OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vladimiro Giacché

Vladimiro Giacché (La Spezia, 1963) és un filòsof, economista i assagista italià. És especialista en política financera i història econòmica, amb especial atenció a l'idealisme alemany i a la tradició marxista. Giacché és autor de nombrosos llibres i articles sobre economia i filosofia. A Alemanya,els seus articles apareixen sovint publicats a Junge Welt. El seu llibre sobre la reunificació alemanya, Anschluss. L'annessione: L'unificazione della Germania e il futuro dell'Europa, publicat a Itàlia el 2013, ha estat traduït a quatre idiomes.

## Trajectòria

Giacché va estudiar Filosofia a la Universitat de Pisa i a la Scuola Normale Superiore de la mateixa ciutat. Va passar un any a l'estranger a la Universitat del Ruhr de Bochum i va completar els seus estudis amb un màster i un doctorat amb una tesi sobre la Wissenschaft der Logik de Friedrich Hegel. Després d'acabar els estudis, va treballar com a cap del programa Enciclopedia multimediale delle scienze filosofiche a la televisió italiana RAI.
Del 2013 al 2020, Giacché va ser president del Centro Europa Ricerche, un centre d'anàlisi econòmica aplicada de Roma que centra la seva recerca en qüestions clau de la política econòmica italiana i europea. Des del 2020 és responsable d'estudis i màrqueting estratègic de la Banca del Fucino, la matriu del grup bancari Igea Banca.

## Referències

* ↑ «"Filosofia dell’Ottocento. Dall’Idealismo al Positivismo", di Vladimiro Giacché» (en italià), 05-04-2023. [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ Delaume, Coralie. «Alemania del Este no ha superado su anexión por el Oeste» (en castellà). El Salto, 27-12-2017. [Consulta: 31 octubre 2023].
* 1 2 «Institute for New Economic Thinking» (en anglès). [Consulta: 31 octubre 2023].
# Bloc Nacional (Itàlia)

El Bloc Nacional (italià Blocco Nazionale) era una coalició electoral, de centre, constituïda per a les eleccions legislatives italianes de 1948, en les que va obtenir 1.003.727 vots (el 3,82%), 19 escons i 7 senadors, principalment per l'avanç de la Democràcia Cristiana que era vista com la única alternativa que podia frenar a l'esquerrà Front Democràtic Popular. Després d'això l'aliança va desaparèixer de la vida política italiana. El líder de la coalició era Roberto Lucifero d'Aprigliano (en qualitat de secretari del PLI).

## Composició

La coalició estava formada pels següents partits polítics:
| Partit | Ideologia | Líder |
| Partit Liberal Italià (PLI) | Liberalisme | Roberto Lucifero d'Aprigliano |
| Front de l'Home Comú (UQ) | Populisme | Guglielmo Giannini |
| Unió per a la Reconstrucció Nacional | Liberalisme | Francesco Nitti |

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Líder | Vots | % | Diputats | +/- | Vots | % | Senadors | +- |
| 1948 | Roberto Lucifero | 1,003,727 (#4) | 3.8 | 19 / 574 | Nou | 1,222,419 (#3) | 5.4 | 7 / 237 | Nou |

## Referències

* 1 2 John Foot. Modern Italy. Palgrave Macmillan, 2014, p. 235. ISBN 978-1-137-04192-0.
# Vicente Arbiol y Rodríguez

Vicente Arbiol y Rodríguez-Pardo (Madrid, 1812-Saragossa, 10 de juliol de 1876) va ser un pintor, litògraf i il·lustrador espanyol, que va cultivar, entre d'altres, els gèneres històric, paisatgístic, la pintura decorativa i la temàtica religiosa, i que va esdevenir acadèmic de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Lluís de Saragossa.

