OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Defensor lateral

El defensor lateral, en anglès cornerback (CB), és un tipus de jugador defensiu de futbol americà.
Els defensors laterals formen part de l'equip defensiu,i pertanyen a la secundària, i a l'inici de jugada, normalment es situen als extrems exteriors de la línia defensiva i una mica endarrerits en relació a aquesta, just davant dels receptors.
La seva funció principal és defensar els receptors per impedir les jugades de passada. Aquesta defensa la poden fer en zona o a l'home, depenent de la jugada que hagi estat pactada amb l'entrenador. La missió és la mateixa: molestar el receptor per assolir una passada incompleta, desviar la pilota o aconseguir una intercepció.
Així i tot, de vegades buscaràn placar el corredor, si hi ha jugada de correguda, o fins i tot mirar d'aconseguir un sac.
Són els jugadors més ràpids i àgils de l'equip, i han de tenir una bona capacitat de concentració.

## Referències

* ↑ «defensor lateral». termcat. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ «Cornerback» (en anglès). Merriam-Webster. Encyclopædia Britannica. [Consulta: 3 agost 2024].
* ↑ «Terms Glossary» (en anglès). NFL Football Operations. National Football League. [Consulta: 3 agost 2024].
* 1 2 3 «Esquinero» (en castellà). Theplaybook.jimdo.com. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ Miquel. «Posiciones – El Cornerback» (en castellà). 11InchBall, 28-02-2019. [Consulta: 29 juliol 2024].
* 1 2 Ibeas García, Rubén. «Las claves del trabajo de los cornerbacks en la defensa» (en castellà). As. Grupo Prisa, 04-05-2015. [Consulta: 29 juliol 2024].
# Dihidrogenfosfat de sodi

El dihidrogenfosfat de sodi és un compost inorgànic, una sal, constituïda per cations sodi(1+) ${\ce {Na+}}$ i anions dihidrogenfosfat ${\ce {H2PO4-}}$, la qual fórmula química és ${\ce {NaH2PO4}}$. S'empra com additiu alimentari amb el codi E339i, amb la funció de regulador de l'acidesa.

## Propietats

El dihidrogenfosfat de sodi es presenta en forma de pols blanca de cristalls inodors que cristal·litzen en el sistema monoclínic. La seva densitat és de 2,36 g/cm³. És soluble en aigua (85 g en 100 g d'aigua) i insoluble en etanol i dietilèter. En dissoldre's l'anió dihidrogenfosfat estableix un equilibri amb l'aigua i dona una dissolució lleugerament àcida (pH = 4,1–5,0 per a una dissolució a l'1%). La reacció és:
${\ce {H2PO4- + H2O <=> HPO4^2- + H3O+}}$Forma dos hidrats, el monohidrat ${\ce {NaH2PO4*H2O}}$ i el dihidrat ${\ce {NaH2PO4*2H2O}}$.

## Obtenció

No existeix de manera natural. A la indústria s'obté per reacció de l'àcid fosfòric ${\ce {H3PO4}}$ amb hidròxid de sodi ${\ce {NaOH}}$ segons la reacció de neutralització:
${\ce {H3PO4 + NaOH -> NaH2PO4 + H2O}}$

## Aplicacions

El dihidrogenfosfat de sodi s'utilitza en les formulacions de neteja de metalls i preparació de superfícies, com a font de fosfat en la fabricació farmacèutica i com a agent de control del pH en dentifricis, en recobriment d'esmalt vitri (sanitaris) i en la fabricació de fosfats de midó. Tant l'hidrogenfosfat de sodi com l'àcid fosfòric directament s'empren per produir un revestiment prim i insoluble de fosfat de plom(II) a les canonades de plom per evitar la dissolució del plom pels àcids de l'aigua.
En medicina s'empra per a la reposició de fosfats en situacions clíniques de hipofosfatèmia (dèficit de fosfats a la sang).
En alimentació té el codi E339i i s'empra com a corrector de l'acidesa, emulsionant, estabilitzador, segrestant i sal emulsionant.

## Referències

* ↑ PubChem. «Monosodium phosphate» (en anglès). [Consulta: 28 novembre 2019].
* ↑ Lazonby, John. «Phosphoric Acid» (en anglès britànic). [Consulta: 28 novembre 2019].
* ↑ «FICHA TECNICA FOSFATO MONOSODICO 1M FRESENIUS KABI 120 MG/ML CONCENTRADO PARA SOLUCION PARA PERFUSION». [Consulta: 28 novembre 2019].
* ↑ «Lèxic d'additius alimentaris | TERMCAT». [Consulta: 28 novembre 2019].
# Drongo escatós

El drongo escatós (Dicrurus bracteatus) és l'únic ocell membre de la família dels dicrúrids que es troba a Austràlia.

