OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El amor menos pensado

El amor menos pensado és una pel·lícula argentina de comèdia romàntica, protagonitzada per Ricardo Darín i Mercedes Morán, coescrita i dirigida per Juan Vera i produïda per Patagonik Film Group. Es va estrenar el 2 d'agost de 2018.

## Sinopsi

En Marcos (Ricardo Darín) i l'Ana (Mercedes Morán) són un matrimoni que porta 25 anys junts. No obstant això, el dia en què el seu fill se'n va a estudiar a Espanya, es troben enfront del buit que s'anava obrint gairebé imperceptible entre tots dos i en una conversa més o menys espontània s'adonen que ja no tenen res que els sostingui com a parella. No és que es barallin o es portin malament; la passió hauria començat a extingir-se i com que no saben com reaccionar, decideixen separar-se. A partir d'aquest moment, comencen a viure la seva solteria a partir d'un esdevenir de desventures amoroses a través de xarxes digitals.

## Producció

La cinta es va presentar en el Festival de Canes en el marc del Marché du Film, destinat a negociacions de producció i venda de drets internacionals per a la distribució, on la cinta va aconseguir gràcies a la companyia de vendes FilmSharks nombroses vendes en països d'Amèrica, Europa i Àsia.

## Referències

* ↑ «El amor menos pensado».
* ↑ «Crítica de "el amor menos pensado": el placer de estar contigo».
* ↑ «Festival de Cannes 2018: El cine argentino pisa fuerte en el Marché du Film» (en español). Otros Cines. [Consulta: 15 maig 2018].
# Sofiane Guitoune

Sofiane Guitoune (Alger, el 27 de març de 1989) és un jugador de rugbi franco-algerià que juga amb l'USA Perpinyà.
# Portal (arquitectura)

El portal és, en llenguatge col·loquial, la porta gran d'entrada a un edifici o la porta d'entrada a qualsevol casa o habitació. Una portalada és el conjunt d'elements arquitectònics que formen la porta i la seva ornamentació que acostuma a recollir imprès els seus peculiars caràcters l'estil de l'edifici. A l'art grecoromà, la portalada es componia sovint de columnes superposades adossades a la paret o poc sortints i disposades en ambdós costats de les portes que enquadren. Entre les portalades d'estil romà d'Orient o romàniques hi ha les de Sant Marc de Venècia i la catedral d'Angulema. Entre les d'estil gòtic són cèlebres les de les catedrals de Reims, Estrasburg, Notre-Dame de París i, a Espanya, les de les catedrals de Tarragona, Lleó o Burgos entre d'altres. Són també molt notables les portades dels monestirs d'Oseira i Ripoll i a l'arquitectura moderna, les de Basílica de Sant Pere del Vaticà a Roma, Saint Paul de Londres, l'església de la Madeleine de París, etc.
Portal és també la porta d'entrada d'una ciutat o una vila.

## Referències

* ↑ «Portal (arquitectura)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* FULLANA, Miquel, Diccionari de l'art i dels oficis de la construcció. Editorial Moll, 1974. ISBN 84-273-0372-6
* Diccionari enciclopèdic popular il·lustrat Salvat dels anys 1906 a 1914 que es troba en el domini públic
Viccionari
# Biscargis

Biscargis d'Ilercavonia (en llatí, Biscargi en iber) és una antiga població ibera de la península Ibèrica. El seu nom vindria de l'iber Bizkar, que significa «puig, cim».
Mencionat per Claudi Ptolemeu (Ptol., II, 6), i per Plini el Vell sota el nom de Bisgargis (Plin., I, 142), els seus habitants eren anomenats els biscargitani o bisgargitani.
Ha estat situada a la regió d'Ilercavonia, que es correspon a l'actual província de Castelló, a una petita part del sud de Catalunya i a la meitat sud d'Aragó. No obstant, si bé coneixem les fronteres d'aquesta antiga província, no hi ha consens entre els especialistes sobre la localització d'aquesta població. Alguns autors l'han relacionat amb l'antiga ciutat emmurallada íbero-romana de Moleta dels Frares, a Forcall.

