OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llengua vehicular

Llengua vehicular, llengua franca (o lingua franca) és la que utilitzen els parlants de diverses llengües per entendre's entre ells, generalment en una regió determinada. El cas més general de llengua vehicular és el protagonitzat per l'anglès, que actualment és l'única llengua vehicular vàlida per a tot el món.
El sinònim lingua franca, en principi és el nom amb què es coneixia la llengua vehicular emprada a la Mediterrània des del segle xi (i també coneguda com a sabir). Posteriorment, van anar apareixent una multiplicitat de llengües criolles com a instruments de comunicació lligats a l'expansió colonial.
La lingua franca, formada inicialment a partir de l'occità, el català i l'italià, amb aportacions posteriors del castellà, el portuguès, l'àrab, el grec i el turc, era coneguda pels mariners mediterranis incloent-hi els portuguesos. Segons el lingüista Hugo Schuchardt, quan els portuguesos van iniciar les exploracions dels mars d'Àfrica, Amèrica, Àsia i Oceania, van decidir comunicar-se amb als nadius de les terres descobertes barrejant una versió de la lingua franca amb influències del portuguès amb les llengües locals. Quan els vaixells anglesos i francesos començaren a competir amb els portuguesos, les tripulacions provaren d'aprendre aquest «portuguès trencat». A través d'un procés de canvi, les paraules provinents de la lingua franca i del portuguès van ser substituïdes per les de les llengües pròpies dels pobles en contacte. Aquesta teoria explicaria les similituds entre la majoria dels pidgins de base europea i les llengües criolles, com ara el tok pisin, el papiament, el sranang tongo, etc. Aquestes llengües usen formes similars a la paraula occitana sabir per a referir-se al mot saber i a la portuguesa piquenho per a «petit».
Es poden també trobar empremtes de la lingua franca en l'argot actual de l'àrab algerià i en el polari (el polari, de l'italià parlare, era un cant usat pels artistes londinencs de varietats).
Moltes altres llengües han funcionat i funcionen també com a llengua vehicular, com ara el xinès mandarí a l'est d'Àsia, l'hindi, l'urdú o el bengalí a diverses zones de l'Índia, l'arameu i després l'àrab al proper orient, el francès i l'anglès a diverses zones d'Àfrica, el swahili a l'Àfrica oriental, el castellà a l'Amèrica Llatina i a l'estat espanyol, l'alemany a l'Europa central i de l'est, el rus als països sorgits de l'antiga Unió Soviètica, etc.
D'altra banda, existeixen diversos projectes per a establir una nova lingua franca internacional, entre els quals destaca per la seva gran popularitat l'esperanto.

## Bibliografia

* John A. Holm, Pidgins and Creoles, Cambridge University Press, 1989, ISBN 0-521-35940-6, p. 607 (en anglès)
* Henry Romanos Kahane, The Lingua Franca in the Levant: Turkish Nautical Terms of Italian and Greek Origin, University of Illinois, 1958 (en anglès, referit concretament al sabir)
* Hugo Schuchardt, Pidgin and Creole languages : selected essays by Hugo Schuchardt, Cambridge University Press, 1980. ISBN 0-521-22789-5. (en anglès)
Viccionari
# Mamen Duch

Mamen Duch (Barcelona, 1966) és una actriu catalana.
El seu avi patern, que era ebanista, va construir la casa per estiuejar a la falda de Montjuïc, al costat d'un hort i un corral amb gallines. Al mateix terreny els seus pares van fer la casa per viure abans de casar-se i treballaven en un taller-botiga del Poble Espanyol on treballaven la fusta.
L'any 1990 acabà els estudis a l'Institut del Teatre de Barcelona i, amb quatre companyes de promoció, creà la companyia de teatre T de Teatre.
És mestra de ioga per a nens i té la seva pròpia escola a la Font de la Guatlla.

## Actuacions
### Teatre

* Mitjanit a l'Starlit, de Michael Hastings. Direcció: Carles Lasarte
* Paraula de poeta, muntatge de poemes de Maria Mercè Marçal, dirigit per Jordi Mesalles
* Petits contes misògins, de Patricia Highsmith. Direcció: Pere Sagristà
* Homes!, de diversos autors. Direcció: Sergi Belbel.
* Ai, homes! (Conversa femenina sobre la realitat masculina) (En aquest espectecle s'estrenen totes juntes com a autores)
* Criatures, de diversos autors. Direcció: David Plana i T de Teatre
* Això no és vida!, de diversos autors. Direcció: David Plana.
* 15, de diversos autors. Direcció: Sergi Belbel i T de Teatre.
* Com pot ser que t'estimi tant? Autor i direcció: Javier Daulte
* Delicades. Autor i direcció: Alfredo Sanzol
* Aventura! Autor i direcció: Alfredo Sanzol
* E.V.A. (2017)
* T'estimo si he begut, d'Empar Moliner i direcció de David Selvas.