## Hàbitat i distribució

Habita la selva humida, manglars i zones més obertes a terres i muntanyes des de les Filipines, Moluques, arxipèlags D'Entrecasteaux, Louisiade, Bismarck, les illes Salomó i nord-est d'Austràlia.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia. «drongo escatós». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT, 2017–2020. [Consulta: 15 febrer 2021].
# Fernando Morientes Sánchez

Fernando Morientes Sánchez és un exfutbolista que jugava en la posició de davanter centre. Actualment és entrenador del CF Fuenlabrada. Va nàixer a Cilleros, Càceres, (Espanya), el 5 d'abril del 1976, però quan tenia 4 anys es va traslladar amb la seua família a Sonseca, Toledo.

## Clubs

* Albacete Balompié, 1992-1995
* Reial Saragossa, 1995-1997
* Reial Madrid, 1997-2003
* AS Mònaco, 2003-2004
* Reial Madrid, 2004-2005
* Liverpool FC, 2005-2006
* València CF, 2006-2009
* Olympique de Marsella, 2009-2010

## Palmarès
### Estatals

* 2 Supercopes d'Espanya - Reial Madrid - 1997 i 2001
* 2 Lligues - Reial Madrid - 2000-2001 i 2002-2003
* 1 Copa anglesa - Liverpool FC – 2006
* 1 Copa del Rei - València CF - 2008

### Internacionals

* 4 Lligues de Campions – 3 amb el Reial Madrid el 1998, 2000 i 2002 – 1 amb el Liverpool FC el 2005 (En aquesta no va disputar cap partit, ja que havia jugat ja aquella temporada amb el Reial Madrid)
* 2 Copes Intercontinentals - Reial Madrid - 1998 i 2002
* 2 Supercopes d'Europa - Reial Madrid el 2002 i Liverpool FC el 2005

### Distincions individuals

* Màxim golejador de la Lliga de Campions - AS Mònaco - 2004

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
Fernando Morientes amb la selecció espanyola - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Jocs Olímpics d'estiu 1996
1 Mora •
2 Mendieta •
3 Juanfran •
4 Javi Navarro •
5 Santi •
6 Òscar •
7 Raúl •
8 Roberto •
9 Corino •
10 José Ignacio •
11 Idiakez •
12 Karanka •
13 Aizkorreta •
14 Morientes •
15 de la Peña •
16 Lardín •
17 Sietes •
18 Dani •
Entrenador: Clemente
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1998
1 Zubizarreta •
2 Ferrer •
3 Aranzábal •
4 Alkorta •
5 Abelardo •
6 Hierro •
7 Morientes •
8 Guerrero •
9 Pizzi •
10 Raúl •
11 Alfonso •
12 Sergi •
13 Cañizares •
14 Iván Campo •
15 Aguilera •
16 Celades •
17 Etxeberria •
18 Amor •
19 Kiko •
20 Nadal •
21 Luis Enrique •
22 Molina •
Entrenador: Clemente
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de Futbol 2002
1 Casillas •
2 Curro Torres •
3 Juanfran •
4 Helguera •
5 Puyol •
6 Hierro •
7 Raúl •
8 Baraja •
9 Morientes •
10 Tristán •
11 De Pedro •
12 Luque •
13 Ricardo •
14 Albelda •
15 Romero •
16 Mendieta •
17 Valerón •
18 Sergio •
19 Xavi •
20 Nadal •
21 Luis Enrique •
22 Joaquín •
23 Contreras •
Entrenador: Camacho
Selecció de futbol d'Espanya – Eurocopa 2004
1 Cañizares •
2 Capdevila •
3 Marchena •
4 Albelda •
5 Puyol •
6 Iván Helguera •
7 Raúl •
8 Baraja •
9 F. Torres •
10 Morientes •
11 Luque •
12 Gabri •
13 Aranzubía •
14 Vicente •
15 Raúl Bravo •
16 Xabi Alonso •
17 Etxeberria •
18 César •
19 Joaquín •
20 Xavi •
21 Valerón •
22 Juanito •
23 Casillas •
Entrenador: Iñaki Sáez :
# Maraca