## Biografia

El 1832, amb tan sols vint anys, es va presentar al concurs a disputar els premis oferts per la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. En aquesta primera ocasió, Arbiol va aconseguir el primer premi de segona classe pels seus mèrits. Anys més tard, a les exposicions de belles arts dutes a terme a la dita acadèmia, va presentar diferents quadres de gèneres i països; en la celebrada el 1838 pel Liceu Artístic i Literari de Madrid va exposar Escenas chinescas, llenç que va adquirir la reina governadora Maria Cristina de Borbó. És també seu el Retrato de D. Juan I, retrat imaginari del rei Joan I de Castella, pertanyent a la Sèrie Cronològica dels Reis d'Espanya del Museu del Prado (actualment en dipòsit), realitzat a petició del director del museu, José de Madrazo, l'any 1848 per encàrrec d'Isabel II.
Va col·laborar, a més, en moltes publicacions de l'època i va ornamentar moltes residències particulars madrilenyes, com la dels Moncada i Lucena, entre d'altres. Va ser acadèmic de Sant Ferran, i corresponsal d'aquesta acadèmia a Oviedo i a Saragossa. A Astúries va esdevenir membre de l'Acadèmia d'Oviedo i secretari d'aquesta, així com membre de la comissió de monuments històrics i artístics de la ciutat. De la seva mà el gravat xilogràfic va tenir una important implantació a l'acadèmia, i amb ell es va formar el posterior litògraf i fotògraf Jacobo Abruñedo Tuero. D'altra banda, a Saragossa, va esdevenir professor de l'Escola de Belles Arts i acadèmic de l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Lluís. Va morir a Saragossa el 10 de juliol de 1876. Entre els molts quadres, esbossos i apunts venuts pels seus testamentaris, figurava un llenç de grans dimensions representant la mort de Moisès.

## Referències

* 1 2 Crabiffosse Cuesta, 2008, p. 15.
* 1 2 3 4 Ballesteros Robles, 1912, p. 26.
* 1 2 3 Ossorio y Bernard, 1868, p. 47.
* 1 2 3 «Vicente Arbiol y Rodríguez» (en castellà). Enciclopedia online. Museu del Prado. [Consulta: 28 octubre 2015].
* ↑ «Fitxa tècnica de l'obra Juan I» (en castellà). Museu del Prado. [Consulta: 13 març 2016].
* ↑ Hernández Latas, 2010, p. 80.

## Bibliografia

* Crabiffosse Cuesta, Francisco. Nemesio Martínez Sienra, grabador y litógrafo (en castellà). Gijón: Museo Casa Natal de Jovellanos, 2008 [Consulta: 13 març 2016]. Arxivat 2016-06-03 a Wayback Machine.
* Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912.
* Hernández Latas, José Antonio. Primeros tiempos de la fotografía en Zaragoza (en castellà). Saragossa: Cajalón, 2010 [Consulta: 13 març 2016]. Arxivat 2016-10-11 a Wayback Machine.
* Ossorio y Bernard, Manuel. Galería biografica de artistas españoles del siglo XIX (en castellà). Tom I. Madrid: Imprenta a cargo de Ramon Moreno, 1868.
# Josep Martínez Mollà

Josep Martínez Mollà (Xàtiva, 31 de març de 1939) és un artista faller. que compta en la seua trajectòria amb Falles a la secció especial per a les comissions de Bailén-Xàtiva, Plaça del Pilar, Plaça de la Mercè, Na Jordana, Mercat Central, Exposició-Misser Mascó i Convent Jerusalem-Matemàtic Marzal entre d'altres. Al seu palmarés s'inclouen tres primers premis en la màxima categoria de les Falles de València i en dos ocasions el Ninot indultat.
En la seva producció destaquen els cadafals plantats a la Plaça l'Ajuntament de València, convertides en icones recordades en l'imaginari col·lectiu de la festa: Tirant lo Blanc (1990), En la terra de l'art (1991), Carme (1992), 50 Aniversari (1993), La Muntanya de la Cultura (1994) i Cultura 98 (1998).
La seua obra es caracteritza en una primera època per un estil de Falla de caricatura exagerada i basta amb un argument basat en eixa quotidianitat de la societat i política del darrer franquisme i de la Transició, Després, va girar cap a un model de falla més acadèmica i apologètica; una mena de sorollisme en cartó pedra. A nivell tècnic és considerat com l'introductor de la reproducció de figures en polièster a l'any 1976.
Destacats artistes fallers com Julio Monterrubio, Manolo García, Francisco Mesado, Paco Giner i Iván Tortajada, entre d'altres, iniciaren la seua carrera a l'obrador de Josep Martínez Mollà.