## Notes i referències

* ↑ Onomasticon Cataloniae, Joan Corromines
* ↑ Recerques sobre els habitants primitius d'Espanya amb l'ajuda de la llengua basca, Friedrich Wilhelm C.K.F. Humboldt (freiherr von.)
* ↑ Arasa i Gil, Ferran. «La Moleta dels Frares. Una ciudad romana en Castellón». [Consulta: 18 febrer 2016].
# Bernard Palissy

Bernard Palissy (Sant Avit, prop de La Capèla Biron (Òlt i Garona), cap a 1510 - París, 1589 o 1590) va ser un ceramista i científic francès, famós per haver maldat durant 16 anys per imitar la ceràmica xinesa.

## Biografia

Fill d'una família pobra, va adquirir els seus coneixements de manera autodidacta. Cap a 1539 va fer recerques sobre l'esmalt blanc. El 1546 es va fer hugonot i per aquesta causa el 1559 va ser empresonat.
El 1572, protegit per Caterina de Medicis, sobreviu a la matança de protestants de la nit de Sant Bartomeu i es refugia a Sedan.
El 1574 torna a París, on imparteix classes científiques. Diserta sobre l'aigua de les fonts, els metalls contra l'alquímia, sobre l'arc de Sant Martí, etc. Se'l considera un precursor de l'edafologia.
El desembre de 1586, tornà a ser detingut per ser hugonot i és condemnat a l'exili, però restà a París i el 1588 és condemnat a mort, pena commutada per cadena perpètua. Morí a la Bastilla de París.

## Com artista

* A partir de 1530, estudia la tècnica de cocció dels glacejats. De 1536 a 1556 es dedica a estudiar el secret de l'esmalt.

## Com a científic

Treballà com a geòmetra.
* El 1562: dissenya la gruta rústica del duc de Montmorency.
* El 1580, publica a París Discours admirable de la nature des eaux et fontaines tant naturelles qu'artificielles.
* En L'Art de terre, reflecteix la seva lluita per aconseguir un esmalt francès.
* Treballarà en el camp de la mineralogia, la vida vegetal i els fòssils.
Inspirà Honoré de Balzac la figura de Balthazar Claës en la novel·la La Recherche de l'absolu.

## Notes

* ↑ Louis AudiatBernard Palissy
* ↑ Bernard Palissy: étude sur sa vie et ses travaux page 350

## Bibliografia

* Agrippa d'Aubigné, «Histoire universelle». 1616.
* Smiles (Samuel), «Self-Help», London, 1859.
* Fillon (B.), «L'art de terre chez les Poitevins». Niort, 1864.
* Palissy (B.), «Discours admirables». rééd. 1961.
* Louis Audia Bernard Palissy 1868.
* Amico (L.), «A la recherche du paradis terrestre - Bernard Palissy et ses continuateurs.» Paris, 1996.
* Ballot (M-J.), «La céramique française au musée du Louvre : Bernard Palissy et les fabriques du Plantilla:S-». Paris, 1924.
* Gibbon (A.), «Céramiques de Bernard Palissy». 1986.
* Latier (M.), «Faïences et faïenciers d'Angoulême de 1748 à 1914», Bordeaux, 1971.
* Lecoq (M.), «Le Jardin de la Sagesse de Bernard Palissy», in : Histoire des jardins, de la Renaissance à nos jours, Paris (Milan), Flammarion (Electra), 2002 (1990), pages 65–73
* Thauré (M.) (1995). Bernard Palissy. Le savant derrière le mythe. in Aventures scientifiques. Savants en Poitou-Charentes du XVIe au Plantilla:S- (DHOMBRES J., dir.), Les éditions de l'Actualité Poitou-Charentes (Poitiers) : 160-171. ISBN 2-911320-00-X

