OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Hospitaler i Caballer

Josep Hospitaler i Caballer (València, 26 d'octubre de 1820 - València, 22 d'abril de 1880) va ser un periodista i escriptor demòcrata.
Nascut a València, es va casar amb Francisca Orfila Janer amb qui va tindre dos fills, José Mauricio Hospitaler Orfila i Francisca Hospitaler Orfila
Va desenvolupar la seua carrera a Menorca, on treballà com a mestre d'escola d'instrucció primària al Col·legi Maonés, el qual va fundar i dirigir. Va combinar aquesta tasca amb la direcció de dos diaris de l'illa, el Diario de Menorca (1858-1866) i el Diario de Mahón, fins al 1869. També va escriure al Diario de Barcelona, entre d'altres.
A més a més va ocupar càtedres de llatí i retòrica a l'Institut de Maó, de la qual va ser cronista.
En la seua faceta d'escriptor, va publicar, Honores rompen palabras, o la Acción de Villalar 1848, el 1864 la Guia de forasteros en Menorca, La Conquista de Mahón en 1864 i cinc anys després el Vocabulario castellano-menorquín y viceversa. També va escriure una Ressenya topogràfica-històrica-estadística de l'illa de Menorca. Va deixar inacabat un Diccionario manual menorquín-castellano (1875).
Per altra banda va ser professor de l'Escola d'Artesans de València l'11 d'abril de 1880 abans de morir.

## Referències

* ↑ «Généalogie de José Hospitaler Caballer» (en francès). [Consulta: 20 abril 2019].
* ↑ «Biblioteca Virtual de Prensa Histórica > Búsqueda › El bien público - Año VIII Número 2132 - 1880 abril 27...». [Consulta: 20 abril 2019].
* ↑ Josep Hospitaler. Vocabulario castellano menorquin y vice-versa. Mahón : Imp. de Miguel Parpal, 1869.
* ↑ Josep Hospitaler. Diccionario manual menorquín castellano. Mahón : Imprenta de M. Parpal, 1875.

## Enllaços externs

* «Josep Hospitaler i Caballer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Josep Vives i Gatell

Josep Vives i Gatell (Vilabella, Alt Camp, 11 de gener de 1888 - Barcelona, Barcelonès, 12 de maig de 1978) fou un historiador, bibliògraf, arqueòleg, bibliotecari i prevere català.
Després d'estudiar al Seminari Pontifici de Tarragona i al Seminari Conciliar de Barcelona, fou ordenat sacerdot el 1913. També estudià a la Universitat de Barcelona, on es llicencià en Dret i en Teologia. Posteriorment, es doctorà en Filosofia i Lletres i posteriorment en Dret a la Universitat de Madrid. Des del 1927 ocupà el càrrec de bibliotecari a la Biblioteca Balmes de Barcelona. A Madrid va estudiar també sànscrit i va ampliar els seus coneixements d'àrab, hebreu i filologia romànica. Durant els anys de la Guerra Civil espanyola es traslladà a Alemanya, i va poder continuar els seus estudis a Friburg i Berlín.
L'any 1943 passà a ser membre de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Aquest mateix any començà a dirigir la delegació a Barcelona del Consell Superior d'Investigacions Científiques. Quan l'any 1968 es creà la Institució Milà i Fontanals, Josep Vives com a delegat del CSIC a Barcelona, es convertí en el seu primer director d'aquesta institució, fins que fou substituït per Marià Bassols de Climent. També fou president de la Societat Catalana d'Estudis Litúrgics des del 1970. Des de l'any 1927 fou el director de la revista Analecta Sacra Tarraconensia, fundada el 1925. La seva obra abasta camps tan diversos com la litúrgia, l'hagiografia, l'arqueologia o l'epigrafia, entre d'altres. Destaquen però, els seus estudis bibliogràfics sobre llengua i literatura catalanes, iniciats l'any 1928, i la publicació de diferents textos de literatura catalana medieval. Des de l'any 1927 dirigí la revista Analecta Sacra Tarraconensia, i des del 1948 també la revista Hispania Sacra.