## Referències

* ↑ «Josep Martínez Mollá. Fitxa d'Agremiat» (en castellà). Gremi d'Artistes Fallers de València. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ «José Martínez Mollá | Falla Convento Jerusalén» (en castellà). Convent Jerusalem-Matemàtic Marzal. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ «L'Especial salda el deute de gratitud amb Martínez Mollà». Levante-EMV, 14-10-2017. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ «PEPE MARTÍNEZ MOLLÁ» (en castellà). Las Provincias, 19-10-2017. [Consulta: 8 abril 2019].
* 1 2 3 «Josep Martínez Mollà». Regidoria de Cultura Festiva de l'Ajuntament de València. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ Quilis Ródenas, Joan. Martínez Mollà, escultor de falles, 2000.
* ↑ «Julio Monterrubio: «Ya me han propuesto fallas infantiles de Especial y Primera»» (en castellà). Las Provincias, 18-03-2017. [Consulta: 8 abril 2019].
# Banc Audiovisual de Testimonis del Memorial Democràtic

El Banc Audiovisual de Testimonis del Memorial Democràtic és un arxiu d'història oral que alberga gairebé un miler d'entrevistes, de les quals més de 400 han estat publicades en línia. El projecte emana de la Llei del Memorial Democràtic, que entre les seves funcions té la de la creació d'una banc de dades audiovisuals. Les entrevistes d'aquest arxiu procedeixen majoritàriament de les convocatòries de subvencions a la recerca, impulsades pel Memorial Democràtic en el període 2009-2010. El període històric de referència d'aquest arxiu és el que va des de la proclamació de la Segona República (14 d'abril de 1932), a les primeres eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 després de la dictadura franquista (20 de març de 1980). La majoria d'entrevistes són memòries polítiques, i destaquen els relats d'antics presos polítics de la dictadura franquista i d'exiliats de la Guerra Civil Espanyola, entre d'altres. L'arxiu es va fer públic coincidint amb el XVIII Congrés Internacional d'Història Oral celebrat a Barcelona el juliol de 2014, i des de llavors és consultable en línia. Del Banc Audiovisual de Testimonis, a banda de les entrevistes, destaquen la creació d'un tesaurus d'història contemporània de Catalunya focalitzat en el període de referència del Memorial Democràtic (1931-1980), l'ús de noves tecnologies per a la gestió de la història oral, i la navegació en quatre idiomes per la totalitat dels continguts.

## Referències

* ↑ «Banc Audiovisual de Testimonis del Memorial Democràtic». Memorial Democràtic, 10-07-2014. Arxivat de l'original el 2016-04-19. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Llei del Memorial Democràtic». Generalitat de Catalunya, 12-11-2007. Arxivat de l'original el 2015-01-08. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «La història recent de Catalunya, en format audiovisual». Televisió de Catalunya, 12-09-2010. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «La Vanguardia: "Història viva de Catalunya"» (en castellà). La Vanguardia, 10-07-2014. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Tesaurus del Memorial Democràtic». Memorial Democràtic, 10-07-2014. Arxivat de l'original el 2019-05-17. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Dédalo, software de gestió d'història oral» (en català). [Consulta: 16 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web del Banc Audiovisual Arxivat 2015-02-16 a Wayback Machine. (a gencat.cat)
# Vitali Solomin

Vitali Mefódievitx Solomin (en rus: Вита́лий Мефо́дьевич Соло́мин; 12 de desembre de 1941, Txità – 27 de maig de 2002, Moscou) fou un actor de cinema, teatre i televisió, director de cinema i teatre i guionista soviètic i rus. Artista del Poble de la RSFSR (1982). Germà petit del actor Iuri Solomin. Va ser especialment conegut pel seu paper del doctor Watson a la sèrie de pel·lícules de televisió soviètiques Les aventures de Sherlock Holmes i del doctor Watson.

