OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llevadores (documental)

Llevadores (títol original, Midwives) és una pel·lícula documental birmana del 2022 dirigida per Hnin Ei Hlaing, que explora la relació entre una llevadora budista bamar i la seva aprenenta rohingya musulmana en un poble de l'estat de Rakhine a l'oest de Myanmar. La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance 2022, on va guanyar el Premi Especial del Jurat a l'Excel·lència en Gravació Vérité. S'ha doblat al català per al programa Sense ficció de TV3.

## Referències

* ↑ «60 minuts - Llevadores». 3Cat. [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ Galuppo, Mia. «Sundance: ‘Nanny’ and ‘The Exiles' Take Top Prizes at 2022 Fest» (en anglès americà), 29-01-2022. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ Gharib, Malaka «Sundance prize goes to 'Midwives' — about a Buddhist midwife and her Muslim apprentice» (en anglès). NPR, 28-01-2022 [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Mes de març, mes de dones al "Sense ficció"». TV3, 22-02-2023. [Consulta: 28 febrer 2023].
# Carlo Zinelli

Carlo Zinelli (Sant Giovanni Lupatoto, 2 de juliol de 1916 – Chievo, 27 de gener de 1974) va ser un pintor italià d'Art Brut (art marginal).

## Biografia

Zinelli va néixer a la província de Verona, i als divuit anys va començar a entusiasmar-se per la música, una passió que el va acompanyar tota la vida i estarà sovint present en els seus deliris oratoris.
El 1936 va acabar el servei militar, el 1938 va ser reclutat pel batalló de Trento i el 1939 es va embarcar a Nàpols per participar, com a voluntari, a la guerra civil espanyola, però després de només dos mesos va haver de deixar el front ja que li van diagnosticar esquizofrènia.
El van internar a l'asil de San Giacomo Alla Tomba de Verona el 1947, on va romandre deu anys gairebé en total aïllament. Va ser després de deu anys quan va començar a dibuixar grafitis a les parets de l'hospital. Davant de la necessitat d'expressar-se la direcció de l'hospital va permetre que assistís al taller de pintura i escultura creat l'any 1957, juntament amb altres pacients. Aquest taller de pintura va ser creat per l'escultor escocès Michael Noble, l'italià Pi Castagna, el psiquiatre Mario Marini i el director Cherubino Trabucchi.
En aquest moment, la vida de Carlo Zinelli va experimentar un gir prodigiós. Al taller, s'encoratjava als pacients a pintar o esculpir lliurement. Carlo Zinelli gaudeix de les condicions ideals per a desenvolupar el seu potencial creatiu.
Absort en aquesta nova afició i ple d'entusiasme, Carlo Zinelli pinta i dibuixa durant vuit hores al dia. Aquest tractament sembla tenir excel·lents beneficis en el seu estat i comportament, i les avaluacions clíniques en confirmen la millora. A partir del 1964, es va donar a conèixer la seva obra en algunes exposicions, i va atreure l'atenció d'historiadors associats amb Jean Debuffet i la Compagnie de l'Art Brut.
El 1969 l'hospital va canviar de localització, a Marzana, Itàlia. Desorientat pel trasllat, Zinelli pintarà molt menys fins a la seva mort, l'any 1974.

## Obra

La seva obra inclou aproximadament 1.900 pintures i algunes escultures. Les pintures normalment són en fulls blancs, i a doble cara del 1962 al 1968. Aquestes obres a doble cara tenen continuïtat d'una cara a l'altra.
Va fer servir sobretot colors purs, per crear narratives que explicaven històries de la seva infància, i repetint figures per omplir el fons en un estil "horror vacui". Les figures humanes són sòlides i representades de perfil, normalment amb grans forats per representar els ulls o altres parts anatòmiques.

