OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Maria Vallès i Navarro

Josep Maria Vallès i Navarro (Barcelona, 1967) és un periodista i polític català, alcalde de Sant Cugat del Vallès des de 2023. Des d'octubre de 2024 és el responsable de dirigir la política municipalista del seu partit, Junts per Catalunya.

## Trajectòria

Ha treballat durant més de 30 anys al sector de la comunicació especialitzant-se en l'àmbit local. Ha dirigit, entre d'altres, mitjans com el Tot Sant Cugat, Els 4 Cantons i la revista Món Sant Cugat.
A les eleccions municipals de 2019 va fer el salt a la política, esdevenint regidor a l'Ajuntament de Sant Cugat del Vallès.
A les eleccions municipals de 2023 va obtenir 9 regidors, mentre que ERC-MES 4 regidors, PSC 3 regidors, PP 3 regidors, CUP 2 regidors, VOX 2 regidors i En Comú Podem 2 regidors. Finalment va obtenir els suports necessaris per esdevenir Alcalde del municipi.
Un any després, al congrés que Junts per Catalunya va celebrar la tardor de 2024, va rebre l'encàrrec de coordinar la política municipal del seu partit.
En l'àmbit privat, és pare de dos fills i es defineix com amant del món de la cultura i de les arts escèniques.

## Publicacions

* Polítics a la carta (Viena Edicions, 2015)
* Confinats (Viena Edicions, 2021)

## Referències

* ↑ Sallés, Quico; Botanch, Josep Maria. «Josep Maria Vallès serà el rostre municipalista dels juntaires». ElMón.cat, 26-10-2024. [Consulta: 27 octubre 2024].
* 1 2 Sallés, Quico; Botanch, Josep Maria. «Tots els noms de la nova executiva de Junts impulsada per Puigdemont i Turull». El Món.cat, 26-10-2024. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Josep Maria Vallès» (en castellà). Crónica Global, 16-10-2024. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Josep Maria Vallès (Junts), nou alcalde de Sant Cugat», 17-06-2023. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Josep Maria Vallès, quiere ser un alcalde cercano en Sant Cugat del Vallès» (en castellà), 02-02-2024. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Sobre mi». [Consulta: 27 octubre 2024].
# Josep Muntal i Julià

Josep Muntal i Julià (Granollers, 16 de novembre de 1951) és un polític català.

## Biografia

Entrenador d'educació física, ha fet estudis mercantils i de graduat social. Ha treballat com a responsable d'una oficina de la Caixa d'Estalvis de Sabadell a Figaró-Montmany des del 1979. Alhora, ha fet exposicions col·lectives de dibuix i de pintura a l'Associació de Pintors del Casino de Granollers Club de Ritme, que presideix des de 1979. És vocal de l'Associació de Pintors del Casino Club de Ritme, pertany al Grup de Fotografia i Cinema de Granollers i és soci de l'Associació Cultural de Granollers.
Ha estat president del Comitè Executiu de Convergència Democràtica de Catalunya al Vallès Oriental durant els anys vuitanta. Fou elegit tinent d'alcalde de Granollers a les eleccions municipals espanyoles de 1983 i fou elegit diputat per Convergència i Unió a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984. Ha estat, entre d'altres, membre de la Comissió de Control Parlamentari de l'Actuació de la Corporació Catalana de Ràdio i Televisió i de les Empreses Filials del Parlament de Catalunya.
Diplomat en Gestió i Administració Pública i Llicenciat en Dret, actualment és secretari dels ajuntaments de Santa Maria de Besora, Sobremunt i Perafita

## Referències

* ↑ Diputats de la II Legislatura
* ↑ «Consell Comarcal d'Osona». Arxivat de l'original el 2013-10-04. [Consulta: 11 desembre 2009].

