OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rolling Stone

Rolling Stone és una revista estatunidenca dedicada a la música i la cultura popular.
Va ser fundada a San Francisco el 1967 per Jann Wenner (qui segueix sent-ne l'editor) i el crític de música Ralph J. Gleason. Inicialment la revista es va identificar amb la contracultura hippie, encara que es va allunyar de la premsa clandestina de l'època, adoptant estàndards periodístics més tradicionals i evitant les polítiques radicals de la premsa clandestina.
Rolling Stone va deixar una petjada pels seus reportatges polítics a principis de la dècada dels 70, encara que mitjançant el periodisme extrem de Hunter S. Thompson, la revista es va tornar tan influent en els 70 que una cançó li va ser dedicada, "Cover of the Rolling Stone" per Dr. Hook & The Medicine Show (escrita per Shel Silverstein), la qual es va transformar en un èxit.
La portada i els articles principals són il·lustrats per fotògrafs de renom com Annie Leibovitz. En els anys 80, encara que seguien Thompson i altres escriptors clàssics dels 60 i 70 tals com badboy Lester Bangs, Rolling Stone havia adoptat els valors corporatius que evitaven amb anterioritat (ex. proves de drogues als empleats).
La revista es va mudar a Nova York per a estar més a prop de la indústria de la publicitat. A principis dels 2000, va enfrontar decadents ingressos i competència de revistes com Maxim i FHM, Rolling Stone es va reinventar a si mateixa, apuntant a lectors més joves, al mateix temps prenent posicions sobre qüestions polítiques internacionals com la situació d'Orient Pròxim o l'escalfament global i l'economia. Personatges com Iggy Pop, Bono, Tom Wolfe i Ken Kesey han escrit per a la revista.
L'any 2000, Rolling Stone començà a publicar diverses llistes a manera de classificació dels millors discs, cançons i altres ítems:
* 2003 Llista dels 500 millors discos segons Rolling Stone
* 2003 Llista dels 100 guitarristes més grans de tots els temps segons Rolling Stone
* 2004 Llista de les 500 millors cançons de tots els temps segons Rolling Stone
* 2004 Llista dels 50 moments que van canviar el Rock and Roll
* 1991 Llista de les 100 millors portades d'àlbum

## Edicions internacionals

* Espanya, editada per PROGRESSA des de 1999, amb articles locals i traduccions
* Amèrica Llatina: És publicada des de 1997 per l'empresa argentina Publirevistas S.A. (La Nació) per a l'Argentina, Bolívia, Paraguai i Uruguai, i a Bogotà per a Colòmbia, Veneçuela, Equador, Perú i Panamà
* Xile: És publicada per El Mercuri
* Mèxic: Editada a Mèxic D.F.
* Austràlia: Des de 1969
* Brasil: des d'octubre de 2006 publicada per Spring Publicaçoes
* Xina
* Alemanya: des de 1994 és publicada per AS Young Mediahouse
* Itàlia: publicada des de 2003, primer per IXO Publishing i en l'actualitat per Editrice Quadratum
* Rússia:Rolling Stone es publica per Izdatelskiy Dom SPN des de 2004
* Turquia: publicada des de juny de 2006 per GD Gazete Dergi

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la revista (anglès)
# Miquel Despuig i Vacarte