## Referències

* 1 2 Malet, Oriol. Un món d'Art Brut. Comanegra, novembre 2021. ISBN 978-84-18857-03-4. Arxivat 2022-01-02 a Wayback Machine.
* ↑ «In Carlo Zinelli and Eugen Gabritschevsky’s Art, the Life Spirit Endures» (en anglès). Hyperallergic, 25-03-2017.
* ↑ «Carlo Zinelli» (en castellà). Círculo de Bellas Artes de Madrid. [Consulta: 2 gener 2022].
* ↑ «Carlo Zinelli» (en anglès). Artsy.
# Llibre Verd (Gaddafi)

El Llibre verd (àrab: الكتاب الأخضر, Al-kitāb al-aẖdar) és un llibre polític escrit pel dirigent libi Muammar al-Gaddafi entre 1975 i 1981, en el qual s'exposen les idees del seu pensament polític, d'una manera semblant a com ho va fer Mao Zedong amb el seu Llibre roig. El llibre és el referent de l'anterior forma de govern de Líbia, anomenada Jamahiriyya, una república governada per Gaddafi mitjançant comitès populars. Jamahiriyya (àrab: جماهيرية, jamāhīriyya) és un neologisme en àrab modern que generalment és traduït com ‘Estat de les masses' i va ser el nom oficial de l'Estat de Líbia des de la Declaració de Sabha del 2 de març de 1977: «Gran Jamahiriyya Àrab Líbia Popular i Socialista».
Durant el govern del coronel Gaddafi es van publicar traduccions del llibre en diversos idiomes, entre ells el castellà. Líbia no tenia Constitució durant la Jamahiriyya, però usava com a fonament el Llibre verd. Amb la "Revolució Verda", que instaura la Jamahiriyya el 1977, la bandera de Líbia passa a ser completament verda, al·ludint al llibre del dirigent libi.

## Estructura

El llibre està estructurat en tres volums:
* La solució del problema de la democràcia: «l'autoritat del poble»
* La solució del problema econòmic: «el socialisme»
* El fonament social de la Tercera teoria universal

## Idees

El Llibre verd rebutja la democràcia liberal moderna europea i encoratja la creació d'una forma de democràcia directa basada en «comitès populars de base». Exposa la barreja personal de Gaddafi de socialisme, islamisme polític i nacionalisme àrab.

## Vegeu també

* Citacions del president Mao
* Jamahiriyya
* Ruhnama
* Socialisme àrab

## Referències

* 1 2 3 Gadafi quiere exportar la "tercera vía" política y social a través de su "Libro verde". El País, 12 d'octubre de 1979. (castellà)
* ↑ Constitució líbia, traducció en francès de la Universitat de Perpinyà
* ↑ El coronel Gadafi y su tercera vía. Anthony Giddens (paràgrafs 5 i 6) (castellà)
# Talal de Jordània

Talal de Jordània —àrab: طلال بن عبد الله, Ṭalāl ibn ʿAbd Allāh— (la Meca, 1909 - Istanbul, 1972) fou rei de Jordània entre 1951 i 1952, quan abdicà per raons de salut —els britànics afirmaven que patia esquizofrènia.

## Biografia

Talal va néixer a la Meca el 26 de febrer de 1909. Format militarment a la Reial Acadèmia Militar de Sandhurst del Regne Unit, on es graduà el 1939. Talal es coronà rei de Jordània quan assassinaren el seu pare, el rei Abdullah I, a Jerusalem. El seu fill Hussein, que acompanyava Abdullah, va estar a punt de morir també en el magnicidi.
Durant el seu breu regnat, Talal promogué la redacció d'una Constitució liberal per al Regne de Jordània, que permetés la formació d'un govern de caràcter representatiu amb ministres responsables de forma individual davant del Parlament. La Constitució fou ratificada l'1 de gener de 1952. També va treballar per millorar l'estat de les relacions que mantenien amb els veïns Egipte i Aràbia Saudita, que eren tenses.

