OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eugène Ducretet

Eugène Adrien Ducretet, (París, 27 de novembre de 1844 - ibídem, 1915) va ser un industrial i científic francès, que va ser el primer a emetre un senyal radiofònica a França (entre la Torre Eiffel i el Panteó) en 1898.

## Biografia

Especialista en la construcció d'instruments de física, en particular en el camp de l'electromagnetisme, Eugène Ducretet va contribuir activament a el desenvolupament de la telegrafia sense fils.
Va ser nomenat cavaller de la Legió d'Honor en 1885.
Va ser qui va establir la primera connexió francesa per ràdio, el 5 de novembre de 1898, emetent senyals parlades des de la Torre Eiffel fins al Panteó (el que representa aproximadament una distància de 4 km).
Hi havia fundat la societat Ducretet en 1864, convertida en posteriorment en Ducretet-Roger. Comprada el 1931 per Thomson, va passar a anomenar-se Ducretet-Thomson, societat que comercialitzarà durant molt de temps equips de telegrafia sense fils, televisors discos musicals distribuïts per les Indústries Musicals i Elèctriques Pathé Marconi de París.
El 1992 es va donar el seu nom al Réseau Ducretet, una institució dedicada a la formació de venedors i tècnics dels sectors de l'electrodomèstic i multimèdia.

## Referències

* ↑ Ivan Chupin, Nicolas Hubé y Nicolas Kaciaf. Histoire politique et économique des médias en France. La Découverte, 2009, p. 126. ISBN 978-2-7071-5465-1.

## Bibliografia

* Eugène Ducretet : Pionnier français de la Radio, auto-édité, 1998, ISBN 2950525539.
* Eugène Ducretet, Catalogue raisonné des instruments de précision de E. Ducretet : premières et deuxièmes parties physique générale, Vannes, Impr. Lafolye, 1905 — Lire en ligne.
# Hélène de Pourtalès

Hélène de Pourtalès, nascuda com a Helen Barbey (Nova York, 28 d'abril de 1868 - Ginebra, 2 de novembre de 1945), va ser una regatista suïssa, que va competir durant el darrer terç del segle xix, primera dona a guanyar una medalla en uns Jocs Olímpics moderns.
El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, que per primer cop en l'era moderna admetien dones, i hi participà en tres proves del programa de vela. Formava part de la tripulació que va guanyar una medalla d'or i una altra de plata en les dues curses de la modalitat d'1 a 2 tones, la més lleugera, a bord de l'embarcació Lérina, que representava Suïssa, junt al seu marit, Hermann de Pourtalès, i al seu nebot, Bernard de Pourtalès. No finalitzaren la prova de la classe oberta.
Hélène de Pourtalès entrà a la història com la primera dona a guanyar una medalla en uns Jocs Olímpics moderns.

## Referències

* ↑ «Hélène de Pourtalès Bio, Stats, and Results». Olympic Sports. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 17 setembre 2020].
* 1 2 3 «Hélène, Countess de Pourtalès Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2014. [Consulta: 21 octubre 2015].
* ↑ Silva, Rui Pedro. «Hélène de Pourtalès. Quando uma família real fez história olímpica» (en portuguès). É Desporto, 13-01-2020. [Consulta: 16 setembre 2020].
* ↑ «Helene de Pourtalès to Claressa Shields» (en anglès). ESPN, 14-04-2013. [Consulta: 16 setembre 2020].
* ↑ «La primera campiona olímpica de la història». Fosbury, 11-07-2018. [Consulta: 16 setembre 2020].
# Antonio Meliveo