### Televisió

* Atresplayer: Historias de protegidos, de Carlos García Miranda
* TV3: Tres estrelles, El Tricicle, Estació d'enllaç, La caixa sàvia, Poblenou, Efectes secundaris, Jet lag (una sèrie de T de Teatre) i el llargmetratge per a televisió Laia, el regal d'aniversari, de Jordi Frades.
* TVE: Locos por la tele, Derecho a Soñar
* Canal Plus: Crack, Calle 13
* Tele 5: El Comisario
* Netflix: "El cuerpo en llamas"

## Referències

* 1 2 Escales, Carme. «Mamen Duch, actriz: "Mis abuelos veraneaban en la Font de la Guatlla"» (en castellà), 01-07-2016. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «L´actriu Mamen Duch va formar T de Teatre». tdeteatre.com. [Consulta: 3 febrer 2019].
* ↑ Feldman, Sharon G. In the Eye of the Storm: Contemporary Theater in Barcelona (en anglès). Bucknell University Press, 2009, p. 348. ISBN 9780838757222.
* ↑ Bueno, David. «Una obra sobre el dolor». nuvol.com, 07-07-2017. [Consulta: 3 febrer 2019].
# George Jung

George Jacob Jung (Boston, 6 d'agost de 1942 – 5 de maig de 2021) va ser un narcotraficant estatunidenc. Va ser el principal responsable per la importació de cocaïna als Estats Units en la dècada de 1970 i en l'inici de la dècada de 1980. Era membre del Càrtel de Medellín i la història de la seva vida va ser explicada en la pel·lícula Blow (2001) amb Johnny Depp.

## Biografia

Jung va néixer a Boston, però la seva família vivia a la ciutat de Weymouth. Va començar com a venedor de marihuana als anys seixanta, important centenars de quilos des de Mèxic, des de la ciutat de Puerto Vallarta fins a Palm Springs, Califòrnia. El seu negoci va créixer fins al punt que guanyava uns 100.000 dòlars al mes. Va ser arrestat a Chicago després de ser denunciat per un company. "Algunes persones són estrelles de cinema, d'altres són estrelles del rock... Jo era una estrella de la droga". va dir Jung.
En una presó de Danbury, Connecticut, el seu company de cel·la era Carlos Lehder, un nord-americà d'origen colombià que tenia experiència amb la cocaïna. Junts, van combinar els seus coneixements per planificar l’arribada de la cocaïna en avions petits.
Després de sortir de la presó, van entrar en acció utilitzant les Bahames com a punt de proveïment dels avions i subornant la gent allà on anaven per dificultar el seguiment. No obstant això, a finals dels anys setanta, els plans de Lehder van començar a ser més grans i va planejar construir un imperi massiu de transports en una illa privada de les Bahames i va decidir deixar Jung fora dels negocis.
Jung va morir el 5 de maig de 2021, als 78 anys d'edat.

## Relació amb Escobar

Durant aquest temps, Jung s'havia casat i s'havia convertit en amic personal de Pablo Escobar. Després que Lehder el deixés fora, va poder iniciar una línia de negociació més modesta directament amb Escobar, operant de la mateixa manera que abans. D’aquesta manera, va guanyar més de 100 milions de dòlars.
Ell va ser arrestat més tard a Massachusetts el 1987 amb una gran quantitat de cocaïna. Amb la seva família, va pagar la fiança però es va embolicar ràpidament en un altre negoci, on va ser traït per un pilot de la seva confiança. Durant aquesta època, Carlos Lehder va passar la cooperar amb el govern contra Escobar, Jung i molts altres. Amb l'aprovació de Escobar, Jung va concordar en testimoniar contra Lehder i va ser alliberat. Després d'alguns treballs "nets", va tornar a treballar amb marihuana. El 1994, va ser arrestat a Mèxic amb diversos quilos de marihuana, i va ser sentenciat a 21 anys de presó. Després de passar vint anys a la presó George va quedar lliure el dia 2 de juny de 2014.