## Núpcies i descendents

Casat el 1934 amb Zein al-Sharaf Talal (2 d'agost de 1916 – 26 d'abril de 1994) amb qui tingué sis fills:
* el príncep Hussein de Jordània (14 de novembre de 1935 – 7 de febrer de 1999), rei de Jordània.
* la princesa Asma, que morí poc després de néixer el 1937.
* el príncep Muhammad bin Talal (2 d'octubre de 1940 – 29 d'abril de 2021).
* el príncep El Hassan (20 de març de 1947).
* el príncep Muhsin, mort.
* la princesa Basma bint Talal (11 de maig de 1951).

## Mort

Va morir a Istanbul el 7 de juliol de 1972.

## Nota

* ↑ «Schizophrenia». Time Magazine, 18-08-1952. Arxivat de l'original el 2013-08-21. [Consulta: 17 agost 2010].
# Čovjek koga treba ubiti

Čovjek koga treba ubiti (l'home a qui volia matar) és una pel·lícula fantàstica iugoslava de 1979 en croat dirigida per Veljko Bulajić. La pel·lícula va ser seleccionada com a entrada iugoslava per al Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1979, però no va ser acceptada com a nominada.

## Sinopsi

Després de l'assassinat del tsar Pere III de Rússia, que va ser succeït per Caterina II de Rússia, Satanàs creu que l'equilibri entre el bé i el mal a la Terra s'ha desestabilitzat, i que això no pot ser. Per aquest motiu envia a la Terra al professor Farfa, que se sembla molt a Pere III, amb la missió d'ocupar el lloc del príncep de Montenegro Šćepan Mali. Quan és acceptat líder dels montenegrins es proclama tsar i inicia la resistència contra els turcs. Farfa és guanyat pel coratge dels montenegrins i s'enamora de la bella Elfa. Com que no segueix els seus plans, Satanàs es proposa matar-lo.

## Repartiment

* Zvonimir Črnko - Farfa Šćepan Mali / Petar III
* Vladimir Popović - Kapetan Tanovic
* Charles Millot - Agent prvog reda
* Ranko Kovačević - Djakon
* Tanja Bošković - Elfa
* Dušica Žegarac - Justina
* Tanasije Uzunović - Vrhovni sotona
* Mate Ergović - Stanko Palikarda, Elfin otac
* Zuzana Kocúriková - Zefira, bludnica
* Danilo Radulović
* Antun Nalis
* Ivica Pajer - Ruski Knez
* Ivo Vukcevic
* Veljko Mandic - Crnogorac

## Premis

Veljko Bulajić va obtenir el Premi a la millor direcció al XIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror de 1980.

## Referències

* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ El yugoslavo Bulajic, premiado, La Vanguardia, 12 d'octubre de 190
# Llorenç Ugas Dubreuil

Llorenç Ugas Dubreuil (Sabadell, 1976) és un fotògraf i artista català.
Es va formar com a fotògraf a l'Escola Illa, a la Facultat de Belles Arts de la Universitat de Barcelona i a l'Institut d’Estudis Fotogràfics de Catalunya, on s'especialitza en fotografia d’autor, entorn, imatge i creació, tècniques de positivat antic i conservació de col·leccions fotogràfiques. El cos central dels seus projectes s'articula al voltant de l'estudi de la ciutat i el paisatge. El 2021 el Museu d'Art de Sabadell va presentar la seva exposició «Tot el que no mires desapareix». El mateix any, va publicar el llibre 83.908 passes.