Antonio Meliveo Mena (Màlaga, 20 de gener de 1958) és un productor de cinema i compositor de bandes sonores espanyol. Fill d'un metge afeccionat a l'òpera, va començar com a actor afeccionat i estudià solfeig i composició al Conservatori de Màlaga. Va treballar a les companyies de teatre Teatroz, Acuario Teatro, Teatro del Gato, El espejo negro, Anthares Teatro o Dintel i el 1999 va debutar al cinema quan va compondre la banda sonora de Solas de Benito Zambrano, pel que fou nominat al Goya a la millor música original. Fou nominat novament al Goya per Plenilunio i El país del miedo (2015). El 2001 va guanyar el premi del jurat al Festival Internacional de Cinema de Fort Lauderdale i el premi Teo Escamilla de l'ASECAN per Fugitivas. Va simultanejar les bandes sonores amb experiments teatrals com Cinema Terror (2001). El 2002 va guanyar un dels Premis Iris per la banda sonora de Padre coraje. Posteriorment va treballar en algunes sèries de televisió (Mar de plástico) i documentals.
El 2010 va fundar la productora Green Moon amb Antonio Banderas. És membre, entre d'altres, de l'Acadèmia de les Arts Escèniques de Madrid i de l'Acadèmia de les Arts i Ciències de la Música. El 2018 es va presentar com a candidat a la junta directiva de la SGAE candidatura que havia estat derrotat per un sol vot per la de José Miguel Fernández Sastrón el 2016.

## Bandes sonores (selecció)

* 2017: El intercambio
* 2016: Miguel Picazo, un cineasta extramuros (documental)
* 2016: La fabulosa Casablanca (documental)
* 2015: Lejos del mar
* 2015: El país del miedo
* 2014: Historias de Lavapiés
* 2013: El Lazarillo de Tormes (sèries de televisió)
* 2011: Eduardo Barreiros, el Henry Ford español
* 2011: Los muertos no se tocan, nene
* 2011: Mar de plástico (sèrie de televisió)
* 2008: Martes de carnaval (sèrie de televisió) (2 episodis)
* 2006: El camino de los ingleses
* 2004: María querida
* 2003: Los novios búlgaros
* 2002: Padre coraje (minisèrie)
* 2000: Fugitivas
* 2000: Plenilunio
* 1999: Solas

## Referències

* ↑ Antonio Meliveo, una vida de carambola: de bedel a los Goya, Diario Sur, 23 d'octubre de 2010
* ↑ "Una película siempre lleva la música dentro", El País, 27 de gener de 2000
* ↑ "Si por apoyar al cine se olvida el teatro, se descuida la base", El País, 15 de novembre de 2000
* ↑ Antonio Meliveo combina teatro, cine y música en 'Cinema terror', El País, 3 de febrer de 2001
* ↑ Antonio Meliveo a mundobso.com
* ↑ Meliveo, Antonio (Málaga, 1958) al Centre de Documentació Musical d'Andalusia
* ↑ Antonio Meliveo al web de l'Acadèmia de les Arts Escèniques
* ↑ Antonio Onetti, Antonio Meliveo o Fermín Cabal, primeros candidatos para la junta directiva la SGAE, La Vanguardia, 24 de juliol de 2018
* ↑ José Miguel Fernández Sastrón, elegido presidente de la SGAE por un solo voto, Faro de Vigo, 21 d'abril de 2016

## Enllaços externs

* Maria Jesús Bedoya Ruiz Antonio Meliveo: referente musical cinematográfico del siglo XXI en el cine español, Universitat de Màlaga
* Antonio Meliveo al web d'El País
# The Passing Parade (pel·lícula de 1912)

The Passing Parade és un curtmetratge mut de l'Éclair interpretat per Alec B. Francis, Isabel Lamon, Muriel Ostriche i Julia Stuart, entre d'altres. Es va estrenar el 29 d'agost de 1912.

## Argument

Es tracta d'una pel·lícula d'exaltació patriòtica que aprofita la desfilada sota el Memorial Arch del Prospect Park de Brooklyn per mostrar com son alguns passatges de la història dels Estats Units en la ment de l'home americà modern. Entre altres seqüències, la desfilada passa per davant d'una parella que festeja i en sentir la música deixen de festejar i s'acosten a saludar els herois. També una colla de treballadores d'un magatzem deixen la feina per assistir a la desfilada. Una mestra d'escola explica als seus alumnes la veritat sobre quan George Washington era un nen i va tallar el cirerer del seu pare i aquest va voler esbrinar qui ho havia fet. També apareixen en la desfilada un soldat de la unió i un confederat avançant plegats de bracet.