Miquel Despuig i Vacarte també conegut com Miquel Puig (Tortosa, ? — Lleida, 1559) fou un religiós i doctor en dret que esdevingué inquisidor de Catalunya i durant la seva vida tingué els títols d'abat de Santa Maria de Serrateix (1535-1545), Bisbe d'Elna (1542-52), President de la Generalitat de Catalunya (1542-1545), bisbe d'Urgell i copríncep d'Andorra (1552-1556) i finalment Bisbe de Lleida (1556-59).
L'any 1542 esdevé bisbe d'Elna. En aquest càrrec assistí al concili de Trento i s'oposà a la seva suspensió. Va ser amic del futur cardenal Granvelle, amb el qual va mantenir correspondència.
Va ser nomenat president de la Generalitat el 22 de juliol de 1542 i com a tal, assistí a la fase final de les Corts de Montsó (1542). Amb anterioritat havia estat canonge de Barcelona i inquisidor de Catalunya. Va ser un dels onze teòlegs que varen assistir al Concili de Trento. Va promulgar unes constitucions de reforma de la vida eclesiàstica.
A iniciativa del rei Carles I, però finançada principalment per la Generalitat, es construeix una carretera que uneix Barcelona amb Lleida passant per Verdú, l'Ametlla de Segarra, Santa Coloma de Queralt i Igualada. Amb aquesta iniciativa el rei volia compensar la seva negativa a acceptar el projecte del canal d'Urgell durant les corts de Montsó (1542).
Les constants amenaces a la frontera francesa i dels turcs a la costa catalana, fan revifar la idea del sometents desapareguts des del conflicte dels remences.
Durant el seu mandat com a president de la Generalitat es va finançar la construcció d'una carretera entre Barcelona i l'Urgell, que posa de manifest el caràcter estratègic de les collites de cereals lleidatanes. Les constants amenaces a la seguretat del Principat van portar els diputats a organitzar un consell de guerra que promovia la creació de sometents, una figura desapareguda des de les lluites remences.
L'any 1552 esdevé bisbe d'Urgell, en aquesta etapa al capdavant del bisbat d'Urgell va residir sovint a Barcelona.
Posteriorment, el 1556, esdevé Bisbe de Lleida i dins l'esperit de Trento, fundà el Col·legi de la Concepció, a la Roqueta, amb rendes pròpies, per a la formació de preveres. El 1557 convocà un sínode a la ciutat. Projectà un pla de reforma per a l'estudi general de Lleida, que portà a terme el seu successor Antoni Agustí. Feu publicar a Barcelona (1556) el Stylus capibreviandi de Francesc Solsona.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Vol.2. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9.

## Referències

* ↑ «El bisbe Miquel com a Bisbe d'Urgell». Arxivat de l'original el 2019-02-18. [Consulta: 17 febrer 2019].
* 1 2 3 «Miquel Despuig a l'enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 febrer 2019].
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Campethera

Campethera és un gènere d'ocells de la família dels pícids. Aquests picots són endèmics d'Àfrica subsahariana.

## Llista d'espècies

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 13.2, 2023), aquestt gènere està format per 11 espècies:
* picot cuadaurat (Campethera abingoni).
* picot de Bennett (Campethera bennettii).
* picot de Cailliaud (Campethera cailliautii).
* picot aladaurat (Campethera maculosa).
* picot de Mombasa (Campethera mombassica).
* picot de Knysna (Campethera notata).
* picot de Núbia (Campethera nubica).
* picot esquitxat (Campethera punctuligera).
* picot de Reichenow (Campethera scriptoricauda).
* picot de Tullberg (Campethera tullbergi).
* picot milratlles (Campethera taeniolaema).
Anteriorment també s'hi comptaven dues espècies més, però en la revisió taxonòmica del segon semestre del 2020 el COI les transferí al gènere ressuscitat Pardipicus, en base als treballs de Fuchs i col·laboradors (2017) i Dowsett & Gregory (2018).
* picot cara-ratllat (Campethera nivosa; syn: Pardipicus nivosus).
* picot d'orelles brunes (Campethera caroli; syn: Pardipicus caroli).

## Referències

* 1 2 «Woodpeckers» (en anglès). IOC World Bird List Version 13.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 337. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Taxonomic Updates» (en anglès). IOC Version 10.2 (July 25, 2020). International Ornithologists' Union, 01-07-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
# Palau Erizzo

El palau Molin Erizzo o palau Erizzo alla Maddalena és un edifici històric italià, situat en el sestiere de Cannaregio a Venècia, enfront del Gran Canal entre el palau Marcello i el palau Soranzo Piovene.

## Història

La construcció on es troba l'actual edifici va ser adquirida en 1454 per Bernardo Molin, propietari del palau Marcello. Poc després de la compra degueren començar les obres de reforma, que van augmentar l'altura i van modernitzar la façana a l'estil de moda en la segona meitat del segle xv . Va passar el 1650 a les mans dels Erizzo, després del matrimoni entre Jacopo Erizzo i Cecilia Molin. L'edifici ha estat objecte de nombroses reformes que han modificat fonamentalment la planta baixa i l'entresòl.