## Biografia

Vitali Solomin va néixer el 12 de desembre de 1941 en una família de músics professionals. Des de petit va ser apassionat per la música i va aprendre a tocar el piano. En acabar l'escola, va anar a Moscou i el 1959 va entrar a l'Escola Superior de Teatre M.S. Sxepkin. Mentre era student, a la classe del celebre actor Nikolai Ànnenkov, assajava i actuava al Teatre Mali de Moscou. En el setembre de 1963, després de graduar-se, va esdevenir actor d'aquest teatre.
En 1963, va debutar a cinema. El seu primer gran paper va ser en la pel·lícula La germana gran (1966). Va esdevenir famós després del paper del cosac Roman a la pel·lícula èpica Daüria (1971), on va actuar amb el seu germà gran Iuri Solomin i altres estrelles russes, com Iefim Kopelian, Víktor Pàvlov i Vassili Xukxín.
Entre els anys 1970 i 1990, les seves actuacions en les pel·lícules dirigides per Ígor Màslennikov van tenir molt d'èxit. El més famós va ser el paper del doctor Watson en la sèrie de cinc pel·lícules de televisió sobre Sherlock Holmes (1979–1986). El 1982, va interpretar el paper del comte Tomski a La dama de piques del mateix Màslennikov, una adaptació del conte homònim d'Aleksandr Puixkin. Un altre paper destacat va ser el de Vadim Daixkov en la sèrie de pel·lícules La cirera d'hivern (1985–1995), també dirigides per Máslennikov.
Entre el setembre del 1986 i el desembre del 1988, va actuar al teatre Mossovet, on, entre d'altres, va actuar en l'obra Una novel·la policíaca trista (en rus: Печальный детектив; Petxalni detektiv), escrita per Víktor Astàfiev. El 1991 va tornar al Teatre Mali i va dirigir els obres La dona salvatge d'Aleksandr Ostrovski (1991), on va interpretar el paper d'Aixmétiev, i L'oncle Vània d'Anton Txèkhov (1994), on va actuar com a Astrov.
Va ser guionista i director de la pel·lícula La caça (en rus: Охота; Okhota) (1994).
El 4 de novembre de 1974, va ser guardonat amb el títol d'Artista d'Honor de la RSFSR, i el 3 de febrer de 1992, amb el títol d'Artista del Poble de la RSFSR.
A l'abril del 2002, va patir un ictus que va resultar fatal. Va morir el 27 de maig de 2002. Està enterrat al cementiri de Vagànkovo.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Vitali Solomin a Kino-Teatr.Ru.
* ↑ Vitali Solomin a IMDB.

## Enllaços externs

* Vitali Solomin a Kino-Teatr.Ru.
# Adolf Beltran i Català

Adolf Beltran Català (València, 8 de maig de 1958) és un periodista i novel·lista valencià. Fou membre del consell de redacció de la revista Cairell. Ha treballat en mitjans com el periòdic Noticias al Día o el setmanari El Temps, formant part de la primera fornada de periodistes de la publicació. Des del 1986 fou redactor del diari El País i responsable del suplement cultural Quadern. En 2015 va ser columnista a Levante-EMV, i actualment dirigeix la versió valenciana d'Eldiario.es. Ha publicat diversos articles a les revistes literàries L'Espill, Caràcters i L'Avenç. També ha editat la correspondència de Joan Fuster amb Vicent Ventura i Josep Garcia Richart.
Autor, en col·laboració amb Àngel Martínez, del volum Periodistes per la democràcia, La Unió de Periodistes del País Valencià 1979-1992.

## Obra

* 1984. Antologia d'escriptors valencians I. Gregal Llibres. València. Amb Marc Granell.
* 1985. Antologia d'escriptors valencians II. Gregal Llibres. València. Amb Marc Granell.

### Biografies

* 1993. Vicent Ventura; converses amb un ciutadà. Tàndem Edicions. València.
* 2002. Ramon Lapiedra: la raó cívica. València.
* 2009. Emili Tortosa, converses amb un directiu compromés.

### Investigació i divulgació

* 1989. Un país possible: Identitat valenciana i modernització. L'Eixam. Tavernes Blanques.
* 2002. Els temps moderns: societat valenciana i cultura de masses al segle XX. Tàndem Edicions. València.
* 2005. La València lletja.

### Narrativa

* 1989. No digues adéu. Eliseu Climent, 3 i 4. València.
* 1990. Hores buides. València.
* 2011. Veritat o mentida. Proteus. Barcelona.