## Referències

* ↑ «Llorenç Ugas Dubreuil, la memòria del paisatge», 31-05-2016. [Consulta: 18 juny 2021].
* ↑ «Llorenç Ugas Dubreuil. Professor de Cursos d'Especialització IEFC.». [Consulta: 18 juny 2021].
* ↑ «Llorenç Ugas Dubreuil» (en espanyol europeu). [Consulta: 18 juny 2021].
* ↑ «Art, superfície i paisatge. Caminant amb Llorenç Ugas». [Consulta: 20 juliol 2021].
# Lluna fosca

El terme lluna fosca descriu l’última mitja lluna visible d’una Lluna minvant. La durada d’una lluna fosca varia entre 1,5 i 3,5 dies, segons la seva latitud eclíptica. En l'ús astronòmic actual, la lluna nova es produeix a la meitat d'aquest període fosc, quan la Lluna i el Sol estan en conjunció. Aquesta definició ha entrat en un ús popular, de manera que els calendaris normalment indicaran la data de la "lluna nova" en lloc de la "lluna fosca".
Una segona definició diu que el terme descriu la Lluna durant el període en què no reflecteix la llum solar directa cap a la Terra. El període en què la Lluna cap a la Terra no reflecteix la llum solar directa dura de 21 a 26 hores. El terme lluna nova es referia originalment a la fase de mitja lluna la primera nit que és visible, un o dos dies després de la conjunció. Els registres marítims del segle XIX distingeixen la lluna fosca (el moment en què només la llum de la terra il·lumina el costat proper de la Lluna) de la lluna nova i de la lluna minvant.

## Lluna fosca com a 30$^a$ divisió

El Oxford English Dictionary defineix la lluna nova com "la primera mitja lluna visible de la Lluna, després de la conjunció amb el Sol". Lluna fosca és un terme que s'utilitza per a una mitja lluna minvant. Quan l'òrbita de la Lluna es divideix en 30 segments, com feien els antics grecs en temps d’Homer, ho feien els babilonis i els indis encara avui (anomenant-los tithi), l’última fase s'anomena "lluna fosca". En grec, se l’anomenava “lluna vella” i s'associava a Hècate. A l’Índia s'anomena Amavasya i s'associa amb Kali. Ambdues deesses tenen una connotació fosca, d’aquí el terme lluna fosca.
A la cultura babilònica, grega i índia, la lluna fosca es produeix dins dels 12° de distància angular entre la Lluna i el Sol abans de la conjunció (un tipus de sizigia). La lluna nova es produeix dins dels 12 ° posteriors a la sizigia. Aquest arc de 12 ° és anomenat uma pels babilonis i tithi pels indis.
La Lluna triga 23 hores i 37 minuts a cobrir aquesta durada, però aquest període pot variar de 21 a 26 hores a causa de l’ anomalia orbital de la Lluna. Això significa que la "lluna fosca" realment dura aproximadament 23 hores i 37 minuts i inclou qualsevol hora assenyalada com a "lluna nova" en un calendari lunar, i no d'1,5 a 3,5 dies, com s'ha dit anteriorment.

## Vegeu també

* Lluna negra
* Fase lunar
* Sizígia (astronomia)

## Referències

* ↑ Maclin, Ellie. «Dark Moon vs. New Moon». Sciencing. Leaf Group Ltd.. [Consulta: 24 febrer 2019].
* ↑ Most, Glenn. Hesiod Volume 1: Theogony. Works and Days. Testimonia.. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 2006.
* ↑ Cole, Freedom. Amāvāsya and Pratipad. Jyotish Digest, Vol XI, Issue II, April-Sep 2014

## Enllaços externs

* http://astrology.about.com/od/foundations/p/DarkMoon.htm Arxivat 2014-08-21 a Wayback Machine.
# Lluís de Peguera de Llaudés