## Enllaços externs

* (anglès) Bernard Palissy a Artcyclopedia.
* Biografia de Bernard Palissy Arxivat 2009-08-27 a Wayback Machine..
* Château de Troissereux: parc dissenyat per Bernard Palissy.
# Monestir del Gran Meteor

El Monestir del Gran Meteor (Μεγάλο Μετέωρο en grec) és un monestir ortodox, que es troba al nord de Grècia, a la plana de Tessàlia, a prop de la ciutat de Kalambaka, a la vall del riu Peneu. Forma part d'un grup de sis monestirs que es designen com a Monestirs suspesos en l'aire o Monestirs en el cel, situats a Els Meteors (Meteora), que foren classificats com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des de l'any 1988.
El monestir es va crear com a claustre de Sant Atanasi de Meteora en la primera meitat del segle xiv. Atanasi va construir un temple dedicat a la Mare de Déu, que es va conéixer com la Mare de Déu de la Pedra del Meteor, i hi creà una comunitat monàstica. Entre el 1544 i el 1545 es va construir un nou katholikon, dedicat a la Transfiguració de Jesús. En el mateix període també se n'alçà la torre i el 1572 la granja que la voreja. El 1806 s'hi feren noves cel·les.
Els seus frescos són composicions iconogràfiques inspirades en els dogmes i litúrgia de l'Església ortodoxa. Es caracteritzen per la seua gran qualitat artística, plasticitat i mestratge. Les imatges reflecteixen un fervor religiós ortodox. Se'n desconeix l'autoria, tot i que sí que se sap que els frescos del katholikon del Gran Meteor els va fer Teòfanes de Creta, i que serien la seua darrera obra.
A prop de l'entrada del monestir hi ha una torreta que albergava el celler i l'espai per a les provisions dels monjos. A hores d'ara és una mena de sala museu per a visitants, perquè coneguen la vida quotidiana dels monjos.

## Referències

* ↑ «Meteora». UNESCO Culture Sector. [Consulta: 15 juny 2018].
* ↑ «Monestir del Gran Meteor». Ministeri de Cultura Hel·lé. [Consulta: 15 juny 2018].
* ↑ «Monasterio del Gran Meteoro». Ministerio de Cultura Heleno. [Consulta: 15 juny 2018].
# Last day of work

Last day of work és una empresa creadora de videojocs amb seu a Califòrnia, fundada en 2002 per Arthur Humphrey. La seva particularitat és que es tracta de jocs de temps real, on continuen succeint esdeveniments encara que l'equip estigui apagat. Són jocs d'estratègia i individuals que giren al voltant d'una illa màgica, Isola. El seu públic familiar l'ha fet rebre diversos premis, com el Parents' Choice Foundation Award, entre altres.

## Fish Tycoon i Plant Tycoon

En aquests dos jocs es tracta de reproduir les espècies extintes de peixos i plantes de l'illa d'Isola creuant les espècies existents, invertint en recerca i comprant accessoris per millorar l'aquari o l'hivernacle. Són jocs disponibles per a PC o Palm.

## Virtual Villagers

Aquesta saga de videojocs (cinc entregues) es basa a ensenyar els nàufrags a l'illa d'Isola habilitats per sobreviure i resoldre els engimes que planteja l'illa. Es pot ajudar els personatges a recollir fruita, construir edificacions, tenir fills o aprendre medicina, entre altres. La mecànica del joc l'apropa a la simulació a les diferents entregues, que exploren diferents parts de l'illa. Ha aparegut també una versió urbana, Virtual Families.
# Brenner Autobahn