La maraca és un instrument de percussió indeterminada fet d'una carbassa, o un altre fruit natural de cavitat globular, omplert de llavors, grans de sorra o qualsevol granulat dur. Produeixen so en sacsejar-la pel mànec. És un instrument popular a l’Amèrica del Sud utilitzat sobretot en la música lleugera. En general es troben en parells, una per a cada mà. L'instrumentista que les toca es diu en castellà maraquero. Les maraques proveeixen ritme en l'espectre de freqüència alt. Es pot utilitzar una quantitat desigual de còdols en el parell per produir el seu so distintiu. Avui se'n fabriquen en una gran diversitat de materials (plàstic, baquelita, etc.).
* Duet de maraca i xiulet
La maraca pijao és un cilindre sense mànec fi de guadua omplert de llavors d'achira.
Tradicionalment, son fetes del fruit de la Crescentia cujete i farcides amb llavors. Tenen el seu origen en les tribus indígenes, que les usaven amb fins cerimonials molt abans de l'ocupació espanyola, encara que normalment no en parells.
La paraula prové d'un mot carib o arauac maraka o del guaraní mbaraká que va entrar en el català via el castellà.

## Usos

Als plans veneçolans s'utilitzen com a acompanyant de l'arpa i el cuatro en acoblaments de música flocklórica. Tot i la simplicitat de l'instrument, els maraqueres de la plana han aconseguit una tècnica impressionant de sincopats i contratemps a gran velocitat. En algunes regions el maraquera també sol cantar. Entre els seus millors exponents destaquen: Juan Ernesto Laya amb el grup Ensamble Gurrufío, Normando Betancourt, Andrés Coromoto Martínez, entre d'altres.
En Candelario a Colúmbia les maraques són utilitzades en diversos ritmes musicals com la vidita, la música de gaita i el Cachamba, entre d'altres. A Xile, a més d'indicar l'instrument la paraula es fa servir despectivament per referir-se a les dones que es dediquen a la prostitució.
Potser la seva importància a la salsa s'assembla al paper de «hihat» i el tambor de trampa en la música popular i rock. Un parell d'aquestes es fa servir per crear el so únic i tan comú en la música d'Amèrica.

## Referències

* 1 2 «Maraca». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Maraca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «maraca». A: Diccionari etimològic, 1996 (2004, 4a edició), p. 572. ISBN 9788441225169.
* ↑ Medina, Oscar. «Juan Ernesto Laya lanza producción solista La cosecha del maraquero | Revista Sala de Espera Venezuela» (en castellà). Sala de Espera, 28-05-2010. [Consulta: 30 juny 2021].
* ↑ Alouy, Patricia. «Las Maracas aliñadas de Normando darán sabor a las #NochesDeGuataca» (en castellà). Venezuela Sinfónica, 24-10-2014. [Consulta: 30 juny 2021].

## Enllaços externs

* Documental sobre les «La maraca llanera veneçolana» (en castellà).
* Maraques històriques al Musical Instrument Museums Online: «Maraca de la cultura guanacaste-nicoya del segle XIII-XV». Museu de la Música.
Viccionari
# Moros y cristianos (programa de televisió)

Moros y cristianos va ser un programa de debat de televisió, emès per la cadena Telecinco entre 1997 i 2001.

## Format

Emès en directe des de l'Auditori de la ciutat de Cornellà de Llobregat, i amb tres hores de durada, al llarg del programa dos grups de contertulians s'enfrontaven dialècticament per a abordar temes d'actualitat.

## Presentadors

Durant la primera temporada, des de la seva estrena fins al 29 de juliol de 1997, l'espai va ser conduït per Xavier Sardà. Després de les vacances estiuenques, el programa va tornar a emetre's des del 27 de setembre d'aquest any, presentat per Jordi González. Aquesta temporada va durar fins al 7 de febrer de 1998 i va trigar més de tres anys a tornar a la graella. Concretament, el 5 d'octubre de 2001 va començar la seva última etapa, amb presentació d'Antxón Urrusolo. La retirada definitiva de l'espai es va produir un mes després.

## Contertulians

Contertulians habituals que van cobrar gran popularitat van ser, entre d'altres, el Padre Apeles, Javier Nart, Santiago Segura, Juan Adriansens, Alfonso Cabeza, el cantant Ramoncín, Lucía Etxebarría, Karina Fálagan, la vident Aramís Fuster, l'actor José Sancho, l'humorista Mariano Mariano i la periodista Carmen García Ribas.