## Repartiment

* Isabel Lamon (venedora als magatzems)
* Muriel Ostriche (venedora als magatzems)
* Ilean Hume (venedora als magatzems)
* Stella Adams (venedora als magatzems)
* Margaret Prussing (venedora als magatzems)
* Alec B. Francis (Oficial de la Unió)
* Will E. Sheerer (Oficial confederat)
* Barbara Tennant (noia en el duet d'amants)
* Robert Frazer (noi en el duet d'amants)
* Julia Stuart (àvia)
* Clara Horton (petita Clara)
* Lamar Johnstone (papa)
* Evelyn Fowler (mama)
* Mathilde Baring (mestra d'escola)
* Leslie Stowe (pare de George Washington)
* Thomas Carnahan Jr. (petit George Washington)
* George Larkin (oncle George)
* Guy Oliver (director d'orquestra)

## Referències

* ↑ «The Passing Parade (1912)» (en anglès). IMDb. [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ «Independent release dates». The Moving Picture World 9, 13, 31-08-1912, pàg. 920.
* ↑ «The Passing Parade». The Moving Picture World 9, 13, 31-08-1912, pàg. 912.
* ↑ «The Passing Parade». The Moving Picture World XIII, 10, 07-09-1912, pàg. 977.
# Hans R. Camenzind

Hans R. Camenzind (1 de gener de 1934 - 8 d'agost de 2012) va ser un enginyer electrònic conegut per dissenyar l'IC del temporitzador 555 l'any 1971 sota contracte amb Signetics. Va ser l'inventor de 20 patents dels EUA. Camenzind també va escriure tres llibres i nombrosos articles tècnics, i va donar conferències a la Universitat de Santa Clara.

## Antecedents i educació

Camenzind va néixer i es va criar a Zúric, Suïssa, on va anar a la universitat. El 1960 es va traslladar als Estats Units, primer va rebre un MSEE de la Universitat Northeastern i després un MBA a la Universitat de Santa Clara. Camenzind impartia classes de disseny de circuits als matins, i després assistia de nit a classes a la mateixa universitat per obtenir un màster en Administració d'Empreses.

## Carrera

El 1962 Camenzind es va incorporar al Laboratori de Ciències Físiques de PR Mallory a Burlington, Massachusetts. Després de sis anys d'investigació, Camenzind es va traslladar a Califòrnia el 1968 per unir-se a Signetics, però dos anys més tard va sentir que Signetics "s'havia perdut" i va renunciar a escriure un llibre. Els va dir que no volia tornar i que volia treballar com a consultor i dissenyador independent, va proposar el disseny 555 el 1971. Després va iniciar Interdesign, una empresa de disseny de semiconductors, que va dirigir durant set anys abans de vendre'ls a Ferranti. Després de la venda d'Interdesign, Camenzind es va convertir en un consultor independent de disseny de circuits integrats analògics.
Durant la seva carrera, Camenzind va dissenyar el primer amplificador integrat de classe D, va introduir el bucle de bloqueig de fase IC, va inventar l'IC semipersonalitzat i va crear el llegendari temporitzador 555. El 2006, havia dissenyat 140 circuits integrats estàndard i personalitzats, com ara:
* Signetics LM555
* Signetics LM565
* Signetics LM566
* Signetics LM567
* Zetex Semiconductors ZSCT1555

## Referències

* ↑ «Hans Camenzind, 555 timer inventor, dies | EE Times» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-06-13. [Consulta: 16 agost 2012].
* ↑ «CR4» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-04-13. [Consulta: 10 març 2010].
* ↑ «Designing Analog Chips by Hans Camenzind» (en anglès). [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ «THE 555 TIMER, An Interview with Hans Camenzind» (en anglès).
# The Passion Flower (pel·lícula de 1921)

The Passion Flower és una pel·lícula muda dirigida per Herbert Brenon i protagonitzada per Norma Talmadge i Courtenay Foote, entre d'altres. La pel·lícula està basada en l'obra de teatre “La Malquerida” (1913) de Jacinto Benavente amb guió de Mary Murillo i Herbert Brenon. L'adaptació va suposar un plet amb John G. Underhill que reclamava tenir l'exclusiva de la traducció de l'obra de Benavente. La pel·lícula es va estrenar l'abril de 1921. La pel·lícula es conserva quasi complerta a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units.

