de Buenos Aires i Montevideo. Es diu que durant la visita de Camille Saint-Saëns a l'Uruguai l'any 1916, Mariani li interpretà la Introducció i el Rondo Capriccioso.
El 1919 va marxar a Nova York, on va passar els següents 20 anys de la seva vida. Va treballar primer com a violinista i després com a director a l'orquestra de la NBC Broadcasting Corporation, alhora que va dirigir la seva pròpia orquestra que interpretava tangos argentins, i en la que tingué com a violinista en Julio Mata Oreamuno. De 1925 a 1928 al capdavant d'aquesta orquestra, coneguda com a Mariani Creole Orchestra ('Orquesta criolla de Mariani'), va gravar 25 tangos i diversos foxtrots. El 1930, va arranjar la peça per a piano jazz de James Johnson Yamekraw (versió per a piano i orquestra de William Grant Still) per al curtmetratge homònim de Murray Roth i en va gravar la banda sonora. El 1934, juntament amb la seva orquestra, va acompanyar els concerts radiofònics de Carlos Gardel, que va visitar per primera vegada els Estats Units.
L'any 1940, per invitació del violinista Alfredo Serrano, va marxar a Costa Rica per organitzar una orquestra simfònica a la seva capital, San José (en la qual Serrano havia d'assumir el càrrec de concertino). Gràcies al suport actiu de la primera dama de Costa Rica, Yvonne Klyce Spulders (1906-1994), esposa del president del país Rafael Angel Calderón Guardia, aquest projecte es va incrementar i es va establir l'Orquestra Simfònica Nacional de Costa Rica, i Mariani. el va dirigir fins al 1948. El 1948-1954. Va treballar a Mèxic i va tornar a dirigir l'Orquestra Simfònica Nacional de Costa Rica el 1955-1965. Al tombant de 1965-1966 va fer una sèrie de concerts de comiat a Argentina i Xile. Va morir de càncer d'estómac.

## Referències

* ↑ Día histórico: Hugo Mariani Архивная копия от 27 декабря 2022 на Wayback Machine // La Nación, 28.09.2001.
* ↑ José Rafael Araya Rojas. Vida musical de Costa Rica. — Impr. Nacional, 1957. — P. 87.
* ↑ Carlos G. Groppa. The Tango in the United States: A History. — McFarland, 2018. — P. 138.
* ↑ Jennifer Fleeger. Sounding American: Hollywood, Opera, and Jazz. — Oxford University Press, 2014. — P. 50-51
* ↑ Simon Collier. The Life, Music, and Times of Carlos Gardel. — University of Pittsburgh Press, 1986. — P. 218—220.
* ↑ Orquesta Sinfónica Nacional de Costa Rica Архивная копия от 29 декабря 2019 на Wayback Machine: Страница на сайте Национального музыкального центра Коста-Рики
# Billstedt

Billstedt o en baix alemany Billsteed és un barri del districte d'Hamburg-Mitte situat a la confluència del Bille amb el Jenfelder Bach i Glinder Au a l'estat d'Hamburg a Alemanya. A la fi de 2014 tenia 69.570 habitants a una superfície de 16,8 km².
És un municipi relativament nou, creat el 2 de febrer del 1928, per la fusió dels municipis prussians Schiffbek, Kirchsteinbek i Öjendorf. El nom nou que es va triar en combinar el riu Bille, que forma la frontera meridional, amb el sufix -stedt que significa vila, assentament. A l'edat mitjana, el Bille era navegable fins al barri de Schiffbek.
Per la llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg edictada per la dictadura nazi va ser integrat en la ciutat estat d'Hamburg el 1937. A l'est, a la frontera amb Slesvig-Holstein, als anys 1970 es va crear la ciutat nova de Mümmelmansberg, estació terminal de la línia U2 del metro d'Hamburg, a més de la U2, la línia U4 connecta el barri amb el centre de la ciutat i el barri nou del Hafencity.
El barri es caracteritza pels nuclis dels tres pobles, que van mantenir el seu caràcter de poble, urbanitzacions noves i alts edificis de pisos socials en l'estil funcionalista avorrit dels anys 1960-70, que formen quasi la meitat de les habitacions, i els corredors verds al marge dels rius que travessen el poble i el parc al nord-est. És principalment un poble residencial, el teixit econòmic és fet de comerç, el «Bilstedt Center» és un dels centres comercials més grans d'Hamburg, de pimes i d'un polígon industrial entre el Bille i l'autopista A5. La població treballa al polígon industrial veï de Rothenburgsort, al port, o en fàbriques i empreses de servei en altres llocs d'Hamburg.