## Referències

* ↑ «Interviews - George Jung | Drug Wars | FRONTLINE | PBS». [Consulta: 9 maig 2021].
* ↑ Sula, Eldis. «George Jung, portrayed by Johnny Depp in ‘Blow,’ dies at 78» (en anglès). Audacy, 05-05-2021. [Consulta: 5 maig 2021].
# Vesta (mitologia)

Vesta és la deessa de la llar en la mitologia romana. Correspon a Hèstia (Ἑστία) en la mitologia grega, encara que en el culte romà va assumir major rellevància. No se sap si el culte romà va deduir-se del culte grec o si ambdues dees tenen arrels comunes anteriors.
Vesta és filla de Saturn i de Cíbele i germana de Júpiter, Neptú, Plutó, Juno i Ceres.

## Atributs i representacions

En l'antiguitat tardana a Roma hi ha moltes representacions d'ella, asseguda o dempeus, totalment vestida i velada amb els atributs: la torxa, el plat de sacrifici, el ceptre i el pal·ladi.
Se la representa per un cercle, símbol de la totalitat, i el seu temple Aedes Vestae, casa de la Vesta, tenia una forma circular. S'associa a la Terra, llar sagrada de la humanitat.

## Culte

Els cònsols i dictadors (magistrats) nous de Roma havien de fer una ofrena al seu temple a l'inici i a la fi del seu ofici. Les noves colònies romanes encenien foc al temple romà i el transferien al seu temple nou com a símbol de la connexió amb la ciutat eterna.
Al seu temple, les vestals, donzelles reclutades a l'edat de deu anys, eren les encarregades de mantenir viu el foc. Una vegada a l'any, celebraven les Vestalia, una festa per renovar el contacte amb la dea i demanar-li la protecció de la llar. El primer dia de les Vestalia era l'únic dia de l'any en què el temple era obert a totes les dones. Com que la llar simbolitza també el forn de pa, els flequers i els moliners la veneraven com la seva deessa patrona i es prenien el dia lliure. A l'inici de les Vestalia, els molins i els ases que els feien girar, eren decorats amb flors.
Fora de la celebració anual, quotidianament se la invocava com a canal de la reunió familiar, com a mare tendra i disposada a la pau. La connexió amb el seu arquetip es pot obtenir per la realització del treball domèstic. Només cal encendre una espelma color taronja en el seu nom per sentir la seva presència, amistosa i càlida.
Segons Titus Livi, el seu culte s'hauria establert sota el regnat de Numa Pompili i va perdurar fins que el cristianisme esdevingué religió d'estat i els altres cultes van ser prohibits. L'emperador Flavi Gracià va abolir-ne oficialment el culte, segons les fonts, l'any 382 o 394.

## Referències

* ↑ «Vesta (mitologia)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ T. Fischer-Hansen, «Vesta», Lexicon Iconographicum Mythologiae Classicae (llatí) 5.1, pàgines 412-420 (en català: Lèxic iconogràfic de la mitologia clàssica)
* 1 2 August Friedrich von Pauly i altres, Der neue Pauly: Enzyklopädie der Antike, tom 12, Stuttgart, Ed. J.B. Metzler, 2003, pàgines 130-132, ISBN 3476014878 (en català: El Pauly nou: enciclopèdia de l'Antiquitat)
* ↑ Titus Livi Ab urbe condita (llatí), llibre 1, 20.
# Adam Hochschild