## Descripció

La façana presenta una execució clarament gòtica. La major part de les finestres són d'arc apuntat, entre les quals destaca la finestra múltiple de cinc buits en la planta noble situada en la meitat esquerra. Aquesta planta principal està decorada amb obres del segle xvii , entre les quals, les més importants són les del pintor barroc Andrea Celesti, que descriuen la gesta de Paolo Erizzo, portador o agutzil i capità de Negroponte que, segons va descriure Marco Antonio Cocio Sabelico, entre d'altres, va ser esbocinat viu en dues meitats pels turcs el 12 de juliol de 1470.

## Referències

* 1 2 I palazzi di Venezia. Roma: Newton & Compton, 2007, p. 257. ISBN 978-88-541-0820-2.
* ↑ ; Pasqualini Canato I Molin al Traghetto della Maddalena e il loro palazzo. Venecia: Marsilio, 2015, p. 15-26. ISBN 978-88-317-2405-0.
* ↑ Paolo Erizzo, en Dizionario biografico degli italiani (en italià). Roma: Istituto dell'Enciclopedia Italiana/ Treccani, 1993.
# Elisenda Malaret i Garcia

Elisenda Malaret i Garcia (Barcelona, 20 de març de 1958) és una jurista catalana, doctora en Dret i catedràtica de Dret Administratiu de la Universitat de Barcelona i diputada al Congrés dels Diputats en la VIII i IX legislatures.

## Biografia

Llicenciada en Dret per la Universitat de Barcelona el 1981, es doctorà amb premi extraordinari el 1989. Ha publicat diversos llibres i nombrosos articles en revistes especialitzades, ha estat professora visitant a les universitats Paris 1 Panthéon Sorbonne, Paris 2 Panthéon Assas, La Sapienza (Roma) i Cattolica del Sacro Cuore (Milà) entre d'altres, i és membre de la xarxa europea Public Contracts in Legal Globalization (PCLG). Des de 1986 és professora de Dret administratiu a la Universitat de Barcelona i des de 1995 catedràtica.
Fou escollida diputada per la província de Barcelona en les eleccions generals espanyoles de 2004 i 2008, com a independent en les llistes del Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC). Fou representant del Congrés dels Diputats a l'Agència Espanyola de Protecció de Dades. De juny de 2008 a juny de 2014 ha estat consellera del Consell de l'Audiovisual de Catalunya.

## Obres més destacades

* Malaret, M. "Administración pública y regulación económica", a AAVV. La Autonomía municipal, administración y regulación económica, títulos académicos y profesionales, Cizur Menor: Aranzadi, 2007, ISBN 978-84-8355-456-2, pags. 127-162
* Malaret, M. "Els serveis públics informacionals: l'emergència de nous serveis públics en la societat de la informació i del coneixement", Revista catalana de dret públic, ISSN 1885-5709, Nº. 35, 2007, pags. 161-206
* Malaret, M.; Marsal, M. Las fundaciones de iniciativa pública: un régimen jurídico en construcción: la singularidad de las fundaciones locales, Barcelona: Fundació Carles Pi i Sunyer, 2005. ISBN 84-95417-59-6
* Malaret, M. et al. "El derecho de la administración pública: derecho público y derecho privado; la relevancia de los principios constitucionales", a AAVV. Seminario sobre derecho público y derecho privado en la actuación de la administración publica, Barcelona: Institut d'Estudis Autonòmics, 1999, ISBN 84-7248-696-6, pags. 9-32
* Malaret, M. Público y privado en la organización de los Juegos Olímpicos de Barcelona 1992, Madrid: Cívitas, 1993. ISBN 84-470-0259-4
* Malaret, M. Régimen jurídico-administrativo de la reconversión industrial, Madrid: Civitas, Barcelona, 1991. ISBN 84-7398-924-4

## Referències

* ↑ Biografia al web de la UB
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Web del CAC». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 5 agost 2015].
# Grèvol de Ventolà

El Grèvol de Ventolà (Ilex aquifolium) és un arbre que es troba a Ventolà (Ribes de Freser, el Ripollès).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 1,95 m (tronc 1), 0,88 m (tronc 2), 0,68 m (tronc 3) i 0,65 m (tronc 4), de la base 1, i 0,99 m el tronc de la base 2.
* Perímetre de la base del tronc: 2,25 m (base 1) i 1,04 m (base 2).
* Alçada: 11 m.
* Amplada de la capçada: 8,50 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 1.433 m.