## Referències

* ↑ Xavier Sardá estrena mañana el debate "Moros y cristianos" La Vanguardia. 14 de febrer de 1997. Vist el 7 de setembre de 2010.
* ↑ Javier Sardá abre una ventana en Tele 5 Diari ABC. 14 de febrer de 1997. Vist el 7 de setembre de 2010.
* ↑ Un debate sin Apeles La Vanguardia. 29 de setembre de 1997. Vist el 7 de setembre de 2010.
* ↑ Último debate de ‘Moros y cristianos' El País. 7 de febrer de 1998. Consultat el 7 de setembre de 2010.
* ↑ Telecinco rescata Moros y Cristianos de manos de Antxón Urrusolo, nuevo director y presentador del debate Diari ABC. 6 d'octubre de 2001. Vist el 7 de setembre de 2010.
# Món possible

En lògica i filosofia, la noció de món possible s'utilitza per interpretar afirmacions modals com «és possible que plogui» o «és necessari que 1 + 2 = 3», i per definir algunes nocions filosòfiques com a essència i superveniència. No obstant això, no existeix acord sobre què són els mons possibles. Segons el realisme modal de David Lewis, els mons possibles són universos, i el nostre univers és només un entre molts. Per Saul Kripke en canvi, els mons possibles no són alguna cosa que es descobreix, sinó alguna cosa que s'estipula mitjançant descripcions. Per a Adams i Plantinga, entre d'altres, els mons possibles són conjunts maximals de proposicions. Que un conjunt de proposicions sigui maximal vol dir que si se li agrega qualsevol altra proposició, esdevé inconsistent. En tant conjunts, els mons possibles d'Adams i Platinga són entitats abstractes, platòniques. En lògica modal, la noció de món possible es pren com a primitiva i, per tant, no es defineix.

## Història

Gottfried Leibniz va introduir per primera vegada la noció de món possible en un treball de 1710 conegut com a Teodicea. Segons Leibniz, els mons possibles són idees en la ment de Déu, diferents maneres de com Déu podria haver creat el món. La seva conclusió és que com Déu és benvolent, el món actual ha de ser el millor de tots els mons possibles. Aquesta proposta va ser després ridiculitzada per Voltaire en la seva obra de 1759 titulada Cándido.
En 1959, Saul Kripke va utilitzar la noció de món possible per donar una semàntica formal a la lògica modal i demostrar la seva completesa semàntica. Des de llavors, el seu ús s'ha estès a d'altres parts de la lògica i la filosofia, per exemple per definir nocions com a essència o superveniència. Juntament amb la difusió del seu ús, va créixer també el debat sobre què són exactament els mons possibles.

## Referències

* ↑ Lewis, David. On the Plurality of Worlds (en anglès). Wiley, 1986.
* ↑ Pruss. Possible Words: What they are good for and what they are (en anglès). University of Western Ontario, 1991 [Consulta: 11 novembre 2018]. Arxivat 2013-01-26 a Wayback Machine.
* ↑ Kripke, Saul. Naming and Necessity (en anglès). Cambridge: Harvard University Press, 1980, p. 5. «Generalment, les coses sobre una situació contrafàctica no es «descobreixen», s'estipulen; els mons possibles no es donen necessàriament de manera purament qualitativa, com si els estiguéssim mirant a través d'un telescopi.»

## Vegeu també

* Lógica modal
* Saul Kripke
* David Lewis
# Guineu menuda

La guineu menuda (Vulpes macrotis) és una guineu nord-americana relativament comuna. El seu àmbit de distribució s'estén fins al nord de Mèxic. Alguns mastòlegs la classifiquen com a coespecífica de la guineu veloç, però la sistemàtica molecular ha assenyalat que es tracta de dues espècies diferents.

## Referències

* ↑ «guineu menuda». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 11 juny 2024].
Espècies vivents de carnívors :
Regne: Animalia  ·  Embrancament: Chordata  ·  Classe: Mammalia  ·  Infraclasse: Eutheria  ·  Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Feliformia :
Família Felidae :
Família Viverridae (inclou les civetes) :
Família Eupleridae :
Subordre Caniformia (continua més avall) :
Subordre Caniformia (continua més amunt) :
Família Canidae :
Família Mustelidae :
# Juan Carlos Domínguez Domínguez