Adam Hochschild (nascut el 5 d'octubre del 1942), és un escriptor estatunidenc.
Hochschild va néixer a Nova York. Com a estudiant, va passar un estiu treballant en un diari anti-apartheid a Sud-àfrica, políticament per a ell una experiència clau sobre la qual escriuria més tard. Després va treballar breument per al Moviment Americà pels drets civils a Mississippi. El 1964, va participar en moviments contra la Guerra del Vietnam, i, després de diversos anys com a reporter en diaris, va treballar com a escriptor i editor per a la revista d'esquerres Ramparts. A mitjans dels 1970 va ser un dels cofundadors de la revista Mother Jones.
El primer llibre de Hochschild van ser unes memòries publicades el 1986, en les quals descrivia la problemàtica relació mantinguda amb el seu pare. Després de diversos llibres i una col·lecció d'assajos, va publicar el 1998 El fantasma del rei Leopold, una història de la conquesta i colonització de l'Estat Lliure del Congo pel rei Leopold II de Bèlgica, que va guanyar el premi Duff Cooper a Anglaterra i va ser finalista en el del National Book Critics Circle dels Estats Units. El seu llibre Bury the Chains: Prophets and Rebels in the Fight to Free an Empire's Slaves (Enterreu les cadenes, profetes i rebels en la lluita per lliberar el esclaus d'un imperi), publicat el 2005 sobre el moviment abolicionista a l'Imperi Britànic va ser també finalista del National Book Award. Els llibres de Hochschild han estat traduïts a moltes llengües i han estat guardonats amb nombrosos premis.
Hochschild ha escrit també per a la revistes The New Yorker, Harper's Magazine, The New York Review of Books, The New York Times Magazine, i The Nation. Ha estat també comentarista de ràdio.
Hochschild viu a San Francisco i ensenya escriptura a la Universitat de Califòrnia, Berkeley. Està casat amb la sociòloga Arlie Russell Hochschild.

## Obres destacades

* Bury the Chains: Prophets and Rebels in the Fight to Free an Empire's Slaves, traduït al castellà per José Luis Gil Aristu (traductor). Enterrad las Cadenas (en castellà). Edicions Península, 2006. ISBN 84-8307-701-9.
* King Leopold's Ghost: A Story of Greed, Terror and Heroism in Colonial Africa, traduït al castellà per José Luis Gil Aristu (traductor). El Fantasma del rey Leopoldo : una historia de codicia, terror y heroísmo en el África (en castellà). Edicions Península, 2002. ISBN 84-8307-430-3.
# Antoni Carner i Borràs

Antoni Carner i Borràs (Igualada, Anoia, 1904 - ibíd., 1978) va ser un assagista català.

## Obres

* L'entrada dels Carlins a Igualada (17 i 18 juliol de 1873)
* Història i llegenda de les batalles del Bruc
* Dos catalans a les Corts de Felip II i Felip III
* Les tropes suïsses a Catalunya durant la guerra napoleònica
* Un capità barceloní en temps de la guerra del Francès

## Referències

* ↑ «Antoni Carner i Borràs | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 maig 2020].
* ↑ «Carner i Borràs, Antoni». [Consulta: 22 maig 2020].
# Bust d'Osorkon I

El Bust d'Osorkon I, també conegut com a Inscripció d'Elibaal, és la part superior d'una estàtua del faraó egipci Osorkon I, descoberta a Biblos (a l'actual Líban) en el segle xix. Igual que el Sarcòfag de Tabnit de Sidó, està decorat amb dues inscripcions separades i sense relació: una en jeroglífics egipcis i l'altra en escriptura fenícia. El van crear a començaments del segle x abans de la nostra era i fou desenterrat al 1881, molt probablement al Temple de Baalat Gebal.
El jeroglífic és el nom de Nesut-Bity d'Osorkon i la fenícia és una dedicatòria d'Elibaal, rei de Biblos, inscrita sobre la peça a dreta i esquerra del cartutx egipci.
Els detalls de la troballa els va publicar l'arqueòleg francés René Dussaud el 1925.
L'obra és feta en quarsita, i fa 60 cm × 36 cm × 37,5 cm.

## Descobriment

El primer esment de l'estàtua el va fer l'arqueòleg alemany Alfred Wiedemann el 1884 (alemany: zwei Fragmente einer grossen Steinstatue sind gleichfalls erhalten geblieben [Im Besitz des Herrn Meuricoffre zu Neapel.] en el seu Ägyptische Geschichte, traduït: "també s'han conservat dos fragments d'una gran estàtua de pedra [propietat del Sr. Meuricoffre a Nàpols.]"
El 1895, Weidemann publicà els jeroglífics egipcis (alemany: Vor nahezu 15 Jahren hatte ich Gelegenheit im Landhause des H. Bankier Meuricoffre zu Neapel eine grosse Statue aus hartem Sandstein des Koenigs Osorkon I kennen zu lernen. Von ihr waren zwei Fragmente erhalten. Zunaechst die Buste, an deren Brust vorn stand, am Guertel befand sich der Cartouchenrest, am Ruekenpfeiler. Dann ein Theil der Basis mit darauf stehenden Fuss.: </link>Traduït: "Fa quasi 15 anys vaig tenir l'oportunitat de visitar la casa de camp del banquer Meuricoffre de Nàpols per a conéixer una gran escultura elaborada en gres dur, del rei Osorkon I. Se'n conserven dos fragments. Primer el bust, damunt el pit del qual es trobava el cartutx, damunt el cinyell hi havia la resta de les cartel·les, i damunt el pilar de pedra. Després una part de la base amb el peu."