## Referències

* 1 2 «Josep Vives i Gatell». Diccionari de la Literatura Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 29 setembre 2022].
* 1 2 3 «Josep Vives i Gatell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Cárcel Ortí, Vicente «José Vives Gatell». Reial Acadèmia de la Història [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Solà, Francisco de P. «Monseñor José Vives Gatell (1888-1978)». Analecta Sacra Tarraconensia, Vol. 51, 1978, pàg. 5-37 [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ Calvo i Calvo, Lluís. «The Milá y Fontanals Institution for Research in Humanities: generating knowledge in the interest of science, culture and progress». A: Milá y Fontanals Institution for Research in Humanities: 50 years, 1968-2018. Barcelona: CSIC - Institución Milá y Fontanals (IMF), 2020, pàgs. 5-40 [Consulta: 29 setembre 2022]. Arxivat 15 August 2022$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Fábrega Grau, Ángel «Monseñor José Vives». Anuario de Estudios Medievales. Barcelona: Institució Milà i Fontanals, Vol. 6, 1969, pàg. 667.
# Les Masies (Santpedor)

Una de les més importants és la masia de Llussà. Construïda al segle xiv, potser abans, però la documentació més antiga correspon a l'any 1331, està situada a 1,5 kilòmetres lluny del poble en direcció nord-est. L'any 1832 la pubilla del mas, Susanna Llussà contragué núpcies amb Josep Sala Espinalt, hereu de la casa de Vallbona. Posseeix una masoveria al nord de la casa gran, i un oratori que data de finals del segle XVII o principis del XVIII. Masia de Vallbona. També d'època medieval, és una de les cases més antigues del terme municipal, i alhora la més allunyada del nucli urbà. Es troba al límit occidental, sobre la riera de Vallverd. la família sala es vinculà amb els descendents del mas Llussà l'any 1832. Dins la seva propietat cal assenyalar "El Sitjà", al costat de la Costa de la Vila -en l'actualitat urbanització del Serrat de Castellnou-, completament en ruïnes; cal Bonic, deshabitada des de 1933 i cal Saleta, de propietat particular i encara habitada.
Masia de Ponsgrau. Situada a vint minuts a peu del poble en direcció a l'oest. Visqué, segurament, la seva època més esplendorosa durant el segle XVIII, per passar posteriorment a un propietari urbà. El 1965 la finca de Ponsgrau es parcel·là per a donar a lloc a la urbanització "Mirador de Montserrat" i la casa es transformà en restaurant.
Cal Mariano. La seva construcció data de l'any 1800, si bé substitueix una antiga casa situada a la plana d'Olius, el "Casalot", que arran de les Guerres Carlines, fou enderrocada. També estigué vinculada a la masia de Vallbona.
D'altres cases de les quals cal fer esment són: Sebarroja (reformada a finals del segle XVII), ca l'Ampolità (sobre el torrent d'Olius), mas de l'Arola, Burgaroles (reformada el 1734), cal Pinyot, mas d'en Comes, mas Grané, can Viladetes (des de l'any 1975 constitueix la seu de l'associació AMPANS per disminuïts psíquics), entre d'altres.

## Referències

* ↑ Història de les comarques de Catalunya Bages, p. 320. ISBN 8486538084.
# Salt del Nervión

El salt del Nerbion (en castellà Salto del Nervión. En èuscar Delikako ur-jauzia, Cascada del Delika) és una cascada situada a la frontera entre els termes municipals d'Amurrio, al País Basc, i de Berberana, a Burgos.
Amb 222 metres de caiguda, es tracta del salt d'aigua de major altura de la península Ibèrica. El salt es forma a partir del curs d'aigua originat pel riu Delika, confluència dels rierols Iturrigutxi, Ajiturri i Urita, en la seva arribada als tallats del Canyó de Delika. Passada la cascada, el riu Delika rep ja la denominació de riu Nervión.