## Argument

La mare d'Acacia, Raimunda, té com a segon marit Esteban que està secretament enamorat de la seva fillastra. Per gelosia, fa que el seu criat, Rubio, expliqui al promès d'Acacia, Norbert, que aquesta està enamorada de Faustino, per lo que Norbert trenca el compromís. Acacia acaba comprometent-se en matrimoni amb Faustino però aleshores aquest és assassinat per Rubio. Norbert és acusat de l'homicidi però en el judici és declarat no culpable. Tot i això, els germans de Rubio el persegueixen per venjar-se fins que Norbert els fa veure el complot de Rubio i Esteban. Esteban escapa a les muntanyes. Finalment, però, torna i aleshores Raimunda demana a Acacia d'acceptar el seu padrastre que en abraçar-la fa evident a Raimunda la seva passió per aquesta. Raimunda demana ajuda i Esteban li dispara però és arrestat. Raimunda mor en braços de la seva filla demanant-li perdó per no haver estat una bona mare.

## Repartiment

* Norma Talmadge (Acacia)
* Courtenay Foote (Esteban)
* Eulalie Jensen (Raimunda)
* Harrison Ford (Norbert)
* Charles Stevenson (tío Eusebio)
* Alice May (Julia, muller d'Eusebio)
* Herbert Vance (fill del tío Eusebio)
* H.D. McClellan (fill del tío Eusebio)
* Austin Harrison (fill del tío Eusebio)
* Robert Agnew (Faustino, fill petit del tío Eusebio Eusebio)
* Harold Stern (Carlos, el net)
* Natalie Talmadge (Milagros, amiga de Raimunda)
* Mrs. Jacques Martin (Juliana, vella criada de Raimunda)
* Elsa Fredericks (Francesca, criada de Raimunda)
* Robert Payton Gibb (pare Norbert)
* Augustus Balfour (el Padre)
* Walter Wilson (Rubio)
* Mildred Adams (Doña Isabel)
* Julian Green (pare d'Acacia)
* Edward Boring (Bernabé)

## Referències

* ↑ «”The Passion Flower” (First National)». Motion Picture News, 16-04-1921, pàg. 2617.
* 1 2 «Norma Talmadge splendid and direction very good». The Film Daily XVI, 10, 10-04-1921, pàg. 2.
* ↑ «Wrangle over Passion Flower». The Film Daily XV, 25, 27-01-1921, pàg. 4.
* ↑ «The index to the complete plan book». Motion Picture News, 30-04-1921, pàg. 2854.
* ↑ De Groat, Greta. «Woman disputed : Who was Norma Talmadge, and why aren't more of her films available?» (en anglès), 19990616. [Consulta: 7 setembre 2019].

## Enllaços externs

* The Passion Flower al catàleg de l'American Film Institute
# Gran Premi de Mònaco del 1966

Resultats del Gran Premi de Mònaco de Fórmula 1 de la temporada 1966, disputat al circuit urbà de Montecarlo el 22 de maig del 1966.