## Inscripció fenícia

Traducció:
1. Escultura que va realitzar Elibaal, rei de Biblos, fill de Yeḥi[milk, rei de Biblos]
2. [per a Ba]alat de Biblos, la seua Senyora. Que Baalat [de Biblos] perllongue
3. [els dies d'E]libaal i els seus anys sobre [Biblos]

## Referències

* ↑ Vriezen, 1951, p. 10.
* ↑ «Statue d'Osorkon Ier», 0924. [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ Wiedemann, Alfred. Ägyptische Geschichte. Gotha, 1884.
* ↑ Dussaud, 1925, p. 101.
* ↑ Recueil de travaux relatifs à la philologie et à l'archéologie égyptiennes et assyriennes; volume 17, 1895, p. 14
# Josep Pascual i Massaguer

Josep Pascual i Massaguer (L'Estartit, 5 de juliol de 1950) és enginyer tècnic agrícola especialitzat en topografia, però és conegut arreu per la seva afició a la meteorologia, que va iniciar d'adolescent. També és un instrumentista de tenora i compositor de sardanes.
En la dècada dels 70 va formar part de l'Esbart de Contrapassaires de Torroella de Montgrí, que amb el mestratge d'Enric Ferriol va recuperar la dansa del Contrapàs Cerdà. Va fer els estudis musicals amb Salvador Comalada de Torroella i el gran tenora de La Principal de la Bisbal, Josep Gispert.
L'any 1983, juntament amb Joaquim Hostench varen fundar la cobla La Principal de Banyoles (en la seva segona etapa) i des de llavors n'ha sigut el tenora titular. També forma part del cor Anselm Viola de Torroella.
A part de la música, Josep Pascual és conegut per les seves informacions meteorològiques a TV3, ja que és l'encarregat, des de la seva creació l'any 1969, de l'estació meteorològica instal·lada en la seva població.

## Referències

* ↑ Martinoy, Josep «Entrevista». Revista El Montgrí, núm 40, 2-2013.
* ↑ Llista de sardanes a Sardanista.cat
* ↑ Romero, Antoni «Biografia». Revista Som, 304, 2012, pàg. 23.
# Blanca de l'arç

La blanca de l'arç (Aporia crataegi) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels pièrids (Pieridae) present als Països Catalans.

## Descripció

Té les ales blanques amb venes negres. Amb l'edat les seves ales passen a se translúcides però conservant les venes negres. La femella té una franja marró sobre les ales anteriors.
* Aporia crataegi ♂
* Aporia crataegi ♂ △
* Aporia crataegi ♀
* Aporia crataegi ♀ △

### Eruga

* Eruga d’Aporia crataegi
* Crisàlida d’Aporia crataegi
Els ous són de color groc viu i les erugues hivernen en grup en un capoll. Les papallones surten a la primavera.

## Distribució

Es troba en vergers i arbusts de la major part d'Europa excepte al nord del continent, Nord d'Àfrica, i Àsia temperada fins Corea i Japó.

## Història natural

Les erugues s'alimenta de plantes de la família de les rosàcies, com l'arç (Crataegus), plantes del gènere Prunus, com l'aranyoner (Prunus spinosa) i les pruneres (Prunus domestica), així com pereres (Pyrus communis), pomeres (Malus domestica), etc.
Vola entre abril i juliol i té una mida entre 56 i 68 mm, normalment es troba en altituds entre els 500 i 2.000 m. Les seves erugues viuen en comunitats en les branques de les plantes on s'alimenten i després es dispersen a altres parts de les plantes.

## Ecologia

Ha desaparegut de la gran Bretanya i està en vies de desaparèixer de les planes de França, Bèlgica i Holanda. Sembla que la seva desaparició està motivada per l'agricultura intensiva i els plaguicides a més de la destrucció del seu hàbitat en particular de les tanques vegetals.