## Entorn

Es troba en un extrem d'un hort de muntanya amb carabassina i saüquer com a espècies de l'entorn immediat, entre d'altres. Abunda la cotxa fumada, i a la bassa hi ha capgrossos de gripau d'esperons i larves de salamandra. A l'entorn immediat hi ha l'hort de Can Joanó, on es conreen mongetes perones, patates, pebrots, cebes i coliflors.

## Aspecte general

Té un aspecte bastant acceptable. Presenta alguna branca amb vells atacs d'alguna plaga, però segurament han estat frenats amb ajuda humana. Segons la gent del poble, l'arbre va passar penúries l'any 2007, però en aquests moments l'aspecte general és vital i ufanós. És especial tant per l'amplada de la capçada (excepcional en un individu de la seua espècie) com per les dimensions dels perímetres (tant basals com d'1,30 m). El grèvol és un arbre dioic i aquest exemplar, en concret, és femella.

## Observacions

Des del 1988 un rètol ja en reclamava la protecció, però fins a l'any 2005 no va ser declarat, oficialment, arbre d'interès local i arbre monumental (mitjançant una actualització d'una primera llista de l'any 2000).

## Accés

Cal agafar la carretera que va de Ribes de Freser a Ventolà (GIV-5218) i, en arribar al petit municipi, veurem el gran grèvol a mà dreta, a l'entrada del poble. GPS 31T 0428875 4685394.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 186-187.
* ↑ Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Arbres monumentals del Ripollès: el grèvol de Ventolà (català)

## Enllaços externs

* El grèvol de Ventolà. El Ripollès - Conèixer Catalunya (català)
* Roure de Perramon i Grèvol de Ventolà (Ribes de Freser) (català)
* Arbres monumentals - Ajuntament de Ribes de Freser (català)
# Bellagio

Bellagio és un municipi italià, situat a la regió de la Llombardia i a la província de Como. L'any 2001 tenia 2.945 habitants. Bellagio és membre fundador del Douzelage, una associació d'agermanament de 23 municipis d'arreu de la Unió Europea. Aquest agermanament actiu va començar el 1991 i s'hi convoquen esdeveniments regulars, com un mercat de productes de cadascun dels països i festivals.
| Altea, País Valencià Bad Kötzting, Alemanya Niederanven, Luxemburg Bundoran, República d'Irlanda Chojna, Polònia Granville, França Holstebro, Dinamarca Houffalize, Valònia | Judenburg, Àustria Karkkila, Finlàndia Kőszeg, Hongria Marsaskala, Malta Meerssen, Països Baixos Oxelösund, Suècia Prienai, Lituània | Préveza, Grècia Sesimbra, Portugal Sherborne, Anglaterra Sigulda, Letònia Sušice, República Txeca Türi, Estònia Zvolen, Eslovàquia |

## Referències

* ↑ «Douzelage.org: Home». www.douzelage.org. Arxivat de l'original el 2010-02-17. [Consulta: 21 octubre 2009].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 «Douzelage.org: Ciutats membres». www.douzelage.org. Arxivat de l'original el 2009-04-06.
# WiTricity

La WiTricity (de l'anglès, wireless electricity, electricitat sense fils) és un sistema de transmissió d'energia sense cables desenvolupat per investigadors del MIT. La witricidad utilitza camps de ressonància magnètica propers (near field) per disminuir la pèrdua d'energia.
L'experiment més conegut va consistir a encendre una bombeta de 60 watts, mitjançant l'oscil·lació simultània per ressonància de dues bobines situades a dos metres de distància, amb una eficiència del 40% per raó de la pèrdua d'energia per dissipació.