## Enllaços externs

* Diputats al Parlament a La Vanguardia, 3 de maig de 1984
# Gil Gomes

Nélson Gil d'Almeida Gomes (nascut el 2 de desembre de 1972), conegut com a Gil, és un antic futbolista portuguès que va jugar com a davanter.

## Carrera futbolística

Nascut a Luanda, Angola portuguesa, Gil es va traslladar a Portugal de ben jove, unint-se al sistema juvenil del SL Benfica als 14 anys. Va destacar al Campionat Mundial Juvenil de la FIFA de 1991 amb la selecció portuguesa sub-20, marcant un gol en cinc partits un un torneig que va acabar amb victòria portuguesa. A nivell sènior, però, la seva aportació a la Primera Lliga va consistir en 30 partits en dues temporades, sense poder golejar ni amb el SC Braga ni amb el CF Estrela da Amadora.
Després de deixar la seva nació d'adopció el 1995 i fins a la seva jubilació deu anys més tard -ja havia passat a l'estranger amb el Tours FC a França-, Gil va jugar gairebé exclusivament a la lliga inferior i al futbol amateur. En les seves últimes sis temporades va competir a Anglaterra, representant a Welwitchia, Hendon, Middlewich Town, Salford City, Hyde United i New East Manchester.

## Vida personal

El fill de Gil, Angel Gomes, va néixer a Anglaterra mentre el seu pare jugava allà, i va representar tant el Manchester United com a Anglaterra a nivell juvenil.

## Palmarès

Portugal
* Campionat d'Europa sub-16 de la UEFA: 1989
* Campionat Mundial Juvenil de la FIFA: 1991

## Referències

* ↑ (en portuguès) , 20-08-2011. Arxivat 26 October 2018$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ Nelson Gil Gomes: Dal Mondiale, giocato con Figo e Rui Costa, all'Avellino (Nelson Gil Gomes: From the World Cup, played with Figo and Rui Costa, to Avellino); at Avellino Calcio (en italià)
* ↑ Picture: Manchester United confirm signing of Angel Gomes; The People's Person, 22 maig 2014
* ↑ England sub-16s squad named for Nike Tournament in USA; The Football Association, 3 novembre 2015

## Enllaços externs

* Gil Gomes, fitxa a ForaDeJogo
* National team data (en portuguès)
# Juan José Goiriena de Gandarias

Juan José Goiriena de Gandarias (Vitòria, 27 de juliol de 1948 - Barakaldo, 1 de setembre de 2020) Juan José Goiriena de Gandarias y Gandarias, va ser un investigador i professor basc. Rector de la Universitat del País Basc (1991-1996).

## Biografia

Va obtenir la llicenciatura en medicina i cirurgia a la Universitat de Salamanca. Va exercir la docència i la recerca en les universitats d'Oviedo, Múrcia i del País Basc. A més de professor, va exercir diversos càrrecs en la Universitat del País Basc: secretari de la Facultat de Medicina (1974-1975); vicerector d'Organització Acadèmica (1980-1984) i rector (1991-1996).
Com a professor va dirigir vint tesis doctorals, de les quals cinc van rebre el Premi Extraordinari. Va ser autor de més de vuitanta comunicacions i treballs de recerca entre els quals destaquen els publicats en el British Journal of Pharmacology, Enzime, Medicine & Science in Sports & Exercise Journal (MSSE) o The Journal of Applied Physiology entre d'altres, a més participar en la publicació de nombrosos llibres. Entre els seus últims treballs de recerca van destacar els relacionats amb la fisiologia del ciclisme, juntament amb publicacions en les revistes de l'àrea de l'esport de màxim impacte.
Així mateix, des de juliol de 1984 fins a maig de 1987, va ser viceconseller de Sanitat i Consum del Departament de Sanitat i Seguretat Social del Govern Basc.
Des de 1997 va ser director de l'Institut Mèdic de Basurto, especialitzat en medicina de l'esport.