La Brenner Autobahn (italià: AutoBrennero o Autostrada del Brennero, anglès: Brenner Motorway) és una autopista troncal europea de gran importància, que connecta Innsbruck al mig d'Àustria amb Mòdena al nord d'Itàlia.
Batejada com A13 en la part austríaca, l'autopista és relativament curta i està totalment localitzada dins de l'estat del Tirol. A partir de la frontera entre Itàlia i Àustria al Pas del Brenner (1,374m-4,508 ft), dins Itàlia, esdevé l'autopista A22 i arriba fins Mòdena, on connecta amb l'autopista A1 entre Milà i Roma. És part de l'important autopista europea E45.
L'històric Pas del Brenner és el més baix a l'entorn dels Alps Orientals Centrals; aquesta era la ubicació més favorable, per això es va decidir construir-hi la primera autopista d'encreuament entre les principals cadenes Alpines. A diferència d'altres passos més alts dels Alps, el pas del Brenner pot estar obert tot l'any inclús els mesos d'hivern. La construcció de l'autopista es va iniciar el 1959 i la Brenner Autobahn, incloent el Pont Europa (el pont d'autopista més alt d'Europa en aquells moments), quedava parcialment oberta el 1963.

## Recorregut
### Àustria

L'autopista A13 comença al sud d'Innsbruck a partir de l'autopista A12 est-oest Inntal Autobahn, que enllaça Bregenz a l'Àustria occidental amb Kufstein a prop la frontera de Baviera dins Alemanya. A 565 m (1,854 ft) m (1,854 ft) sobre el mar, la Brenner Autobahn ascendeix cap amunt del Wipptal (Wipp Vall), passant pels pobles Steinbach i Gries-am-Brenner, i arriba all Pas del Brenner a 1,374 m (4,508 ft) damunt mar.

### Itàlia

Després de passar per les àrees de peatge a 200 metres al sud de la frontera entre Itàlia i Àustria, l'autopista A22 comença el seu descens gradual a través del vall d'Eisacktal. Passa pels pobles de Sterzing i Brixen abans d'arribar als afores de Bolzano a 262 m (860 ft) m (860 ft) per sobre del nivell del mar. Després de Bolzano, l'autopista continua cap a Auer, Trento, Rovereto, Ala i connecta amb l'Autopista A4 de Milà-Venècia a l'oest de Verona. Més enllà de Verona, l'autopista segueix cap a Màntua i Mòdena, on acaba i connecta amb l'autopista A1.

## Peatges

La Brenner Autobahn és una autopista de peatge tant a Àustria com a Itàlia. Quan es viatja per l'autopista A13 austríaca, els conductors estan obligats a pagar els peatges addicionals (alemany: Maut), ja sigui per targeta de crèdit o diners en efectiu al peatge encreuament de Schönberg im Stubaital o per mitjà del sistema de prepagament Videomaut. De fet, la Brenner Autobahn és una Autopista de peatge especial (alemany: Sondermautstrecke), que està exempt de la targeta de peatge generalment obligatòria a les autopistes i autovies d'Àustria.

## Vegeu també

* Pas del Brenner
* Viaducte Sfalassà
* Viaducte Itàlia
* Pont Europa
* Brenner
* Túnel de base del Brenner

## Referències

* ↑ «RIS Dokument». bka.gv.at.
* 1 2 «Europa Bridge - HighestBridges.com» (en anglès). HighestBridges.com. [Consulta: 29 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Colle_Isarco_Viaduct
# Gran Premi de Pescara del 1957

Resultats del Gran Premi de Pescara de la temporada 1957 de Fórmula 1, disputat al circuit de Pescara, Itàlia el 18 d'agost del 1957.