## Història

La tècnica de la transmissió d'energia sense fils no és nova. Des del segle xix, equips de físics han tractat d'aconseguir transmetre l'electricitat sense fils. Però el problema és que la distribució de les ones electromagnètiques és omnidireccional i ha frenat el desenvolupament d'aquesta tecnologia experimental. La recuperació de l'interès sobre el tema es deu principalment a l'era dels telèfons mòbils, ordinadors portàtils, reproductors de MP3 i altres dispositius portàtils.

## Descripció

La WiTricity es basa en un sistema que consisteix d'un transmissor i un receptor amb antenes de bucle magnètic sintonitzades a la mateixa freqüència. Atès que la instal·lació funciona per "camp electromagnètic proper" (en contraposició a la radiació de camp distant), els receptors han d'estar a una distància de pocs metres del transmissor. El sistema utilitza una gamma relativament baixa de l'alta freqüència (alguns MHz). L'equip del MIT també ha fet simulacions amb un ressonador dielèctric a alguns gigahertz.
El concepte de WiTricity és bàsicament idèntic al del camp magnètic de la bobina de Tesla, però utilitzant una energia molt menor i més segura. La tecnologia de "camp proper" (near field) dona una bona transmissió d'energia si el transmissor i el receptor estan a prop, però amb la tecnologia dels "camps distants", l'energia de la font sempre es transmet en totes direccions, causant-ne una pèrdua considerable.

## Vegeu també

* Nikola Tesla
* RFID
* Targeta sense contacte
* Protocol Qi

## Referències

* ↑ «Technology Overview - WiTricity» (en anglès). WiTricity.
* ↑ «UNDERSTANDING WITRICITY» (en anglès). http://www.radford.edu/.+[Consulta: 10 gener 2017].
* ↑ «WiTricity and Nikola Tesla: Wireless electricity» (en anglès). Computer News Report, 11-06-2007. Arxivat de l'original el 2017-01-13 [Consulta: 10 gener 2017].
# Lector in fabula

Lector in fabula. La cooperació interpretativa en el text narratiu (1979), més conegut com a Lector in fabula, és un assaig del semiòleg i escriptor italià Umberto Eco.
A partir de principis semiòtics descrits prèviament per l'autor en L'estructura absent (1968) i Tractat de semiòtica general (1975), Eco teoritza en Lector in fabula sobre la cooperació entre text i lector en la narrativa i exposa una semiòtica textual narrativa, un model de cooperació interpretativa per als textos narratius.
El text literari, en particular el narratiu, havia ocupat parts o capítols de la reflexió semiòtica d'Eco en obres anteriors, com en Obra oberta. Forma i indeterminació en les poètiques contemporànies (1962), L'estructura absent. Introducció a la semiòtica (1968), La forma del contingut (1971) i Tractat de semiòtica general (1975). També Apocalíptics i integrats (1964), tot i que en l'àmbit de la comunicació de masses, al·ludia a la qüestió. En Lector in fabula, l'obertura dels textos i la cooperació que susciten amb el lector esdevé l'eix vertebrador de la reflexió semiòtica.
El semiòleg Manuel Sito Alba remarca que, com en altres estudis, en Lector in fabula Eco es recolza en les teories de Charles Sanders Peirce per realitzar una anàlisi semiòtica de la cooperació textual. Considerant el fet narratiu com un acte de comunicació, planteja que el missatge d'aquesta comunicació, el text literari, considerat semiòticament com a signe, es dirigeix a un receptor, el lector; en la ment del lector, es crea un signe equivalent a l'emés, o fins i tot més desenvolupat (que Peirce deia signe interpretant). Per això, com el destinatari és qui actualitza el text, la seua funcionalitat és essencial, i l'ha de considerar l'emissor, l'autor, en realitzar el seu text. L'autor, així, ha de preveure en la confecció del text, al lector; ha de considerar que els codis del lector poden ser diferents als seus. Així, tant l'autor com el lector són presents en l'estratègia textual.