## Acadèmies a les quals va pertànyer

* President de Societat d'Estudis Bascos (1996-2002)
* Membre de l'Acadèmia Europea de Ciències i Arts, (Salzburg, Àustria)
* Membre de la Reial Acadèmia de Medicina del País Basc/EHMEA
* Acadèmic de número de Jakiunde des de la creació de l'Acadèmia el 2007.

## Distincions

* 1973 Premi Extraordinari per la seva Tesi Doctoral
* 1996 Medalla d'Or de la UPV/EHU
* 2019 Medalla d'Or de la Reial Acadèmia de Medicina del País Basc

## Publicacions

Algunes de les seves publicacions són:
* Enzimopatías Genètiques en Oftalmologia (1971)
* Hematies (1975)
* La salut de l'any (2000)
* Discurs Posar la recepció pública de l'Acadèmic electe (1992)

## Referències

* ↑ «Juan José Goiriena de Gandarias : Esquela», 04-09-2020. [Consulta: 23 octubre 2020].
* ↑ Gondra, Juan «Juan José Goiriena de Gandarias y Gandariasː In memoriam». [Bilbao], 10-2020, p. 34-35.
* ↑ Redacción «Fallece el exrector de la UPV/EHU Juan José Goiriena de Gandarias». , 01-09-2020 [Consulta: 3 setembre 2020].
# Università degli Studi di Firenze

La Universitat dels Estudis de Florència (en italià: Università degli Studi di Firenze) és una universitat d'Itàlia situada a la ciutat de Florència (Firenze). Va ser fundada l'any 1321 com Studium Generale, i el curs (2012-2013) tenia 47.865 estudiants. Està present amb molts centres universitaris a la Toscana i amb descentralització a Pistoia, Empoli, Prato, Sesto Fiorentino (a la frazione Osmannoro), San Casciano in Val di Pesa, Vinci, Calenzano, Figline Valdarno, San Giovanni Valdarno, Borgo San Lorenzo i un centre extra-regional a Lagonegro
Amb Lorenzo il Magnifico, el 1473, l'Studium va ser transferit a Pisa, incorporat a la Universitat de Pisa.
L'any 1859 el Granduca es va exiliar i els ensenyaments es van unificar sota l'Istituto di Studi Superiori Pratici e di Perfezionamento. L'any següent va ser reconegut com a universitat per l'estat italià unificat.

## Escoles

Des de la reorganització del 28 de febrer de 2013:
* Agraria
* Architettura
* Economia e Management
* Giurisprudenza
* Ingegneria
* Psicologia
* Scienze della Salute Umana
* Scienze Matematiche, Fisiche e Naturali
* Scienze Politiche "Cesare Alfieri"
* Studi Umanistici e della Formazione

## CERM

El CERM - Centre de ressonància magnètica és una estructura de la Università di Firenze. El va fundar Ivano Bertini.

## Referències

* ↑ Aa.Vv. «Lo studium aretino del '200». Università di Siena. Arxivat de l'original el 2012-03-20. [Consulta: 24 novembre 2015]. «Il baricentro della formazione toscana si era spostato, per una scelta di politica culturale dei Medici, verso Pisa, dove gli investimenti fondiari e commerciali delle famiglie fiorentine erano prevalenti.»

## Bibliografia

* Storia dell'ateneo fiorentino : contributi di studio, Firenze, Parretti grafiche, [1986]. L'Università degli studi di Firenze 1924-2004, Firenze, Olschki, 2004, ISBN 88-222-5379-5.
* Mauro Mugnai (a cura di), Le biblioteche dell'Università di Firenze, Firenze, Giunta regionale toscana, La Nuova Italia, 1983, ISBN 88-221-0066-2.
* Università degli studi di Firenze. Guida ai servizi bibliotecari. ISBN 88-222-5379-5.
* Mauro Mugnai. Le biblioteche dell'Università di Firenze. ISBN 88-221-0066-2.