## Resultats

| Posició | Número | Pilot | Equip | Voltes | Temps/Retirada | Posició de sortida | Punts |
| 1 | 26 | Stirling Moss | Vanwall | 18 | 2h 59' 23. 3 | 2 | 9 |
| 2 | 2 | Juan Manuel Fangio | Maserati | 18 | + 3' 13.9 min. | 1 | 6 |
| 3 | 6 | Harry Schell | Maserati | 18 | + 6' 46.8 min. | 5 | 4 |
| 4 | 14 | Masten Gregory | Maserati | 18 | + 8' 16.5 min. | 7 | 3 |
| 5 | 30 | Stuart Lewis-Evans | Vanwall | 17 | + 1 Volta | 8 | 2 |
| 6 | 8 | Giorgio Scarlatti | Maserati | 17 | + 1 Volta | 10 | |
| 7 | 24 | Jack Brabham | Cooper - Climax | 15 | + 3 Voltes | 16 | |
| Ret | 34 | Luigi Musso | Ferrari | 9 | Pèrdua d'oli | 3 | |
| Ret | 10 | Paco Godia | Maserati | 9 | Motor | 12 | |
| Ret | 20 | Bruce Halford | Maserati | 9 | Transmissió | 14 | |
| Ret | 16 | Jo Bonnier | Maserati | 7 | Escalfament motor | 9 | |
| Ret | 4 | Jean Behra | Maserati | 3 | Pèrdua d'oli | 4 | |
| Ret | 22 | Roy Salvadori | Cooper - Climax | 3 | Accident | 15 | |
| Ret | 28 | Tony Brooks | Vanwall | 1 | Motor | 6 | |
| Ret | 18 | Horace Gould | Maserati | 0 | Accident | 11 | |
| Ret | 12 | Luigi Piotti | Maserati | 0 | Motor | 13 | |

## Altres

* Volta ràpida: Stirling Moss 9' 44. 6 (a la volta 9)
* Pole: Juan Manuel Fangio 9' 44. 6

## Enllaços externs

* «Web oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 3 juny 2010].
# Weissella beninensis

Weissella beninensis (abreujat W. beninensis) és un bacteri grampositiu pertanyent al gènere Weissella, i resulta ser l'únic d'aquest que presenta motilitat (caracter atípic en aquest gènere). La motilitat va poder ésser observada mitjançant microscopia de contrast de fase, i es van observar flagels perítrics amb microscopia electrònica de rastreig. Pot créixer a 15 °C, però no a 45 °C, també en un rang de pH entre 3,9 i 8, i fins un 4% de NaCl. Pel que fa al metabolisme pot produir amoníac a partir d'arginina. Produeix gas en el procés de catabolisme de la glucosa i també àcid làctic (ambdós enantiòmers). Pot produir àcid a partir de galactosa, lactosa, melibiosa, raffinosa i sacarosa, però no de l'arabinosa i la xilosa. El contingut en G+C és d'entre 37 i 37,2%.
Aquesta espècie va ser descrita en un estudi del 2010 on, mitjançant tècniques moleculars com la seqüenciació del 16S rRNA i la hibridació DNA:DNA, es va poder diferenciar W. beninensis de la seva espècie més propera, W. ghanensis.
La seva soca tipus és DSM:22752.

## Referències

* 1 2 Fusco, Vincenzina; Quero, Grazia M.; Cho, Gyu-Sung; Kabisch, Jan; Meske, Diana «The genus Weissella: taxonomy, ecology and biotechnological potential». Frontiers in Microbiology, 6, 17-03-2015. DOI: 10.3389/fmicb.2015.00155. ISSN: 1664-302X. PMC: PMC4362408. PMID: 25852652.
* 1 2 Padonou, S. W.; Schillinger, U.; Nielsen, D. S.; Franz, C. M. A. P.; Hansen, M. «Weissella beninensis sp. nov., a motile lactic acid bacterium from submerged cassava fermentations, and emended description of the genus Weissella» (en anglès). INTERNATIONAL JOURNAL OF SYSTEMATIC AND EVOLUTIONARY MICROBIOLOGY, 60, 9, 01-09-2010, pàg. 2193–2198. DOI: 10.1099/ijs.0.014332-0. ISSN: 1466-5026.
* ↑ «Taxonomy browser (Weissella beninensis)». [Consulta: 6 desembre 2019].
# 1071

El 1071 (MLXXI) fou un any comú començat en dissabte del calendari julià.