## Característiques

Com que discorren per un terreny càrstic, aquests rierols són estacionals i només es precipiten per la cascada uns dos mesos l'any, coincidint amb època de pluges o desglaç de neus. La resta de l'any, les aigües de sistema càrstic ragen a la zona de la vall, ja prop de la localitat basca d'Urduña.

## Referències

* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 2 de setembre de 2012. [Consulta: 24 juliol 2012].
# Got de vi

El got de vi(Gomphus clavatus), és una espècie pertanyent al grup dels gots de vi, basidiomicets de la família de les gomfàcies, que habita en boscos mixtos de coníferes (avets i pins). És un bolet difícil de trobar, i catalogat com a espècie amenaçada dins la llista roja, el podem trobar des de l'estiu fins a finals de tardor.

## Descripció

Bolet amb aspecte de ventall o embut, en la maduresa còncau i fes lateralment; d’aspecte massís i consistència ferma, carnosa; de fins a 14 cm de diàmetre per 12 cm d’alçada; superficie de color lila a violeta, amb tons ocracis en madurar; sovint berrugosa; marge del barret ondulat i retallat.
Superfície inferior (revers) coberta per plecs molt irregulars, fusionats entre si, sovint formant xarxa, especialment vora el peu; del color del barret
Cama reduïda a un peu acabat en punta, de tons violacis.
Carn blanca però lila en les ferides; ferma de jove, quelcom blana en la maduresa.

## Hàbitat

Rar, però allà on apareix produint nombrosos exemplars; des d’estiu a tardor; sempre en localitats montanes; en avetoses, també vora pins, principalment pi negre i, opcionalment, faig.

## Comestibilitat

Comestible; és un bolet molt escàs, que està en regressió i cal protegir. No s'hauria de collir.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021. ISBN 978-84-18243-12-7.
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Els nostres bolets:. CIRO, 2012. ISBN 978-84-15286-01-1.

## Enllaços externs

* Gomphus Clavatus Fitxa del Got de vi.
# Grions

Grions és una entitat de població del municipi de Sant Feliu de Buixalleu, a la comarca catalana de la Selva. El 2006 tenia 216 habitants. El poble és centrat als voltants de l'església de Sant Gabriel.
N'és un fil notable Antoni Vicenç Domènec, dominic dels segles xvi i xvii nascut en la parròquia.
Entre les seves cases de pagès hi destaquen Can Puigmarí i Can Domènec.
Grions formava part de la Batllia de n'Orri (Vescomtat de Cabrera) a principis del Segle XIX. Amb la fi del règim senyorial, es va incorporar a l'ajuntament de Sant Feliu de Buixalleu juntament amb Gaserans.

## Referències

* ↑ «Sant Feliu de Buixalleu». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ «Antoni Vicenç Domènec». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Grieg Hall

Grieg Hall (en noruec Grieghallen) és una sala de concerts de 1.500 butaques situada a la plaça d’Edvard Griegs a Bergen, Noruega.
Grieghallen va ser nomenat en honor del compositor nascut a Bergen, Edvard Grieg, que va exercir de director musical de l'Orquestra Filharmònica de Bergen des del 1880 fins al 1882. Serveix com a seu de l'Orquestra Filharmònica de Bergen. L'edifici va ser dissenyat en estil arquitectònic modernista per l'arquitecte danès Knud Munk. La construcció es va iniciar el 1967 i es va acabar el maig del 1978.

## Esdeveniments

Grieghallen s'utilitza cada any per a una sèrie de concerts, ballets i representacions d'òpera. La instal·lació compta amb música simfònica, coral, jazz i pop. També és un centre de conferències i exposicions. Grieghallen ha organitzat seminaris i conferències, així com congressos nacionals i internacionals.
Va acollir el Festival d’Eurovisió el 1986 i és l’amfitrió de la competició anual del Norwegian Brass Band Championship, que té lloc a mitjan hivern. L'estudi de gravació de la l'edifici també és conegut per la comunitat de black metal, ja que s'hi van gravar diversos àlbums de black metal noruecs molt populars, amb Eirik Hundvin com a tècnic de so.