## Enllaços externs

* Università degli Studi di Firenze - Lloc web oficial
# Steven Campbell

Steven Campbell (Glasgow, 19 de març de 1953 - 15 d'agost de 2007) fou un artista escocès principalment ocupat amb la representació pictòrica. Fou etiquetat com un dels New Glasgow Boys o "Els cadells de Glasgow", juntament amb Peter Howson, Ken Currie i Adrian Wisniewski que estudiaren junts a l'Escola d'Art de Glasgow. El seu treball està exhibit als museus de Glasgow, el Museu Metropolità d'Art de Nova York, la Scottish National Gallery of Modern Art d'Edimburg, el British Council, la Tate Britain a Londres i el Tate a Liverpool.
# Lluís Miquel Santillana i Fraile

Lluís Miquel Santillana i Fraile ha estat un dels grans jugadors del bàsquet català de les dècades de 1970 i 1980.
Va néixer a Barcelona el 13 d'agost de 1951. Amb 2,05 metres d'alçada, fou un dels millors pivots estatals del seu temps. Era dretà. Es formà a les categories inferiors del Joventut de Badalona i fou amb la Penya que es mantingué més anys a l'elit del basquetbol (catorze anys) aconseguint una Copa Korac, així com diverses Lligues i Copes d'Espanya. L'any 1981, quan tenia 30 anys es retirà del basquetbol, però una temporada després, el 1982, sorprenentment, tornà a la competició fitxant pel Futbol Club Barcelona amb qui aconseguí nous títols. De nou es retirà el 1984, però el 1985 tornà a reaparèixer per jugar al Cartagena de Tercera Divisió. Fou 160 cops internacional amb Espanya amb la qual aconseguí la medalla de plata a l'Europeu de Barcelona'73.

## Trajectòria esportiva

* Club Joventut de Badalona: 1967-1981
* FC Barcelona: 1982-1984
* Cartagena: 1985-1986

## Palmarès

* 2 Lligues espanyoles: (1977-78, 1982-83)
* 3 Copes del Rei: (1968-69, 1975-76, 1982-83)
* 1 Copa Korac: (1980-81)
* Medalla de Plata a l'Eurobasket de Barcelona'1973
* A més fou subcampió de la Copa d'Europa el 1983-84

## Referències

* 1 2 «Selecciones - Federación Española de Baloncesto» (en castellà). [Consulta: 10 febrer 2025].
# Willem van Enckenvoirt

Willem van Enckenvoirt, també escrit Enkevort, Enckevort, Enckenwoert o Enchifort. (Mierlo-Països Baixos, 22 de gener de 1464 – Roma, 19 de juliol de 1534). Cardenal neerlandès, bisbe de Tortosa i d'Utrecht.