Lluís de Peguera de Llaudés (Barcelona, p.s.XVII— Barcelona, post. 30 de març de 1658) va ser un militar i polític català.
En el marc de la guerra entre el regne de França i la Corona hispànica, participa en la batalla de Leucata de 1637 i en la recuperació de Salses de 1639. Per aquests serveis, és ascendit per Dalmau III de Queralt, virrei de Catalunya, a mestre de camp, convertint-se a més en un dels cinc caps dels terços catalans.
Durant els primers compassos de la Guerra dels Segadors s'alinea amb les institucions catalanes. Pocs dies després del Corpus de Sang, els diputats del General l’envien a Perpinyà per socórrer la capital rossellonesa contra els atacs dels terços hispànics. El 12 d’agost de 1640 obté el privilegi de noblesa. A finals d’any (8 de desembre), és enviat al front de Lleida, on forma part de la victòria Tamarit de Llitera contra les tropes del duc de Nochera. Fins al juliol del 1641, Peguera també forma part dels combatents que intenten recuperar Tarragona per l’exèrcit catalano-francès.
A finals de 1643 s'exilia a Gènova, en ser acusat de partidari del bàndol hispànic. El 1646 fou ordenat cavaller de l'Ordre de Sant Jaume. Peguera no tornarà a Barcelona -on exercí de mestre racional- fins que la ciutat capituli a Felip IV de Castella. Segons Manel Güell, va morir poc després de dictar testament, el 30 de març de 1658 a la capital catalana.

## Referències

* 1 2 3 4 «Lluís de Peguera de Llaudés» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 27 gener 2024].
# Los enviados

Los enviados és una sèrie web d'intriga i suspens mexicana, dirigida per Juan José Campanella, Hiromi Kamata, Martino Zaidelis i Camilo Antolini. És protagonitzada per Luis Gerardo Méndez, Miguel Ángel Silvestre, Irene Azuela i Miguel Rodarte. La sèrie es va estrenar mundialment el 12 de desembre de 2021 en Paramount+ Llatinoamèrica.
El primer capítol es va estrenar el 12 de desembre de 2021 en el servei de streaming.

## Sinopsi

Dos sacerdots de Congregació per a la Doctrina de la Fe del Vaticà arriben a San Acacio, un petit poble a Mèxic, com enviats. Aquests van amb l'objectiu de verificar una suposada curació miraculosa per part d'un altre sacerdot que desapareix de manera misteriosa. Poc després arribar-hi, donen amb una comunitat psiquiàtrica als afores, que sembla amagar més d'un secret quant als miracles i desaparicions que allí esdevenen. Els religiosos temen així per les seves vides mentre la seva fe és portada a l'extrem.

## Repartiment
### Repartiment principal

* Luis Gerardo Méndez com Pedro Salinas
* Miguel Ángel Silvestre com Simón Antequera
* Irene Azuela com Adriana Cortés
* Miguel Rodarte com Federico Molina Reyes

### Repartiment recurrent

* Armando Espitia com Esteban
* Fernando Becerril com Monseñor Benavent
* José Sefami com Guillermo Prado
* Giovani Florido com Jerónimo
* Diana Lein com Valentina Blanco
* Assira Abbate com Emilia Graviano

## Episodis

| Temporada | Temporada | Episodis | Primer capítol | Último capítol |
| | 1 | 8 | 12 de desembre de 2021 | 16 de gener de 2022 |

## Referències

* ↑ «Los enviados (Serie de TV)» (en castellà), 23-01-2022. [Consulta: 23 gener 2022].
* ↑ «‘Los enviados', la apuesta de Paramount+ para conquistar Latinoamérica» (en castellà). forbes.com.mx, 12-12-2021. [Consulta: 23 gener 2022].

## Enllaços externs

* Tràiler oficial a YouTube
# Los jefes (pel·lícula)

Los jefes és una pel·lícula independent de drama, suspens i comèdia dirigida per Jesús "Chiva" Rodríguez i protagonitzada principalment pels integrants del grup mexicà de hip-hop Cartel de Santa.

## Sinopsi

La història segueix a Poncho, un adinerat estudiant d'una prestigiosa Universitat del nord de Mèxic qui, es veurà immers en el difícil i perillós món del narco, tot pel fet que decideix acompanyar al Greñas, un amic que treballa fora de la Universitat a comprar marihuana per primera vegada.