### Novel·la

* 2005. Les llunes de Russafa. Edicions 62. Barcelona.
* 2015. Stribord. Balandra Edicions. València.

## Premis i reconeixements

* 2005. Premi Joanot Martorell de narrativa de Gandia per Les llunes de Russafa.

## Referències

* ↑ Aliaga, Xavier «Adolf Beltran: «Faig la broma que aquesta és una novel·la d'idees en la qual passen coses» | El Temps». El Temps, 25-07-2015. Arxivat de l'original el 2016-10-26 [Consulta: 26 octubre 2016]. Arxivat 2016-10-26 a Wayback Machine.
* 1 2 «El periodista Adolf Beltrán se incorpora como columnista a Levante-EMV». Levante-EMV, 10-07-2015.
* ↑ Aliaga, Xavier «Una premsa valencianista amb història, malgrat tot | El Temps». El Temps, 20-08-2016. Arxivat de l'original el 2016-10-26 [Consulta: 26 octubre 2016]. Arxivat 2016-10-26 a Wayback Machine.
* ↑ «Adolf Beltran». eldiario.es. [Consulta: 26 octubre 2016].
# Creu de terme de Lladó

La Creu de terme de Lladó és una creu de terme del municipi de Lladó (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Creu de pedra situada als afores del poble a la carretera de Figueres. És una creu muntada damunt d'una base de tres esglaons circulars. El fust cilíndric també és del mateix material que la base. La creu és grega i té un capitell amb l'escut del poble.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Lladó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.. [Consulta: 30 abril 2020].
# Antoni de Planella i de Cruïlles

Antoni de Planella i de Cruïlles, abat de Sant Esteve de Banyoles (1675-1688) i posteriorment abat de Sant Pere de Besalú (1688-1713), va ser dues vegades president de la Generalitat de Catalunya, la primera vegada va ser nomenat el 22 de juliol de 1692 per al trienni 1692 a 1695, essent la cent tretzena persona en exercir aquest càrrec, i la segona entre el cent setzè i cent dissetè president entre els anys 1701 i 1704 als inicis de la Guerra de Successió.
Era fill de Joan Francesc de Planella i Despujol, senyor de Castellcir i baró de Granera i de Victòria de Cruïlles i Soler.
Al seu primer trienni com a president de la Generalitat de Catalunya (1692-1695) s'inicia l'ocupació francesa d'una bona part del Principat que es va perllongar fins al 1697. El 1693 es produeix el setge de Roses i el 1694 Verges, Palamós, Hostalric i Girona. La castellanofòbia era superada per la francofòbia i per a aconseguir adhesions, els francesos publiquen el 1694 un futlletó títolat Alerta Catalans. Els primers dies de setembre de 1694, els diputats han de contrarestar-ho amb una proclama de fidelitat de Catalunya al rei Carles II d'Espanya.
Al seu segon mandat (1701-1705) va rebre a Felip d'Anjou quan va entrar a Barcelona el 2 d'octubre de 1701. El nou rei suposava una transició dels Àustries als Borbons i l'oportunitat de poder resoldre greuges i afers en unes noves corts, un segle després de les Corts de Barcelona de 1599, si descomptem les fallides de 1626 i 1632. El 1703 va ser destituït per una acusació d'implicació en un tema de contraban. Després d'una denúncia dels arrendataris de la bolla, els diputats varen fer una inspecció a casa seva el 15 de juliol de 1703, trobant-li unes robes no declarades. Li varen obrir un procés pel que va ser suspès de les funcions i els ingressos. Aquest fet va provocar, indirectament, un enfrontament entre els diputats i la corona per defensar les competències exclusives de la diputació per obrir processos.
Tot i aquests incidents institucionals, va assistir a les Corts de Barcelona (1705).
Antoni de Planella i de Cruïlles, va morir el 10 de novembre de 1713 i fou sepultat en el monestir de Sant Pere de Besalú.