## Llocs d'interès

* La zona verda feta del cementiri, el llac i el parc d'Öjendorf. El parc es va crear després de la segona guerra mundial, quan es va omplir una part de llac (una antiga mina de grava) amb runam després del bombardeig del centre d'Hamburg durant l'Operació Gomorra (1943).
* Mümmelmannsberg vist des de Slesvig-Holstein
* Antiga estació del ferrocarril
* Parc i llac d'Öjendorf
* Pont al Glinder Au (Steenbeek)

## Enllaços i referències

* ↑ «Billstedt». A: Hamburger Stadtteil-Profile 2014 (pdf). vol. 16. Hamburg: Statistikamt Nord, p. 41-42. (Profils estatístics dels Barris d'Hamburg)
* ↑ Tilgner, Daniel. «Billstedt». A: Hamburg von Altona bis Zollenspieker: Das Haspa-Handbuch für alle Stadtteile der Hansestadt (Hamburg de A d'Altona cap a Z de Zollenspiecker: el manual de l'Haspa de tots els barris de la ciutat hanseàtica) (en alemany). Hamburg: Hoffmann & Campe, 2002, p. 190-201. ISBN 3-455-11333-8.
* ↑ Beckershaus, Horst. «Billstedt». A: Die Namen der Hamburger Stadtteile. Hamburg: Editorial Ernst Kabel, 1998, p. 21-22. ISBN 3-8225-0471-8. (Els noms dels barris d'Hamburg)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Billstedt
# Mister Buddwing

Mister Buddwing és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Delbert Mann, estrenada el 1966.

## Argument

Un home es desperta en un banc al Central Park de Nova York, sense saber qui és ni per què hi és. A la butxaca troba un tros de paper amb un número de telèfon que el porta a una dona, Glòria, que tracta d'ajudar-lo. Durant la seva investigació es troba amb tres dones, cadascuna d'elles recorda una persona anomenada Grace. Qui és aquesta dona?

## Repartiment

* James Garner: Mister Buddwing
* Jean Simmons: La rossa
* Suzanne Pleshette: Fiddle
* Katharine Ross: Janet
* Angela Lansbury: Gloria
* George Voskovec: Shabby Old Man
* Jack Gilford: Mr. Schwartz
* Joe Mantell: taxista
* Raymond St. Jacques: Hank
* Ken Lynch: Dan
* Wesley Addy: Jugador de daus
* Romo Vincent: Jugador de daus
* Nichelle Nichols: Jugador de daus
* John Dennis: Jugador de daus
* Kam Tong: Jugador de daus

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1967: Oscar a la millor direcció artística per George W. Davis, Paul Groesse, Henry Grace i Hugh Hunt
* 1967: Oscar al millor vestuari per Helen Rose

## Referències

* ↑ «Mister Buddwing». The New York Times.
# Eyvindr skáldaspillir

L'Eyvindr Finnsson skáldaspillir era un skald noruec del segle x. Era el poeta de la cort de rei Hákon el Bo i el comte Hákon de Hlaðanar. El seu fill Hárekr més endavant va esdevenir un cacic a Noruega.
Els seus treballs conservats són:
* Hákonarmál - compost en memòria de rei Hákon i parla de la seva recepció en Valhalla. El poema és similar a l'anterior Eiríksmál.
* Háleygjatal - recomptes que els avantpassats del comte Hákon retornen a Odin i parlen de les seves morts. El poema és similar a l'anterior Ynglingatal.
* Unes 14 estrofes separades sobre esdeveniments històrics.

## Referències

* ↑ Russell Poole (ed.) 2012, ‘Eyvindr skáldaspillir Finnsson, Lausavísur 12’ in Diana Whaley (ed.), Poetry from the Kings' Sagas 1: From Mythical Times to c. 1035. Skaldic Poetry of the Scandinavian Middle Ages 1. Brepols, Turnhout, p. 231. Translation adapted slightly to make the conventions of the edition clearer to the general reader.

## Enllaços externs

* Skáldatal
* An index of Eyvindr's poetry Arxivat 2006-07-21 a Wayback Machine.
# Vijayawada

Vijayawada (en telugu విజయవాడ), coneguda també com a Bezawada és una ciutat de l'estat d'Andhra Pradesh, al sud de l'Índia. Està situada a la riba del riu Krishna. És la segona ciutat més poblada de l'estat després de Visakhapatnam, amb una població d'1.039.518 habitants el 2011.