## Biografia

Estudià a Lovaina amb Adriaan Florenszoon, el futur papa Adrià VI, i es llicencià amb ambdós drets. En 1489 és enviat a Roma, on segueix estudiant, i el 1505 es doctorà en La Sapienza, universitat de Roma, amb ambdós drets.
En 1495 entrà en la cort papal i inicià la seva carrera com a procurador, ascendint a notari del tribunal de la Rota (1500), protonotari (1506), col·lector de les diòcesis de Cambrai, Lieja i Utrecht (1507), provisor de la fundació alemanya en Roma, l'església de Santa Maria dell'Anima (1509-1517), i comte palatí (1514). Fou un fidel partidari dels Àustries a Roma, i defensà els interessos de Felip de Borgonya i de Carles V.
Gràcies a la seva posició en la cúria romana, i als serveis que podia prestar als distints capítols, acumulà prebendes i canonicats pel seu país, entre d'altres, canonge de les catedrals d'Anvers i de Lieja, rector de la catedral de Mechelen, degà de la catedral de Den Bosch, i prebost de la catedral d'Utrecht.
Amic personal de Adriaan Florenszoon, quan aquest fou elegit papa, en 1522, la seva carrera en la cúria fou ascendent. El mateix any de l'elecció fou nomenat datari apostòlic, des d'on controlava els nomenaments de les oficines papals i els beneficis eclesiàstics. L'11 de març de 1523 el papa li concedeix el bisbat de Tortosa que ell mateix havia deixat vacant, i poc després, en el consistori de 10 de setembre, fou nomenat cardenal prevere amb el títol dels Santi Giovanni e Paolo. El papa el va nomenar el seu marmessor i van Enckenvoit li va construir una tomba en l'església de Santa Maria dell'Anima.
Mort Adrià VI, participà en el conclave de 1523. En 1529 participà en les negociacions per aconseguir el lliurament del senyoriu d'Utrecht a Carles V, separant-lo del càrrec eclesiàstic. Agraït Carles V, el promou al bisbat d'Utrecht, i van Enckenvoirt fou nomenat l'1 d'octubre del mateix any. Participà en la coronació de Carles V en Bolonya el 24 de febrer de 1530. En 1531 realitzà una visita als Països Baixos.
Mor el 19 de juliol de 1534 a Roma, i fou soterrat a l'església de Santa Maria dell'Anima, a prop del seu amic i mentor, el papa Adrià VI.

## Bibliografia

* Bietenholz, Peter G. Willam van Enckenvoirt dins Contemporaries of Erasmus: A Biographical Register of the Renaissance and Reformation. Vol. I. Toronto: University of Toronto Press, 1995, pp. 430–431. ISBN 0-8020-2507-2. (anglès)
* Miranda, Salvador. The Cardinals of the Holy Roman Church Arxivat 2011-08-10 a Wayback Machine., dins Florida International University, 1998-2011 [Consulta, 17 abril 2011] (anglès)
* «Willem van Enckevoirt» en Nieuw Nederlandsch biografisch woordenboek. 2 edició. Leiden: AW Sijthoff, 1912. (neerlandès)

## Enllaços externs

* «Willem van Enckenvoirt (1464-1534)» en Thuis in Brabant [Consulta: 26 juny 2011] (neerlandès)
# Cambio 16

Cambio 16 és una revista d'informació general espanyola. La revista va ser un mitjà important en la transició política espanyola des de la dictadura del general Franco a la democràcia.
Nascuda amb format de revista setmanal el 22 de setembre de 1971, abastava tot tipus d'informació però predominava en els seus continguts tota aquella relacionada amb l'efervescència política d'aquells moments històrics. El seu primer director va ser Juan Tomás de Salas. El van seguir José Oneto (1976-1986), Ricardo Utrilla (1986-1988), Enrique Badía (1988-1989), Luis Díaz Güell (1989-1991), de nou Salas (1991-1994), Román Orozco (1994-1996) i Gorka Landaburu (2003-).
Alguns dels seus números van ser segrestats per les autoritats predemocràtiques que encara tenien pes en la governabilitat fins a l'aprovació de la Constitució Espanyola de 1978. Cambio 16 va estar, des d'un punt de vista tècnic i periodístic, a l'altura de les circumstàncies i exigències que es vivien en l'Espanya post-franquista. Va ser un èxit editorial important i va donar lloc a noves aventures informatives per mitjà de Grup 16. El Grup 16 s'embarcà en altres projectes editorials com el desaparegut Diario 16 (1976-2001), Radio 16, Motor 16, entre d'altres. La revista conserva la seva solera i el seu paper clau ja esmentat en un període crucial de la història d'Espanya.

## Enllaços externs

* Web de Cambio 16
Viccionari
# Còdex Seraphinianus

El Codex Seraphinianus és un llibre escrit i il·lustrat per l'artista italià, arquitecte i dissenyador industrial Luigi Serafini durant trenta mesos, entre 1976 i 1978. El llibre té unes 360 pàgines (segons l'edició), i sembla una enciclopèdia visual d'un món desconegut, escrit en una de les seves llengües, una escriptura alfabètica que té el propòsit de ser un contrasentit.