## Esdeveniments

* 26 d'agost: l'Imperi Romà d'Orient és vençut pels turcs seljúcides en la batalla de Mantziciert.

## Necrològiques

* Barcelona: Almodis de la Marca, comtessa consort de Barcelona.

## Referències

* ↑ Kaldel·lis, 2024, p. 627.

## Bibliografia

* Kaldel·lis, A. The New Roman Empire: A History of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 2024. ISBN 978-0-19-754932-2.
# Laureà Barrau i Buñol

Laureà Barrau i Buñol (Barcelona, 27 de desembre de 1863 - Santa Eulàlia del Riu, Eivissa, 21 d'octubre de 1957) fou un pintor català.
Fill d'Antoni Barrau i Esplugas i Magdalena Buñol i Casamitjana naturals de Barcelona, va néixer al carrer Xuclà, 15-primer pis de Barcelona. Va aprendre sota les ordres d'Antoni Caba i de Gerôme. En els seus inicis artístics va realitzar obres de pintura històrica, com La rendició de Girona, realitzada vers el 1886. Més endavant va veure's influenciat pels pintors paisatgistes i va començar a realitzar obres fent servir com a temà la costa catalana, més concretament Caldetes i Tossa de Mar, entre d'altres. Va anar a Eivissa, on va pintar paisatges i va residir llargues temporades fins a la seva mort el 1957. La seva obra es va poder veure a exposicions a Nova York i Buenos Aires. L'ús de la llum a les seves obres el relaciona amb els treballs de Joaquim Sorolla i Bastida. El 1963 es va inaugurar a Santa Eulàlia del Riu un petit museu amb el seu nom, el Museu Barrau. A Catalunya, al Museu Nacional d'Art de Catalunya hi ha exposada la seva obra Solitud, pintada el 1891 i adquirida a la «Primera Exposició General de Belles Arts» de Barcelona el mateix any. També trobarem l'autor a Biblioteca Museu Víctor Balaguer, per exemple, Cap de cavall, entre d'altres. Igual que a la Casa Masó a Girona, on podem veure diverses pintures de l'artista.
A la Fundació Rafael Masó de Girona es conserva el quadre Músic Ambulant, pintat per Laureà Barrau el 1880.

## Referències

* ↑ «Naixements.1863.Llibre 4at. Registre Núm.5984. Foli 298.». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 27-12-1863. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 13 agost 2013].
* ↑ «Laureà Barrau i Buñol». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Referència 010838-000 - Catàleg Online del MNAC
* ↑ FALGÀS, Jordi, ed. Casa Masó: vida i arquitectura noucentista. Girona: Triangle Postals / Fundació Rafael Masó, 2012,
* ↑ DOMÈNECH I VIVES, Ignasi.. Els Masó: artistes i col·leccionistes. The Masó family: artists and collectors. (en català i anglès). Girona: Fundació Rafael Masó / Úrsula Llibres, 2017, p. 173 p.. ISBN 978-84-946417-1-8.
# Premis Ondas al millor intèrpret femení en ficció nacional

Els Premis Ondas són uns guardons lliurats als professionals de ràdio, televisió, cinema i música. Són concedits anualment per Ràdio Barcelona, emissora de la SER, des de 1954. Són els primers guardons de ràdio i televisió instituïts en Espanya, per la qual cosa gaudeixen de gran prestigi.
Els Ondas es van lliurar per primera vegada el 1954, concretament el 14 de novembre, en ésser aquesta la data de la primera emissió radiofònica de Ràdio Barcelona. Inicialment els Ondas distingien només a professionals i programes de la ràdio espanyola, sent premiats en la primera edició Bobby Deglané, José Iglesias "El Zorro" i Pedro Pablo Ayuso, entre d'altres.
Les categories premiades han variat al llarg de les seves més de seixanta edicions, no distingint-se fins a 2008 entre interpretació masculina i femenina en televisió.