## Referències

* ↑ «Grieghallen». Bergen byleksikon. [Consulta: 1r octubre 2016].
* ↑ «Edvard Griegs plass». Bergen byleksikon. [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ Harald Herresthal. «Edvard Grieg». Ministry of Foreign Affairs. Arxivat de l'original el 2005-12-14. [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ «Bergen Filharmoniske Orkester». Bergen byleksikon. [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ «Knud Munk». Kunstindeks Danmark. [Consulta: 1r octubre 2016].
* ↑ «Grieghallen - fra Kongstanke til Konserthus». Grieghallens Billettkontor. Arxivat de l'original el 3 desembre 2013. [Consulta: 1r setembre 2017].

## Enllaços externs

* Grieg Hall - Lloc web oficial
# Gràcies per la propina (llibre)

Gràcies per la propina és una novel·la escrita per Ferran Torrent (Sedaví, 1951), publicada a l'editorial Columna el 1994. Fou adaptada al cinema per Francesc Bellmunt el 1997.

## Argument

El llibre tracta sobre la vida de dos germans, Ferran i Pepín, ells viuen amb la seva mare que es vídua, els germans no van arribar a conèixer el seu pare. La mare s'havia de fer càrrec dels dos fills i li era molt difícil perquè des que s'havia mort el seu marit havia caigut en una forta depressió.
Ferran i Pepín no els agradava estudiar i per això la seva mare els va traslladar a un altre col·legi de jesuïtes. Com que la seva mare no tenia els suficients ànims per cuidar-los, ho feien el seus avis i els seus oncles. Un dia en el col·legi els van donar la mala noticia de que la seva mare s'havia mort.
En una discussió amb el seu professor d’educació física els va expulsar, el seu oncle Tomàs els va oferir feina i ells sense dubtar-ho van di que sí. Ell tenia negocis de queviures i també venia begudes alcohòliques aconseguia els diners que li faltaven. Els dos germans coneixeran el millor amic del seu oncle Tomàs, el banderiller i més tard els amics d’en Tomàs.
Ferran i Pepín també passaven estones amb l’oncle Ramonet que es dedicava a cultivar les terres. En Tomàs i el seu soci, el Carraca, freqüentaven els nights clubs on sempre distribuïen totes les begudes alcohòliques, el soci es gastava gairebé tots els diners en prostitutes. Un dia en Tomàs va portar el seus nets a un night club i va ser alla on van perdre la virginitat.
L’avi d’en Ferran i en Pepín tenia problemes de respiració, només respirava amb una part del pulmó, el metge el va obligar a operar-se però ell no va voler i pocs dies després va morir.
Després d’uns mesos en Tomàs no es trobava gens bé i el seu company va decidir de portar-lo al hospital, alla tingué el seu primer infart, tots els seus familiars més propers el anaren a veure allí, després d’unes hores ell morí allí, Ramonet estava força trist per la mort del seu germà i perquè a l’home que estimava no volia acceptar la seva homosexualitat. Els dos néts prepararen un sopar entre en Ramonet i en Manolo i recuperaren la seva relació i tornaren a ser feliços.

## Anecdotari

Al llibre, es fa referència a un partit de futbol entre el València i el Llevant del 1963, on se cita erròniament el resultat. El grup d'animació Gol Gran, llavors capitanejat per Rafa Lahuerta, li va dedicar una pancarta on es llegia "Ferran, gràcies per la propina, però València 5, Llevant 3". És un dels pocs casos en Europa on des d'un camp de futbol s'ha dedicat una pancarta a un escriptor.