## Estructura

El Còdex es divideix en onze capítols, dividits en dues seccions. En la primera secció sembla descriure el món natural, que tracta la flora, la fauna, i la física. La segona es refereix a les humanitats, els diversos aspectes de la vida humana: la història, la roba, la cuina, l'arquitectura i així successivament. Aparentment cada capítol està dedicat a un tema enciclopèdic general.

## Il·lustracions

Les il·lustracions són sovint paròdies surrealista de les coses al nostre món: una fruita sagnant, una planta que creix en aproximadament la forma d'una cadira, una parella que fa l'amor i es transforma en un caiman, etc Unes altres són més estranyes; màquines aparentment sense sentit, sovint amb una aparença delicada, que es mantenen unides per petits filaments. També hi ha il·lustracions fàcilment recognoscibles, com a mapes o rostres humans. D'altra banda, sobretot en el capítol de la "física", moltes imatges es veuen gairebé totalment en abstracte. Pràcticament totes les figures són de colors brillants i riques en detalls.

## Sistema d'escriptura

El sistema d'escriptura (possiblement un sistema d'escriptura creat especialment per al llibre) sembla inspirat en la forma comuna de la majoria dels sistemes d'escriptura d'estil occidental (d'esquerra a dreta per escrit en les files; un alfabet amb lletres majúscules i minúscules), però és molt més curvilínia. Algunes lletres només apareixen al principi o al final de les paraules, una característica compartida amb els sistemes d'escriptura semítics. L'idioma del còdex ha desafiat anàlisi completa pels lingüistes des de fa dècades. El sistema numèric utilitzat per a la numeració de les pàgines, no obstant això, s'ha desxifrat (aparentment de forma independent) per Allan C. Wechsler i el lingüista búlgar Ivan Derzhanski, entre d'altres. És una variació de la base 21. En una xerrada en la Societat de Bibliófilos de la Universitat d'Oxford celebrada el 12 de maig de 2009, Serafini va declarar que no hi ha significat ocult darrere de l'escriptura del Codex, que la seva pròpia experiència en l'escriptura era molt similar a l'escriptura automàtica, i que el que pretenia era que el seu alfabet transmetés al "lector" la sensació que tenen els nens en asseure's davant d'un llibre que encara no poden entendre, a pesar que veuen que la seva escriptura té sentit per als adults.

## Vegeu també

* Manuscrit Voynich
* Tlön, Uqbar, Orbis Tertius de Jorge Luis Borges
* Còdex Mendoza, un còdex asteca de l'era colonial.

## Referències

* ↑ Corrias, Pino.
* ↑ rec.arts.books: Codex Seraphinianus
* ↑ Codex Seraphinianus: Some Observations
* ↑ . Sterling Publishing Company, Inc.. ISBN 1402728336.
* ↑ Manguel, Alberto. .
# Elisabet Sadó i Garriga

Elisabet Sadó Garriga, coneguda esportivament com Beth Sadó, (Barcelona, 22 de setembre de 1981) és una jugadora i entrenadora d'esquaix catalana.
Membre del Can Mèlich Club, en categoria júnior va arribar a ser la número u del rànquing europeu i va guanyar el British Junior Open Squash en diverses categories, sub-14 (1995), sub-16 (1997) i sub-19 (1999). En categoria universitària va ser campiona d'Espanya i per equips amb la Universitat Autònoma de Barcelona el 2000. En categoria absoluta, va guanyar onze Campionats de Catalunya (1997-2000, 2002-08) i set d'Espanya (1999, 2000, 2005-09). Amb el Can Mèlich Club va aconseguir disset Campionats de Catalunya per equips (1996-2012) i setze d'Espanya (1996-2009, 2011 i 2012). Resident a Astúries des de 2013, també va guanyar diversos Campionats d'Astúries, essent polèmica l'entrega de premis del Campionat de 2019. Juntament amb altres jugadores, va denunciar públicament la Federació asturiana d'esquaix de sexisme ja que va regalar a les guanyadores de la competició un set de neteja femenina i un vibrador. Internacional amb la selecció espanyola, va participart a set Campionats del Món i a quinze d'Europa. També va ser seleccionadora espanyola femenina en categoria júnior i absoluta entre 2009 i 2010.
Entre d'altres distincions, va rebre el premi Fair Play de la Federació Europea d’Esquaix el 2003.