## Resultats de la cursa

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retir. | Pos. de sort. | Punts |
| 1 | 12 | Jackie Stewart | BRM | 100 | 2h 33' 10. 5 | 3 | 9 |
| 2 | 16 | Lorenzo Bandini | Ferrari | 100 | + 40.2 s | 5 | 6 |
| 3 | 11 | Graham Hill | BRM | 99 | + 1 Volta | 4 | 4 |
| 4 | 19 | Bob Bondurant | BRM | 95 | + 5 Voltes | 16 | 3 |
| Ret | 9 | Richie Ginther | Cooper - Maserati | 80 | Transmissió | 9 | |
| NC | 21 | Guy Ligier | Cooper - Maserati | 75 | No classificat | 15 | |
| NC | 18 | Jo Bonnier | Cooper-Maserati | 73 | No classificat | 16 | |
| Ret | 4 | Jim Clark | Lotus - Climax | 60 | Suspensions | 1 | |
| Ret | 10 | Jochen Rindt | Cooper - Maserati | 56 | Motor | 7 | |
| Ret | 14 | Jo Siffert | Brabham - BRM | 35 | Embragatge | 13 | |
| Ret | 6 | Mike Spence | Lotus - BRM | 34 | Suspensions | 12 | |
| Ret | 7 | Jack Brabham | Brabham - Repco | 17 | Caixa canvi | 11 | |
| Ret | 17 | John Surtees | Ferrari | 16 | Transmissió | 2 | |
| Ret | 8 | Denny Hulme | Brabham - Climax | 15 | Transmissió | 6 | |
| Ret | 2 | Bruce McLaren | McLaren - Ford | 9 | Pèrdua d'oli | 10 | |
| Ret | 15 | Bob Anderson | Brabham - Climax | 3 | Motor | 8 | |

## Altres

* Pole: Jim Clark 1' 29. 9
* Volta ràpida: Lorenzo Bandini 1' 29. 8 (a la volta 90)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2013-10-05. [Consulta: 4 març 2010].
# Gran Premi de França del 1953

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1953, disputat al circuit de Reims-Gueux el 5 de juliol del 1953.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 16 | Mike Hawthorn | Ferrari | 60 | 2h 44' 18. 6 | 7 | 8 |
| 2 | 18 | Juan Manuel Fangio | Maserati | 60 | + 1.0 s | 4 | 7 |
| 3 | 20 | José Froilán González | Maserati | 60 | + 1.4 s | 5 | 4 |
| 4 | 10 | Alberto Ascari | Ferrari | 60 | + 4.6 s | 1 | 3 |
| 5 | 14 | Nino Farina | Ferrari | 60 | + 1' 07. 6 min. | 6 | 2 |
| 6 | 12 | Luigi Villoresi | Ferrari | 60 | + 1' 15. 9 min. | 3 | |
| 7 | 46 | Toulo de Graffenried | Maserati | 58 | + 2 Voltes | 9 | |
| 8 | 44 | Louis Rosier | Ferrari | 56 | + 4 Voltes | 10 | |
| 9 | 22 | Onofre Marimon | Maserati | 55 | + 5 Voltes | 8 | |
| 10 | 2 | Jean Behra | Gordini | 55 | + 5 Voltes | 22 | |
| 11 | 38 | Bob Gerard | Cooper - Bristol | 55 | + 5 Voltes | 12 | |
| 12 | 48 | Johnny Claes | Connaught - Lea-Francis | 53 | + 7 Voltes | 21 | |
| 13 | 28 | Peter Collins | HWM - Alta | 52 | + 8 Voltes | 17 | |
| 14 | 30 | Yves Giraud Cabantous | HWM - Alta | 50 | + 10 Voltes | 18 | |
| 15 | 32 | Louis Chiron | Osca | 43 | + 17 Voltes | 25 | |
| Ret | 24 | Felice Bonetto | Maserati | 42 | Motor | 2 | |
| Ret | 36 | Stirling Moss | Cooper - Alta | 38 | Embragatge | 13 | |
| Ret | 42 | Prince Bira | Connaught - Lea-Francis | 29 | Diferencial | 11 | |
| Ret | 34 | Elie Bayol | Osca | 18 | Motor | 15 | |
| Ret | 40 | Ken Wharton | Cooper - Bristol | 17 | Rodes | 14 | |
| Ret | 4 | Maurice Trintignant | Gordini | 14 | Transmissió | 23 | |
| Ret | 26 | Lance Macklin | HWM - Alta | 9 | Embragatge | 16 | |
| Ret | 6 | Harry Schell | Gordini | 4 | Motor | 20 | |
| Ret | 8 | Roberto Mieres | Gordini | 4 | Eix /Palier | 24 | |
| Ret | 50 | Roy Salvadori | Connaught - Lea-Francis | 2 | Encesa | 19 | |