## Repartiment

* Eduardo Davalos - El perro
* Cesar Suárez - Bomba
* Emilio Salazar - El greñas
* Fernando Sosa - Poncho
* David Ramírez - Chiquilyn
* Daniel Rodríguez - Callado
* Mauricio Garza - El diablo
* Román Rodríguez - El chango
* Alan Maldonado - El flaco
* Melanie Pavola - Esposa

## Crítiques

La pel·lícula ha tingut en la seva majoria crítiques dividides, una part sosté que és sens dubte, una pel·lícula molt entranyable, divertida i amb molt d'humor negre. Segons els testimoniatges de les persones que van analitzar la cinta, és un fidel retrat de la realitat del narcotràfic en Mèxic. Amb el mèrit de ser una cinta independent i de baix pressupost, la qual va trigar 3 anys per a fer-se realitat.
Los Jefes va rebre per part de la Direcció General de Ràdio, Televisió i Cinematografia de Mèxic la classificació "C", a causa d'escenes de violència cruel, assassinats, consum constant de drogues i ús continu de llenguatge altisonant i de connotació sexual.

## Nominacions

A la LVIII edició dels Premis Ariel fou nominada a la millor actuació revelació masculina i a la 45a edició de les Diosas de Plata fou nominada a la millor banda sonora, opera prima, paper de quadre i revelació masculina.

## Referències

* ↑ «El Pulso SLP - Los Jefes película», 04-08-2015. Arxivat de l'original el 2015-08-07. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «Còpia arxivada», 04-08-2015. Arxivat de l'original el 2015-08-08. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ Una divertida tragicomedia criminal musical con todas las groserías que no se dicen en Y tu mamá también., cinepremiere.com
* ↑ Todo lo que tienes que saber sobre ‘Los Jefes', la película de Cartel de Santa, vice.com
* ↑ "La delgada línea amarilla" y "Gloria" lideran nominaciones a Ariel de México, La Vanguardia, 13 d'abril de 2016
* ↑ Revelan nominados de Las Diosas de Plata Arxivat 2015-04-09 a Wayback Machine., Crónica, 8 d'abril de 2015

## Enllaços externs

* Los jefes a YouTube
# Club Nàutic el Masnou

El Club Nàutic el Masnou (CNEM) és un club nàutic del Masnou, fundat l'any 1967. Impulsat per Joaquim Muñoz Aistizábal, primer president de l'entitat, l'entitat practica vela esportiva, motonàutica i esquí nàutic. També ha organitzat diverses proves d'àmbit estatal i internacional, com campionats d'Europa de la classe 470, finn, optimist, laser, europa i 420. Molts dels seus regatistes han guanyat diversos campionats estatals i medalles olímpiques, com Pere-Lluís Millet, medalla d'argent a Mont-real 1976 en 470, Miquel Noguer, medalla d'or a Moscou 1980 en Flying Dutchman, o les germanes Begonya, medalla d'or a Atlanta 1996 en 470, i Natàlia Via-Dufresne, medalla d'argent a Barcelona 1992 en Europa i a Atenes 2004 en 470.
L'entitat disposa d'una escola de vela, centre de talassoteràpia, piscina olímpica i sala de musculació. A més practica altres esports com futbol sala, caiac-polo, golf, senderisme i voleibol de platja.

## Referències

* 1 2 «Club Nàutic el Masnou». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Club Nàutic el Masnou - Lloc web oficial
# Yasuaki Aida