Juan Carlos Domínguez Domínguez (Íscar, 13 d'abril de 1971) és un ciclista espanyol, ja retirat, que fou professional entre 1995 i 2006.
Durant la seva carrera esportiva aconseguí nombroses victòries en carreres d'una setmana, com ara la Volta a la Comunitat Valenciana, la Volta a Múrcia, la Setmana Catalana o la Volta a Astúries, entre d'altres. També guanyà una etapa al Giro d'Itàlia, victòria que li serví per vestir la maglia rosa durant una etapa. El 2000 va prendre part als Jocs Olímpics d'Estiu de Sydney.
El final de la seva carrera esportiva va estar marcat per una caiguda durant el Circuit de La Sarthe de 2006 que li provocà una fractura de clavícula, i la impossibilitat de participar en l'Eneco Tour del mateix any per tenir una taxa d'hematòcrit massa elevada.
La seva filla, Estela Domínguez, jove promesa del ciclisme espanyol, morí atropellada per un camió el 9 de febrer de 2023.

## Palmarès

* 1994
** 1r al Gran Premi Capodarco
** 1r a la Santikutz Klasika
* 1997
** 1r a la Volta a la Comunitat Valenciana
** 1r a la Volta a Múrcia i vencedor d'una etapa
** 1r a la Setmana Catalana i vencedor d'una etapa
* 1998
** 1r a la Clàssica d'Alcobendas
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Rioja
* 1999
** 1r a la Volta a la Rioja i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a Aragó i vencedor d'una etapa
** 1r a la Clàssica d'Alcobendas
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries
* 2001
** 1r a la Volta a Aragó i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a Astúries i vencedor d'una etapa
** 1r a l'Euskal Bizikleta
* 2002
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Catalana
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 2003
** Vencedor d'una etapa al Tour de Picardia
* 2004
** 1r a la Volta a Andalusia i vencedor d'una etapa
* 2005
** 1r a la Volta a Burgos i vencedor d'una etapa

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1995. 65è de la classificació general
* 1996. 72è de la classificació general
* 1997. 18è de la classificació general
* 1998. Abandona
* 2001. 121è de la classificació general
* 2002. 93è de la classificació general
* 2003. Abandona (8a etapa)
* 2004. Abandona (12a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1998. 45è de la classificació general
* 2000. Abandona (8a etapa)
* 2002. 45è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2004. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «Olympedia – Juan Carlos Domínguez». [Consulta: 9 febrer 2023].
* ↑ « Cyclisme - Circuit de la Sarthe », L'Équipe, 4 d'abril de 2006.
* ↑ « Tour du Benelux: Dominguez interdit de départ pour hématocrite trop élevé », Télévision Suisse Romande, 21 d'agost de 2006.
* ↑ «Muere arrollada por un camión en Salamanca la ciclista Estela Domínguez» (en castellà), 09-02-2023. [Consulta: 9 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de Juan Carlos Domínguez a sitiodeciclismo.net
# Jardí d'hort

Un jardí d'hort és un jardinet o una part d'un jardí on es practica l'agricultura de subsistència, és a dir destinat al consum familiar. Té doncs essencialment una funció utilitària, però al mateix temps aquest tipus de jardineria és un passatemps agradable i de vegades una passió. Aquest tipus de jardí està sovint ordenat en taules

## Estructura de l'hort

Es recomana sovint de descompondre l'hort en quatre parts iguals on es plantaran els diferents tipus amb llegums sobretot:
* les plantes d'arrels: patates, pastanagues, cols, coliflors, porros, carxofes, rave, raves negres, espàrrecs, all, cebes, escalunyes.
* les plantes de fulla: enciam i xicoira, espinacs, plantes condimentàries o fines herbes.
* les plantes de fruites o de llegums: tomàquets, pebrots, carabassons, cucurbitàcies, cogombres, cogombres petits, melons, pèsols, fesols blancs, vermells o verds, maduixeres.
* una rotació de conreus preparats amb adob verd: mostassa, Phacelia, alfals.
Tanmateix, per evitar una competència entre les plantes del mateix gènere, val més seguir les regles d'associacions de plantes companyes.
Cada any es canvien els conreus de parcel·la, el que permet no esgotar la terra conreant sempre les mateixes espècies al mateix lloc.
Es poden igualment plantar flors (com cosmos o clavell d'Índies (Tagetes patula) per exemple) pel plaer dels ulls però també per la seva capacitat per atreure certs pol·linitzadors o rebutjar certs paràsits.
Els arbres fruiters s'han de col·locar al verger i no a l'hort per no fer massa ombra a les plantes de l'hort.
El conreu de llegums a major escala, amb l'objectiu de comercialitzar-los, és l'horticultura.