## Guanyadors

| Any | Intèrpret | Treball |
| 2008 | Carmen Machi | Aída |
| 2009 | María Castro | Sin tetas no hay paraíso |
| 2010 | Natalia Verbeke | Doctor Mateo |
| 2011 | Blanca Suárez | El barco |
| 2012 | Concha Velasco | Gran Hotel |
| 2013 | Michelle Jenner | Isabel |
| 2014 | Adriana Ugarte | El tiempo entre costuras |
| 2015 | Repartiment d'actrius | Vis a vis |
| 2016 | Cecilia Freire | Velvet |
| 2017 | Blanca Suárez | Lo que escondían sus ojos |
| 2018 | Aura Garrido | El día de mañana |
| 2018 | Patricia López Arnaiz | La otra mirada |
| 2019 | Candela Peña | Hierro |

## Referències

* ↑ «Premios Nacionales de la Radio». La Vanguardia, 26-10-1954, p. 31.
* ↑ Los Ondas premian la diversidad, El País, 17 d'octubre de 2009
* ↑ S.L., Prisa Digital. «Premios Ondas» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-03-08. [Consulta: 18 octubre 2018].
* ↑ Los Premios Ondas reivindican el peso de la radio bien hecha, El País, 15 de novembre de 2019
# Cal·líades (poeta)

Cal·líades (Calliades, Καλλιάδης) fou un poeta còmic grec esmentat per Ateneu. Només se li coneix una comèdia de nom Ἂγνοια o Agnoea, que alguns atribueixen a Dífil de Sínope.
Segons Ateneu va viure en temps de l'arcont Euclides (403 aC) i, per tant, pertanyé a la vella comèdia àtica. Dífil tanmateix era de la nova comèdia àtica i, per tant, Ateneu podria estar equivocat i segons el filòleg August Meineke, seria el mateix que el poeta Càl·lies.

## Referències

* ↑ William Smith, «Calliades», A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Illustrated by numerous engravings on wood., tom I, 1867, Boston, Little, Brown i C$^{ia}$., pàgina 566
* ↑ August Meineke, Historia critica comicorum graecorum (llatí), Berolini, Ed. G. Reimer, 1839, pàgina 450, (en català: Història crítica dels còmics gresc), citat per William Smith, op.cit.
# Giuseppe Signorelli

Giuseppe Signorelli (Casnigo, 24 de juny de 1947) és un ex-pilot d'enduro italià, dues vegades Subcampió d'Europa (en 175 cc el 1975 i en 75 cc el 1979). Com a membre de l'equip italià guanyà el Vas als Sis Dies Internacionals d'Enduro en dues ocasions (1968 i 1978).
Giuseppe Signorelli és oncle del doble Campió d'Europa i 11 vegades Campió d'Itàlia d'enduro Angelo Signorelli, a qui de ben jove va recomanar a Fantic com a pilot de proves.

## Palmarès
### Campionat d'Europa

* 2 Subcampionats d'Europa d'enduro:
** 1974 (175 cc, Gilera)
** 1979 (75 cc, Fantic)
* 3 Victòries a la Valli Bergamasche:
** 1974 - 175 cc (Gilera)
** 1975 - 75 cc (Puch)
** 1979 - 75 cc (Fantic)

### ISDT

* 15 Participacions, aconseguint un total de 9 medalles d'or, 2 d'argent i 1 de bronze
* 2 Victòries en el Vas amb l'equip italià:
** 1968 (San Pellegrino Terme, Itàlia)
** 1978 (Suècia)

### Campionat d'Itàlia

* 1 Campionat d'Itàlia d'enduro: 1969 (100 cc, Moto Morini)

## Referències

* ↑ Palmarès de Giuseppe Signorelli Arxivat 2007-08-15 a Wayback Machine. (italià)
* ↑ Palmarès d'Angelo Signorelli Arxivat 2007-08-15 a Wayback Machine. (italià)