    En aquest nom japonès, el cognom és Aida.
Yasuaki Aida (japonès: 会田安明) (Yamagata, 10 de febrer de 1747 - Edo, 26 d'octubre de 1817), també conegut amb el nom Ammei Aida fou un matemàtic japonès del període Edo, fundador de l'escola Saijō Ryū (Escola superlativa). Va escriure 1.300 llibres (no tots de matemàtiques) dels quals se'n van publicar onze. Les seves aportacions més rellevants van ser en geometria, de les quals en sobreviuen nombrosos sangakus, i en teoria de nombres.
Aida va estudiar matemàtiques a l'escola Okazaki de Yamagata a partir del setze anys. Amb vint-i-tres anys ma marxar, per establir-se a Edo (actual Tòquio), on va treballar pel shogun Tokugawa Ieharu en temes d'enginyeria civil i sistemes d'irrigació.
Intenta entrar a estudiar a l'escola Seki ryū, però la seva enemistat manifesta amb el seu líder Sadasuke Fujita li ho impedeix. Aquesta rivalitat el va portar a escriure el Kaisei Sampō (Contra argument, 1785), contradient el que havia dit Fujita en el seu Seiyo Sampo (matemàtiques exactes, 1781).
El 1786, en morir Tokugawa Ieharu i ser substituït en el lloc de shogun per Tokugawa Ienari, Aida va perdre el seu lloc de treball i va crear la seva pròpia escola de matemàtiques que va anomenar Saijō ryū (la millor), que mantindrà la rivalitat durant més de vint anys amb l'escola Seki ryū. Una de les característiques de la seva escola va ser l'aversió a utilitzar la trigonometria per resoldre sangakus.

## Referències

* 1 2 Fukagawa i Rothman, 2008, p. 81.
* ↑ Horiuchi, 1998, p. 141.
* ↑ Jochi, 2008, p. 38.
* ↑ Horiuchi, 1998, p. 141-143.
* ↑ Unger, 2020, p. 52.

## Bibliografia

* Fukagawa, Hidetoshi; Rothman, Tony. Sacred Mathematics: Japanese Temple Geometry (en anglès). Princeton University Press, 2008. ISBN 978-0-691-12745-3.
* Horiuchi, Annick «Les mathématiques peuvent-elles n'être que pur divertissement ? Une analyse des tablettes votives de mathématiques à l'époque d'Edo» (en francès). Extrême-Orient, Extrême-Occident, Vol. 20, 1998, pàg. 135-156. DOI: 10.3406/oroc.1998.1059. ISSN: 0754-5010.
* Jochi, Shigeru. «Aida Yasuaki». A: Helaine Selin (ed.). Encyclopaedia of the History of Science, Technology, and Medicine in Non Western Cultures (en anglès). Springer, 2008, p. 37-38. ISBN 978-1-4020-4559-2.
* Unger, J. Marshall «On the acceptance of trigonometry in wasan: Evidence from a text of Aida Yasuaki» (en anglès). Historia Mathematica, Vol. 52, 2020, pàg. 51-65. DOI: 10.1016/j.hm.2020.06.004. ISSN: 0315-0860.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Yasuaki Aida» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Kazuo, Shimodaira. «Aida Yasuaki». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 12 juny 2015].
# Codi Omi

El Codi Ōmi (近江令, ōmiryō) és una compilació de regles de governs feta l'any 668, per tant, és la primera col·lecció de lleis Ritsuryō al Japó clàssic. Aquestes lleis van ser compilades per Fujiwara no Kamatari sota les ordres de l'Emperador Tenji. Actualment s'han perdut i nomé se’n té constància per breus referències en documents posteriors (entre els quals la Tōshi Kaden, una història del Fujiwara). Tampoc apareix al Nihon Shoki.
Ōmi-ryō, consta de 22 volums, Es considera que és la base del Asuka Kiyomihara ritsu-ryō de l'any 689; i precursors del Taihō ritsu-ryō of 701.

## Notes

* ↑ Ponsonby-Fane, Richard. (1959). The Imperial House of Japan, p. 52.
* ↑ Varley, p. 136 n43.

## Referències

* Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon. (1959). The Imperial House of Japan. Kyoto: Ponsonby Memorial Society. OCLC 194887
* Varley, H. Paul, ed. (1980). Kitabatake Chikafusa, 1359], Jinnō Shōtōki ("A Chronicle of Gods and Sovereigns: Jinnō Shōtōki of Kitabatake Chikafusa" translated by H. Paul Varley). New York: Columbia University Press. ISBN 0-231-04940-4.