## Jardins d'hort destacables

* El potager du roi a Versalles (Yvelines)
* El potager du château de la Roche-Guyon (Val-d'Oise)
* Els jardins del château de Villandry (Indre-et-Loire)
* El potager extraordinaire a la Mothe-Achard (Vendée)
* L'hort florit del castell de Saint-Jean-de-Beauregard (Essonne)
* L'hort del parc floral de la Source, Orleans (Loiret)
* L'hort del castell de La Bourdaisière a Montlouis-sur-Loire (Indre-et-Loire)
* El Jardí de Saint-Pierre-sur-Dives (Calvados)
* El potager des oiseaux al 3r arrondissement de París
* Els jardins d'hort del château-Dauphin, descrits per Montaigne, a Pontgibaud (Puy-de-Dôme)

## Vegeu també

* Jardí en quadrats
# Marc García Coté

Marc Garcia i Coté (Barcelona, 1980) és un actor de teatre, cinema i televisió.
Va estudiar primer a l'Institut del Teatre de la Diputació de Barcelona i després al Conservatoire National Supérieur d'Art Dramatique de París com a stagiaire étranger amb Nada Strancar, Cécile Garcia-Fogel, Caroline Marcadé i Claude Stratz, entre d'altres. També s'ha format en diferents cursos amb Stanislas Nordey, Declan Donnellan, Owen Horsely, Jean-Claude Berutti, Alexandre del Perugia i Nikolaj Karpov.
Des de 2012 viu entre París i Barcelona.
Com a actor ha treballat amb directors/es com Anne Monfort, Marta Gil i Polo, Pierre Notte, Yvette Vigatà, Emilià Carilla, José Sanchis Sinisterra, Chloé Dabert, Thomas Nucci, Oriol Broggi, Gerardo Vera, Magda Puyo, Carles Fernández, Jordi Prat i Coll, Simon Hatab, entre d'altres.
Es va fer conegut apareixent a la televisió. La seva aparició més coneguda es troba a la sèrie de Televisió de Catalunya Ventdelplà, on interpreta en Manel Estelrich. També ha aparegut a les sèrie La Riera com a Àxel Vendrell, el subxef de la fonda.
En cinema se l'ha pogut veure a Barcelona nit d'estiu o a Tots els camins de Déu.
Com a autor ha escrit: Niu, obra de teatre publicada per Arola Editors (2015) i El tret, novel·la publicada per Edicions Les tremendes (2018).

## Cinema

* El sexo de los ángeles (2011)
* Barcelona nit d'estiu (2013)
* Tots els camins de Déu (2014)

## Teatre

* El público, 2003
* Els fusells de la senyora Carrà, 2004
* Flechas del ángel del olvido, 2004
* Tres vint-i-set, 2007
* Trànsits, 2007
* Rey Lear, 2008
* Seguretat, 2008
* La casa en obres, 2009
* Vagas notícias de Klamm, 2009
* La festa, 2010
* Regla de tres, 2010
* Primaris, 2011
* Plus loin que les étoiles, 2011
* Un conte de Nadal, 2011
* Macbeth, 2011
* Viatges, 2011
* Carmen Chantier, 2014
* La nostra mort de cada dia, 2015
* Niu, 2015
* La importància de ser Frank, 2016
* Menjaràs la carn, 2017
* Allons François de la patrie, 2018
* El desig de capbussar-se, 2018
* Ànsia, 2019
* Pas pleurer, 2019
* La màgia lenta, 2020
* Le jour J, 2022
* Zona inundable, 2022
* Les traceurs, 2023
* TDDAY, 2023
* Monsieur Picasso, 2023
* Carmen, 2024
* Renacimiento, 2024
* La clameur du vide, (Direcció) 2024
* El clam del buit, (Direcció) 2024
* Conférence sur l'amour courtois, 2025
* La nuit juste avant les forêts, 2025-2026

## Televisió

* Majoria absoluta (2003)
* Ventdelplà (2005-2010)
* Ermessenda (2011)
* Cites (2015)
* La Riera (2018-2019)

## Referències

* ↑ Petit currículum Arxivat 2016-02-27 a Wayback Machine. al web de la seva representant Yolanda Fuster

## Enllaços externs

* Plana de la sèrie Ventdelplà amb la fotografia i la descripció del personatge Manel Estelrich Arxivat 2008-08-03 a Wayback Machine.
* Entrevista a La Voz de Castelldefels Arxivat 2008-09-29 a Wayback Machine.