## Referències

* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 4 febrer 2014].
* ↑ «Llista d'espècies de papallones diürnes de Catalunya - Museu de Ciències Naturals de Granollers». [Consulta: 17 febrer 2025].
* ↑ Insectes de France et d'Europe occidentale, Michael Chinery, Flammarion, 2005, p.114.
* ↑ Information on Aporia Crataegi
* ↑ «Butterfly Guide». Arxivat de l'original el 2019-07-22. [Consulta: 11 juny 2011].
* ↑ Guide complet des Papillons d'Europe et d'Afrique du nord, Higgins, Hargreaves, Lhonoré, Delachaux et Niestlé, 1991, p.32.
# Yukio Endō

Yukio Endō (japonès: 遠藤幸雄) (Akita, 18 de gener de 1937 - Tòquio, 25 de març de 2009) fou un gimnasta artístic japonès, guanyador de set medalles olímpiques. Va morir a conseqüència d'un càncer d'esòfag.

## Carrera esportiva

Va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova per equips. A nivell individual finalitzà quart en la prova de barra fixa i cinquè en la prova individual general i en la prova salt sobre cavall com a resultats més destacats i pels quals guanyà sengles diplomes olímpics.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) aconseguí guanyar quatre medalles olímpiques, tres medalles d'or en les proves individual, per equips i barres paral·leles, així com una medalla de plata en la prova d'exercici de terra. Destacà, així mateix, en les proves de barra fixa, on finalitzà cinquè, i en les proves de salt sobre cavall i anelles, on finalitzà sisè.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) aconseguí dues noves medalles, la seva tercera medalla d'or en la prova per equips i la medalla de plata en la prova de salt sobre cavall. En aquests Jocs finalitzà sisè en la prova de barra fixa i vuitè en la prova individual general com a resultats més destacats. Va ser el abanderat japonès en aquests Jocs.
Campió quatre vegades del campionat nacional del seu país en categoria individual, al llarg de la seva carrera guanyà deu medalles en el Campionat del Món de gimnàstica artística, entre elles tres medalles d'or.
El 1999 fou incorporat a l' International Gymnastics Hall of Fame.

## Referències

* ↑ Turner, Amanda. «Gymnastics Loses Olympic Champion Yukio Endo» (en anglès britànic). International Gymnast Magazine Online. [Consulta: 23 juny 2018].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Yukio Endo». [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Martin Childs (May 16, 2009) Yukio Endo: Gymnast who won five gold medals at the Olympic Games. The Independent
* ↑ «Yukio Endo | The International Gymnastics Hall of Fame». [Consulta: 14 febrer 2025].

## Enllaços externs

* (anglès) Endo(Animació)
# Cucafera de Tarragona

La Cucafera de Tarragona és una figura zoomòrfica que apareix al Seguici Popular de Tarragona carregada per sis portadors i un setè que s'encarrega de fer moure la cua, coll i boca. La Cucafera forma part d'una fauna fantàstica que representa l'infern i el diable, tot i que la bèstia tarragonina no va acompanyada de cap aparell pirotècnic i els seus portadors llencen caramels per Santa Tecla. El 1381 la ciutat de Tarragona va gaudir per primer cop a la història de la presència d'una Cucafera, la de Montblanc, durant una festa extraordinària. L'any 1991 es va recuperar la peça de mans de l'Associació de Veïns del Port.

## Referències

* ↑ Bugarin, John. «La Cucafera, obligada a demanar col·laboració per poder llençar caramels». Diari Més, 12-09-2022. [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ «Cucafera». Santa Tecla Tarragona. Batllia de Tarragona. [Consulta: 12 desembre 2024].
* ↑ «La Cucafera de Tarragona i el Basilisc de Reus, padrins de la Cucafera de Montblanc». Nova Conca. Premsa Comarcal, 10-08-2016. [Consulta: 9 agost 2023].

## Bibliografia

* Bertran, Jordi; López-Monné, Rafael; Grau Elias, Oriol. Santa Tecla, les festes de Santa Tecla: Identitats tarragonines. Arola Editors, 2004. ISBN 84-96366-11-1.
* Sánchez, Alexandre Rebollo. De cuca a cucafera: els orígens medievals de la Cucafera de Montblanc. La Musca, 2021, p. 52. ISBN 978-84-122553-5-5.

## Vegeu també

* Cuca fera
* Cucafera de Tortosa

## Enllaços externs

* Web/blog de la Cucafera de Tarragona
* «Cucafera». Santa Tecla Tarragona. Batllia de Tarragona. [Consulta: 12 desembre 2024].
* «Vídeos de la Cucafera de Tarragona». Youtube.