## Palmarès
### Individual

* 11 Campionats de Catalunya d'esquaix: 1997, 1998, 1999, 2000, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 i 2008
* 1 Campionat d'Astúries d'esquaix. 2019
* 7 Campionats d'Espanya d'esquaix: 1999, 2000, 2005, 2006, 2007, 2008 i 2009

### Equips

* 17 Campionats de Catalunya d'esquaix per equips: 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011 i 2012
* 16 Campionats d'Espanya d'esquaix per equips: 1996, 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2011 i 2012

## Referències

* 1 2 «Elisabet Sadó i Garriga». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Villacorta, A. «Las jugadoras de squash premiadas con vibradores: «Queremos que no pase otra vez»» (en castellà). El Comercio, 21-05-2019. [Consulta: 22 desembre 2020].
* ↑ «Un vibrador, el polémico primer premio en un campeonato femenino de squash» (en castellà). BBC News Mundo, 21-05-2019 [Consulta: 22 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Elisabet Sadó Garriga - Squash Info (anglès)
# Celeste (grup de música)

Celeste és una formació francesa de Lió, fundada l'any 2005. El seu estil combina black metal, sludge metal i post-hardcore. El guitarrista Guillaume Rieth, el bateria Antoine Royer i el baixista Antoine Kerbrat es coneixien des de l'institut i, més endavant, van reclutar el vocalista Johan Girardeau. Rieth i Girardeau són antics membres de la formació de screamo Mihai Edrisch, que havia compartit membres amb Daïtro. Des de llavors, Royer ha deixat la formació, Girardeau se n'encarrega del baix i Sébastien Ducotté és el segon guitarrista.
El 2006 Celeste va presentar el seu primer EP, seguit el 2008 pel seu àlbum debut, Nihiliste(s), publicat pel segell alemany Denovali Records. El juny de 2021 el grup va signar amb la discogràfica Nuclear Blast.

## Discografia

* Pessimiste(s) (EP, 2006)
* Nihiliste(s) (2008)
* Misanthrope(s) (2009)
* Morte(s) Nee(s) (2010)
* Animale(s) (2013)
* Infidèle(s) (2017)
* Assassine(s) (2022)
* Epilogue(s) (EP, 2023)

## Referències

* ↑ «Celeste: Böse Jungs». Vampster.com, 16-06-2010.
* ↑ «Celeste: Französische Aggression aus dem Dunkeln @ Bloodchamber.de» (en alemany). [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ Cook, Toby. «Why Black Metal Isn't Our Cup Of Tea: Celeste Interviewed». The Quietus, 01-12-2010. [Consulta: 7 març 2019].
* ↑ «C’est la vie, morte(s) et née(s)» (en alemany). Ox Fanzine. [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ «Celeste - Interviews» (en alemany). [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ Howkins, Jessica. «Celeste sign to Nuclear Blast Records» (en anglès britànic). Distorted Sound Magazine, 15-06-2021. [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Jiménez, Román. «Crónica concierto Celeste en Barcelona» (en castellà). Ergasm Web, 05-03-2022. Arxivat de l'original el 2022-10-13. [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ Lagarda, Beto. «Celeste - Epilogue(s) (EP)» (en castellà). Science of Noise, 20-12-2023. [Consulta: 9 febrer 2025].