## Referències

* 1 2 3 Roch, Jaime. «“València és un artefacte literari perquè és la nostra ciutat”». Levante-EMV, 29-04-2021. [Consulta: 29 abril 2021].

## Enllaços externs

* Ferran Torrent
# Güleryüz

Güleryüz Karoseri Otomotiv Sanayi ve Tic. A.Ş, més conegut com a Güleryüz, és un carrosser turc amb seu a Bursa, que va iniciar el negoci reparant carrosseries el 1967. El taller dirigit per un pare i els seus tres fills es va convertir en una empresa el 1982.

## Història

La companyia va mantenir les seves activitats fabricant carrosseries d'autobusos en diferents xassís subministrats per Mercedes-Benz, MAN, Renault, que tenien motors instal·lats a voladisses posteriors. En aquell moment, aquests autobusos es fabricaven per a les necessitats de diferents organitzacions estatals i empreses privades, així com de les forces armades.
El 1991, l'empresa va iniciar la producció d'autobusos de dos pisos, utilitzant xassís subministrats per Volvo i DAF. El 1993 es va iniciar la fabricació d'autocars de luxe en xassís de Volvo i DAF de 12 o 15 m de longitud, que van ser exportats al Líban, l'Aràbia Saudita i Jordània.
A principis de 1999, la direcció de Güleryüz va decidir continuar amb la fabricació d'autobusos amb marca pròpia de la companyia i, el 2000, va començar la producció d' autobusos Cobra amb marca pròpia i actius propis acumulats, registrant un èxit significatiu en molt poc temps. A desembre de 2007, la marca s'ha consolidat entre els principals competidors en transport de la ciutat de Turquia.
L'abril de 2006, la direcció de Güleryüz va decidir ampliar la capacitat de producció invertint en una nova instal·lació que ocupés una superfície total de 61.000 m², dels quals 28.000 m² són espais interiors, on la producció en sèrie ha començat el juliol de 2007.
"Güleryüz" (turc) significa "rostre somrient" en anglès, cosa que fa que el seu model principal sigui divertit i s'anomeni: "Cobra de cara somrient".

## Productes
### Autobusos urbans

* Cobra GD 272
* Cobra GM 220
* Cobra GM 180
* Cobra Double Decker

### Autobusos de luxe

* Cobra GL 9
* Cobra GL 9L

## Enllaços externs

* Lloc web de Güleryüz
# Heartsease

Heartsease és una pel·lícula muda de la Goldwyn Pictures dirigida per Harry Beaumont i protagonitzada per Tom Moore, Helene Chadwick i Larry Steers. La pel·lícula, basada en l’obra teatral homònima de Charles E. Klein, es va estrenar el 17 d’agost de 1919. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Eric Temple, un compositor que lluita per no caure en la indigència, acompanya la seva germana Alice a Irlanda per visitar la tia del seu promès. Durant la seva estada Eric s'enamora de Margaret Neville, una noia que viu amb el seu pare i la seva jove madrastra en la finca contigua. Tot i que Lord Neville voldria que Margaret es casés amb el ric Sir Geoffrey Pomfret, un músic aficionat, ella prefereix Eric ja que li ha dedicat la cançó "Heartsease" (pensament silvestre) de la seva nova òpera. Lady Neville també afavoreix Eric i promet enviar la seva partitura a un productor, mentre en secret paga alguns deutes contrets pel difunt pare d’Eric. Sir Pomfret roba la partitura de l’òpera d’Eric i diu a Lord Neville que la seva esposa estima Eric i li ha donat uns diners. Lord Neville acusa el compositor de ser un aventurer i Margaret el rebutja creient que realment ha intentat seduir la seva madrastra. Més tard, Eric és atacat pels lacais de Pomfret que el deixen amnèsic. Durant l'estrena de l’òpera, de la qual Pomfret s'ha apropiat, Eric recupera la memòria en escoltar "Heartsease" i desemmascara el seu rival. Eric i Margaret es casen mentre que Pomfret queda marginat socialment.