## Referències

* ↑ Palmada, Guerau «El cerimonial d'entrada de l'abat de Banyoles durant els segles XVII i XVIII». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins., Volum LIII, 2012, pàg. 223-250.
* 1 2 «Banyoles». [Consulta: 22 setembre 2018].
* ↑ Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents, pàg. 291-293 i 307, Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Adolphe Amouroux

Charles, Joseph, Adolphe Amouroux (Perpinyà. 12 d'abril de 1836 - ciutat de Guatemala, 18 d'agost de 1886) va ser un notari, periodista i polític reialista francès. Personalitat destacada dels moviments conservador i reialista a la Catalunya del Nord, també fou conegut per haver protagonitzat una fallida memorable que va afectar almenys 200 persones. Aquesta fallida, percebuda per les seves víctimes com a conseqüència d'un complot jueu, fou una de les causes de l'apariciód e l'antisemitisme militant a la fi del segle xix.

## Biografia

Era fill d'un notari de Perpinyà. El 1857 es va casar amb Marie Massot, membre d'una família d'impressors. El 1865 va reprendre la carrera del seu pare i fou elegit conseller municipal de Perpinyà de tendència conservadora. Va esdevenir un dels agitadors del moviment reialista i redactor en cap de la revista Roussillon a començaments de la dècada de 1870. Després de la crisi del 16 de maig de 1877 fou nomenat entre les persones destinades a administrar Perpinyà en lloc de l'ajuntament elegit prèviament, que va ser revocat.
Havia invertit massivament la seva fortuna a la banca catòlica Union générale, que va fer fallida en 1882 i que va provocar la seva ruïna. Va haver de tancar la notaria i marxà de França el juny de 1884. El 1884 fou condemnat per contumàcia a 10 anys de reclusió criminal: els notaris feien funcions de banquers en aquella època, i la seva fallida comportava la de nombroses víctimes i posava en dificultats les principals personalitats del departament, entre elles Charles de Lazerme o Pierre Bardou-Job. Exiliat a Guatemala sota u nom fals, Albert Arnaud, hi va morir en 1886

## Mandats

* 1865-1870 i 1877-1878 : Conseller municipal de Perpinyà

## Referències

* 1 2 3 4 Bonet, Gérard; Corratger, Denis; Marty, Nicolas. «Amouroux (Charles, Joseph, Adolphe)». A: Nouveau Dictionnaire de biographies roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414.
* 1 2 Cárdenas, Fabricio. 66 petites histoires du Pays Catalan. Perpignan: Ultima Necat, 2014. ISBN 978-2-36771-006-8. OCLC 893847466.
* ↑ Gilbert Larguier, Jérôme Quarett, La Commune de 1871: utopie ou modernité ,Presses universitaires de Perpignan, 2000
* ↑ Edouard Clunet, André Henri Alfred Prudhomme, p.822, Journal du droit international, vol. 20, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1893
# Bandera de Ribera d'Urgellet

La bandera oficial de Ribera d'Urgellet (Alt Urgell) té la següent descripció:
| « | Bandera truncada dividida horitzontalment en dues parts iguals, la superior de color verd i la inferior escacada de 12 peces, la primera i superior groga i la segona negra, tot seguint alternativament la sèrie. Damunt la línia de separació de les dues meitats una faixa ondada de 3 ones, d'amplada d'1/6 de l'altura del drap, de color blanc. | » |
És una bandera heràldica pura, amb els mateixos símbols i la mateixa distribució que l'escut. El verd simbolitza els boscos i els prats del municipi. L'escacat d'Urgell és per l'antiga pertinença a aquest comtat, i la faixa recorda el nom del poble: la Ribera.
Està relacionada per l'escacat d'Urgell amb els símbols comarcals de l'Urgell, la Noguera, el Pla d'Urgell, i els municipis de Linyola i Olius, entre d'altres.
Va ser aprovada el 13 de març de 1991.

## Vegeu també

* Escuts i banderes de l'Alt Urgell

## Referències

* ↑ «RESOLUCIÓ de 6 de maig de 1992, per la qual es dóna conformitat a l'adopció de la bandera del municipi de Ribera d'Urgellet.» (pdf). DOGC num 1595, 06-05-1992. [Consulta: 26 juny 2010].
* ↑ Associació Catalana de Vexil·lologia (GFDL)
# Trossos del Castell

Els Trossos del Castell són uns camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Mur, en terres del poble del Meüll.
Estan situats just al costat sud-oest del Meüll, sota seu. Queda també al costat nord-oest dels Pous.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer un pas d'aproximació