## Altres

* Pole: Alberto Ascari 2' 41. 2
* Volta ràpida: Juan Manuel Fangio 2' 41. 0 (a la volta 25)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 24 maig 2010].
# Ibn at-Tiqtaqà

Safí-d-Din Muhàmmad ibn Alí, més conegut com a Ibn at-Tiqtaqà (Bagdad, vers 1260 - ?) fou un historiador iraquià. Va escriure a Mossul un tractat d'història titulat Al-fakhri, que contenia la biografia dels califes i dels visirs fins a al-Mustàssim, dedicada a Fakhr-ad-Din Issa ibn Ibrahim de Mossul.

## Referències

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Ibn al-Tiḳṭaḳā".
* Charles Melville, "EBN AL-ṬEQṬAQĀ, ṢAFĪ-AL-DĪN MOḤAMMAD" a Encyclopaedia Iranica
# Gran Premi de França del 1964

Resultats del Gran Premi de França de Fórmula 1 de la temporada 1964, disputat al circuit de Rouen-Les-Essarts el 28 de juny del 1964.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 22 | Dan Gurney | Brabham - Climax | 57 | 2h 07' 49. 1 | 2 | 9 |
| 2 | 8 | Graham Hill | BRM | 57 | + 24.1 s | 6 | 6 |
| 3 | 20 | Jack Brabham | Brabham - Climax | 57 | + 24.9 s | 5 | 4 |
| 4 | 4 | Peter Arundell | Lotus - Climax | 57 | + 1' 10.6 min. | 4 | 3 |
| 5 | 10 | Richie Ginther | BRM | 57 | + 2' 12.1 min. | 9 | 2 |
| 6 | 12 | Bruce McLaren | Cooper - Climax | 56 | + 1 Volta | 7 | 1 |
| 7 | 14 | Phil Hill | Cooper - Climax | 56 | + 1 Volta | 10 | |
| 8 | 36 | Mike Hailwood | Lotus - BRM | 56 | + 1 Volta | 13 | |
| 9 | 26 | Lorenzo Bandini | Ferrari | 55 | + 2 Voltes | 8 | |
| 10 | 34 | Chris Amon | Lotus - BRM | 53 | + 4 Voltes | 14 | |
| 11 | 28 | Maurice Trintignant | BRM | 52 | + 5 Voltes | 16 | |
| 12 | 32 | Bob Anderson | Brabham - Climax | 50 | + 7 Voltes | 15 | |
| Ret | 16 | Innes Ireland | BRP - BRM | 32 | Accident | 11 | |
| Ret | 2 | Jim Clark | Lotus - Climax | 31 | Motor | 1 | |
| Ret | 24 | John Surtees | Ferrari | 6 | Motor | 3 | |
| Ret | 18 | Trevor Taylor | BRP - BRM | 6 | Accident | 12 | |
| Ret | 30 | Jo Siffert | Brabham-BRM | 4 | Embragatge | 17 | |

## Altres

* Pole: Jim Clark 2' 09. 6
* Volta ràpida: Jack Brabham 2' 11. 4 (a la volta 44)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2008-01-25. [Consulta: 16 juny 2010].
# Genipabu

Genipabu (o Jenipabu ) és una platja amb un complex de dunes, una llacuna i una zona de protecció del medi ambient (APA) situada al municipi d'Extremoz, a uns 20 km de Natal (Rio Grande do Norte, Brasil). Les imatges de l'indret proporcionen les postals turístiques més conegudes de l'estat de Rio Grande do Norte.
Les dunes de Genipabu són mòbils perquè els forts vents de la costa de Rio Grande do Norte mouen la sorra d'un punt a un altre, donant forma al paisatge.
Genipabu es pot visitar en "buggies". Les passejades en camell per les dunes van ser populars durant molts anys, però a partir del 2020 ja no estan disponibles. Els viatges en "buggy" s'ofereixen a nivell local en dos estils, com emoção (lit: 'amb emoció': més arriscat) o sem emoção (llegit:'sense emoció': més segur). Cal tenir en compte, però, que només s'han de contractar professionals autoritzats responsables de la seguretat tant dels turistes com del medi ambient. Un esport que es practica a les dunes del voltant del llac és l'skibunda, una derivació del surf d'arena, en què una persona llisca les dunes assegut en una taula de fusta (bunda en portuguès, vol dir cul).