## Referències

* 1 2 Gómez, Francisco Vicente «La construcción del lector: Lector in fabula. La cooperación interpretativa en el texto narrativo de Umberto Eco». Tonos digital Revista electrónica de estudios filológicos, 3, 3-2002 [Consulta: l'11 desembre 2010].
* ↑ (Eco 1981)
* ↑ Sito Alba, Manuel «Umberto Eco, de la semiótica a la novela». Cuadernos hispanoamericanos, 472, 10-1989, pàg. 97-98 [Consulta: 12 desembre 2010].

## Bibliografia

* Lector in fabula. La cooperación interpretativa en el texto narrativo (en castellà). Barcelona: Lumen, 1981. «Traducción de la primera edición italiana. Bompiani, Milán, febrero de 1979» .
# Càlic

Càlic era un grup de música d'arrel tradicional alguerés, equivalent en lo estil de Riproposta mediterrània als Al Tall. Fundat l'anada de 1981 pel Mariano Piras i Claudio Gabriel Sanna, representa -junt amb Franca Masu, Pau Dessì, Antonel·lo Colledanchise i Pino Piras- el ressorgiment de la cançó catalana a l'Alguer.
Ian Anderson los va definir «com uns Radio Tarifa sards, però manco intensos».

## Cronologia

Fundat a l'Alguer en 1981, lo conjunt naixiva amb la intenció d'estudiar la tradició musical algueresa, caracteritzada per l'ús del català arcaic, per bé que s'allargariva a tot lo patrimoni musical sard: lo sou repertori s'era caracteritzat per reelaboracions i noves propostes de cants i balls tradicionals en català i sard que s'hi alternaven. La recerca també s'esteniva a la recuperació d'instruments tradicionals com la ximbomba. Del 82 al 86 van participar en assai festivals i el 1987 van guanyar el Premi Tenco a dins de la categoria de «folk d'autor».
Després d'enregistrar una cassette al 1984, Carrer del mar, en 1995 apareix lo seu primer CD, Terres de mar amb la discogràfica italiana CNI. L'anada del 1997 varen participar en lo 10è Cicle de Música Tradicional i Popular, i en lo disc doble del Tradicionàrius s'hi incloïa la cançó Trobaràs. Lo segon disc, Attinde (CNI, 1998), se situava entre el folklore i la renovació amb una escapada al rap en la cançó homònima.
L'estivada de 2002 lo grup editava el sou darrer disc, La cançó catalana a Sardenya: primer volum, lo primer d'una col·lecció de treballs que preteniva recórrer el llegat de la cançó catalana a Sardenya: lo treball comptava amb la col·laboració de Maria del Mar Bonet i composicions del segle xiv (data de l'ocupació catalana de l'illa). La intenció, segons lo grup, era arribar fins los autors actuals i cobrir la totalitat d'un llegat assai important.
El grup s'ha desfet en el 2003.

## Discografia

* Carrer del mar (La luna Studio) 1984
* Terres de mar (CNI, 1995)
* Tradicionàrius '97 (?, 1997). inclou Trobaràs
* A Mediterranean odyssey (Putumayo, ?): inclou Un poeta
* Attinde (CNI, 1998)
* Italian Music odyssey (Putumayo, 2000): inclou Attinde
* La cançó catalana a Sardenya: primer volum (Blau/DiscMedi, 2002)

## Referències

* ↑ SaintRock.com Arxivat 2012-03-15 a Wayback Machine. Franca Masu: la veu catalana d'accent alguerès
* ↑ (anglès) CNImusic.it Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. ressenyes en premsa
* ↑ (italià) CNImusic.it Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. fitxa de la discogràfica
* ↑ (italià) CNImusic.it Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. crèdits del primer disc
* ↑ (italià) CNImusic.it Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. crèdits del segon disc
* ↑ (castellà) Cancioneros.com portada del tercer disc
* ↑ Ritmes.cat Arxivat 2007-09-06 a Wayback Machine. La música de l'Alguer

## Enllaços externs

* Ritmes.cat Arxivat 2007-09-07 a Wayback Machine. fitxa del grup