## Repartiment

* Tom Moore (Eric Temple)
* Helene Chadwick (Margaret Neville)
* Larry Steers (capità O'Hara)
* Alec B. Francis (Lord Neville)
* Sidney Ainsworth (Sir Geoffrey Pomfret)
* Herbert Prior (major Twombley)
* William Burgess (Peter Padbury)
* Rosemary Theby (Lady Neville)
* Mary Warren (Alice Temple)

## Referències

* ↑ «“Heartsease”». Motion Picture News, 06-09-1919, pàg. 2055.
* ↑ «“Heartsease” favored by National Board». Motion Picture News, 23 d’agost 1919, pàg. 1656.
* ↑ «Advance information on all film releases». Motion Picture News, 30 d’agost 1919, pàg. 1876.
* ↑ «Heartsease» (en anglès). American Silent Feature Film Survival Database, 05-01-2017. [Consulta: 15 març 2021].

## Enllaços externs

* Heartsease al catàleg del American Film Institute
# Jordi II d'Imerècia

Jordi II (georgià: გიორგი II, Guiorgui II) era el fill gran i va ser successor de Bagrat III d'Imerècia com a mepè (rei) d'Imerècia el 1565. Va morir el 1585.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Antoni Blanes Joan

Antoni Blanes Joan (Artà, 1820 - Palma, 1885) fou un comerciant mallorquí, cavaller de l'ordre de Carles III.

## Vida

Emigrà a Puerto Rico el 1838, instal·lant-se a Mayagüez, on fundà una important firma comercial i el 1865 l'hospital de Sant Antoni. Dugué a terme una gran activitat de caràcter social i per això fou nomenat síndic protector dels esclaus.
Tornà a Mallorca el 1866 i adquirí grans importants edificis com la casa del marquès del Reguer, al carrer de la Unió de Palma, en la qual, obres dels millors pintors mallorquins de l'època (Anckerman, Mestre, Bauçà i Ribes), algunes de les quals es troben dipositades a l'església de Sant Salvador d'Artà.
En aquest poble va col·laborar en la construcció amb el seu germà Monserrat, de l'hospital de Santa Rosa i contribuí a fer-hi el cementeri municipal, la capella i l'ermita de Sant Salvador.
Va morir a Palma l'any 1885.

## Distincions

Fou nomenat fill il·lustre d'Artà raó per la qual també se li concedí un carrer amb el seu nom.

## Referències

* ↑ «Artà (i quarta part)ː Personatges destacats. Antoni Blanes Juan (Artà, 1820 - Palma, 1885)». Coneguem Mallorca 62.. Consell de Mallorca. [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Marimón Riutort, Antoni. Les repercussions de les guerres de Cuba i de les Filipines a les Illes Balears, 1993, p. 451 [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Gili Ferrer, Antoni «Els Blanes d'Artàː la nissaga del Blanes Viale». Memòries de la Reial Acadèmia Mallorquina d'Estudis Genealògics, Heràldics i Històrics, Núm. 13, 2003, pàg. 93-115. ISSN: 1885-8600 [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Carrer Antoni Blanes a Artà (Google Maps)

## Bibliografia

* Calendari Artanenc 2008. Fills il·lustres d'Artà. Pàg. 34.
# La Faja

«La Faja» té aquests significats:
* La Faja (occità) o Lafage (francès), municipi francès al departament de l'Aude (regió d'Occitània)
* La Faja (Corresa), municipi francès al departament de la Corresa (regió de Nova Aquitània)
* La Faja (Losera), municipi francès al departament del Losera (Occitània)
* La Faja de Sent Julian, municipi francès al departament del Losera (Occitània)
* Dremil e la Faja, municipi occità del Tolosà, en el Llenguadoc, en el departament de l'Alta Garona (Occitània)
* Sant Pèire de la Faja, municipi occità del Llenguadoc al departament de l'Erau (Occitània)