## Referències

* ↑ «Dunas de Genipabu» (en anglès). [Consulta: 27 juliol 2024].
* ↑ «Camel Tours May Soon Disappear from The Dunes of The Genipabu, RN Coast» (en anglès americà). Folha de S.Paulo, 18-11-2019. [Consulta: 7 març 2021].
* ↑ López, José Ignacio. «Genipabu: camellos y buggies en la costa brasileña» (en castellà). La Tercera, 22-02-2010. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ «Skibunda: o novo esporte que diverte todas as pessoas» (en portuguès brasiler), 20-05-2021. [Consulta: 12 octubre 2024].
# Children of Divorce (pel·lícula de 1927)

Children of Divorce és una pel·lícula muda dirigida per Frank Lloyd i Josef von Sternberg (no surt als crèdits) i protagonitzada per Clara Bow, Esther Ralston i Gary Cooper entre d'altres. Basada en la novel·la homònima d'Owen Johnson, la pel·lícula es va estrenar el 2 d'abril de 1927. Cooper i Bow s'enamoraren en aquesta pel·lícula però la seva relació no durà gaire temps.

## Argument

Jean Waddington i Ted Larrabee són amics des de l'infància. Quan es fan grans Jean s'enamora de Ted. Tots dos han crescut en famílies divorciades fills d'un pare irresponsable. Per això Jean no pensa casar-s'hi fins que Ted demostri la seva vàlua. Kitty, l'amiga comuna de tots dos, fa una festa salvatge a l'edifici on Ted ha obert una oficina i ell decideix assistir-hi. També hi ha el príncep Ludovico de Sfax, protegit pel seu guardià el duc de Gondreville, i aquest se sent atret per Kitty. El duc li prohibeix però que tingui una aventura amb ella a causa de la seva pobresa. En una nit de borratxera Ted i Kitty s'acaben casant i Jean, desconsolada, marxa a Europa. Més tard, Kitty i Ted arriben amb el seu fill i l'amor del príncep es revifa. En adonar-se que no existeix cap vincle d'afecte entre ella i Ted, Kitty pren verí i Ted es retroba amb Jean.

## Repartiment

* Clara Bow (Kitty Flanders)
* Esther Ralston (Jean Waddington)
* Gary Cooper (Edward D. 'Ted' Larrabee)
* Einar Hanson (príncep Ludovico de Sfax)
* Norman Trevor (duc Henri de Goncourt)
* Hedda Hopper (Katherine Flanders)
* Edward Martindel (Tom Larrabee)
* Julia Swayne Gordon (princesa de Sfax)
* Tom Ricketts (el secretari)
* Albert Gran (Mr. Seymour)
* Iris Stuart (Mousie)
* Margaret Campbell (mare superiora)
* Percy Williams (Manning)
* Joyce Coad (Kitty de petita)
* Yvonne Pelletier (Jean de petita)
* Marion Feducha (Ted de petit)
* Mary Louise Miller (germana de Kitty)

## Referències

* 1 2 Sandburg, Carl. The Movies are: Carl Sandburg's Film Reviews and Essays, 1920-1928 (en anglès). Lake Claremont Press, 2000, p. 346. ISBN 978-1-893121-05-8.
* ↑ Blottner, Gene. Wild Bill Elliott: A Complete Filmography (en anglès). McFarland, 2011-09-30, p. 172. ISBN 978-0-7864-6903-1.
* ↑ «Children of Divorce» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 24 maig 2021].

## Enllaços externs

* Children of Divorce al catàleg de l'American Film Institute