## Referències

* ↑ «Vijawada Municipal Corporation». Arxivat de l'original el 2012-02-02. [Consulta: 7 març 2015].
# Fovu Club de Baham

El Fovu Club de Baham és un club de futbol camerunès de la ciutat de Baham.

## Palmarès

* Lliga camerunesa de futbol:
** 2000
* Copa camerunesa de futbol:
** 2001, 2010, 2023
* Supercopa camerunesa de futbol:
** 2001

## Referències

* ↑ Schöggl, Hans; Peuple Sawa. «Cameroom - List of Champions». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 20-07-2010. [Consulta: 31 març 2011].
* ↑ Schöggl, Hans. «Cameroom - List of Cup Finals». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 25-03-2011. [Consulta: 31 març 2011].
# Abu-l-Qàssim Àhmad ibn Hussayn ibn Qassi

Abu-l-Qàssim Àhmad ibn Hussayn ibn Qassi fou un rebel contra els almoràvits que va operar al sud de Portugal amb centre a Silves i sobirà amb títol d'imam.
Es creu que fou deixeble de l'escola sufí d'Almeria d'Ibn al-Arif, i company d'estudis d'Ibn Barrajan de Sevilla, que es va proclamar imam i fou reconegut a uns 130 pobles fins que fou arrestat i empresonat per orde del sobirà almoràvit Alí ibn Yússuf abans de poder consolidar-se. Abu-l-Qàssim Àhmad se suposa que volia seguir els seus passos.
Va viatjar per tot l'Àndalus i va organitzar una banda de lleials, i és possible que molts d'aquests foren delinqüents o gent de mala vida davant els que es feia anomenar el Mahdí i fingia miracles (makharik), encara que això resulta d'una font adversa. Va construir una ràbita o centre per acollir als seus partidaris muridun (aspirants a la vida mística) organitzats en milícies religioses. Des de la seva ràbita va difondre el seu missatge i un any després de la mort del cap sufí Ibn al-Arfis a Marràqueix el 1141, va llançar la seva reclamació a l'imamat (1142).
La descomposició del poder almoràvit feia que els camins fossin insegurs i plens de bandits i en un cop de mà es va intentar apoderar de la fortalesa de Monteagudo sense èxit (1144), però poc després el 15 d'agost de 1144 un destacament de 60 muriduns manats per Ibn al-Kabila, va sorprendre per engany la fortalesa de Mértola (Setge de Mértola), on es va instal·lar Ibn Qassi sent reconegut imam pels seus partidaris. Dos caps rebels, Ibn Wàzir i Ibn Mundhir, se li van unir i va dominar llavors Evora, Beja, Huelva, Niebla i Silves formant un regne amb Ibn Qassi com a sobirà amb títol d'imam.
A partir del 1145 es va enfrontar al seu germà Ibn Wàzir i llavors es va acostar als almohades als quals va encoratjar a desembarcar a l'Àndalus. Jerez de la Frontera, Arcos de la Frontera, Ronda i Niebla van reconèixer la sobirania almohade tan bon punt van desembarcar (1147); els almohades van dominar Silves i al darrere Beja i van seguir amb Mértola, Sevilla i Badajoz. El seu poder a Silves trontollava i es va aliar amb els portuguesos de Coïmbra; això va provocar l'oposició a la mateixa Silves on un grup d'homes el va assassinar el 1151. Els seus dominis van passar tot seguit als almohades.

## Referències

* ↑ Rivero, Isabel. Compendio de historia medieval española (en castellà). Ediciones AKAL, 1982, p. 122. ISBN 8470901257.

## Bibliografia

* J. Bosch Vila, Los almorávides, Tetuán, 1956
# Barview

Barview és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 1.872 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Barview tenia 1.872 habitants, 760 habitatges, i 525 famílies. La densitat de població era de 520 habitants per km².
Dels 760 habitatges en un 24,3% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 53,8% hi vivien parelles casades, en un 9,3% dones solteres, i en un 30,8% no eren unitats familiars. En el 23,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,45 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,82.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,4% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 28% de 45 a 60 i un 18,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 103,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 28.098 $ i la renda mediana per família de 30.257 $. Els homes tenien una renda mediana de 28.714 $ mentre que les dones 17.347 $. La renda per capita de la població era de 13.022 $. Aproximadament el 21,6% de les famílies i el 23,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Barview». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Barview». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.