OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi de San Marino de 1981

Resultats del Gran Premi de San Marino de la temporada 1981 disputat a l'Autodromo Enzo e Dino Ferrari el 3 de maig del 1981.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 5 | Nelson Piquet | Brabham - Ford | 60 | 1h 51' 24. 0 | 5 | 9 |
| 2 | 29 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 60 | + 4.58 s | 9 | 6 |
| 3 | 2 | Carlos Reutemann | Williams - Ford | 60 | + 6.34 s | 2 | 4 |
| 4 | 6 | Hector Rebaque | Brabham - Ford | 60 | + 22.89 s | 13 | 3 |
| 5 | 28 | Didier Pironi | Ferrari | 60 | + 25.87 s | 6 | 2 |
| 6 | 8 | Andrea de Cesaris | McLaren - Ford | 60 | + 1' 06.61 min. | 14 | 1 |
| 7 | 27 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 60 | + 1' 41.97 min. | 1 | |
| 8 | 16 | René Arnoux | Renault | 59 | + 1 Volta | 3 | |
| 9 | 14 | Marc Surer | Ensign - Ford | 59 | + 1 Volta | | |
| 10 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 58 | + 2 Voltes | | |
| 11 | 33 | Patrick Tambay | Theodore - Ford | 58 | + 2 Voltes | | |
| 12 | 1 | Alan Jones | Williams - Ford | 58 | + 2 Voltes | | |
| 13 | 10 | Slim Borgudd | ATS - Ford | 57 | +3 Voltes | | |
| NC | 25 | Jean-Pierre Jabouille | Ligier - Matra | | No Classificat | | |
| Ret | 17 | Eliseo Salazar | March - Ford | | Virolla | | |
| Ret | 4 | Michele Alboreto | Tyrrell - Ford | | Col·lisió | | |
| Ret | 32 | Beppe Gabbiani | Osella - Ford | | Col·lisió | | |
| Ret | 23 | Bruno Giacomelli | Alfa Romeo | | Col·lisió | | |
| Ret | 3 | Eddie Cheever | Tyrrell - Ford | | Col·lisió | | |
| Ret | 22 | Mario Andretti | Alfa Romeo | | Caixa canvi | | |
| Ret | 20 | Keke Rosberg | Fittipaldi - Ford | | Motor | | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | | Suspensions | | |
| Ret | 15 | Alain Prost | Renault | | Caixa canvi | | |
| Ret | 31 | Miguel Angel Guerra | Osella - Ford | | Accident | | |
| NVQ | 30 | Siegfried Stohr | Arrows - Ford | | | | |
| NVQ | 18 | Derek Daly | March - Ford | | | | |
| NVQ | 9 | Jan Lammers | ATS - Ford | | | | |
| NVQ | 21 | Chico Serra | Fittipaldi - Ford | | | | |
| NVQ | 36 | Derek Warwick | Toleman - Hart | | | | |
| NVQ | 35 | Brian Henton | Toleman - Hart | | | | |
| NVQ | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Ford | | | | |
| NVQ | 12 | Nigel Mansell | Lotus - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Gilles Villeneuve 1' 34. 523
* Volta ràpida: Gilles Villeneuve 1' 48. 064 (a la volta 46)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-05-16. [Consulta: 17 abril 2010].
# Nur i el temple del drac

Nur i el temple del drac (en basc Nur eta herensugearen tenplua) és una pel·lícula d'animació basca del 2017 rodada en èuscar i dirigida pel director de cinema guipuscoà Juan Bautista Berasategi Luzuriaga. L'argument és d'Eneko Olasagasti basat en el llibre del mateix nom de Toti Martínez de Lezea. S'ha doblat al català.

## Argument

Nur i els seus pares s'han traslladat a la Xina. Nur hi ha fet nous amics i rebrà una invitació per celebrar l'aniversari d'un d'ells. Van a la festa i tot anirà malament, perquè de sobte el seu amic desapareixerà. A partir d'aquí, Nur emprèn una aventura: per obrir les nou portes del drac, ha de superar diversos obstacles.

## Nominacions
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor pel·lícula d'animació | Juan Bautista Berasategi Luzuriaga | Nominada |

### Premis Goya

| Any | Categoria | Nominat | Resultat |
| 2018 | Millor pel·lícula d'animació | Juan Bautista Berasategi Luzuriaga | Nominada |

## Referències

* ↑ Nur y el templo del Dragón a Fotogramas
* ↑ Llega a las salas 'Nur eta Herensugearen tenplua', última película de Juanba Berasategi, Diario Vasco, 25 de maig de 2017
* ↑ FilminCAT. «Nur i el temple del drac». [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ Berria. «Zinemina, esperientzia partekatuaren nostalgia», 18-04-2020.
* ↑ «Nominaciones a las medallas del CEC». Círculo de Escritores Cinematográficos. [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ Nur eta herensugearen tenplua al web dels Goya
# Jordi Adell i Segura

Jordi Adell i Segura (Castelló de la Plana, 1960) és un professor i pedagog valencià, doctor en Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de València i professor de Tecnologia Educativa a la Universitat Jaume I de Castelló.
Jordi Adell va començar a fer classes de Noves Tecnologies Aplicades a l'Educació i, posteriorment, va dirigir el Centre d'Educació i Noves Tecnologies (CENT). Juntament amb els seus companys Toni Bellver, Carles Bellver, Enric Navarro i Enrique Silvestre va ser dels creadors del primer servidor Gopher instal·lat a l'Estat espanyol el 1992, així com del primer servidor web registrat internacionalment, el setembre de 1993. El 1996 van crear el primer directori de recursos amb els servidors web d'Espanya, dónde?, que va arribar a tenir fins a 5 milions de consultes mensuals. El van haver de tancar el 1998, amb 29.000 registres, pel col·lapse de visites — una mitjana de 100 per minut— i per la competència comercial que començava a sorgir oferint comptes de correu i notícies d'actualitat, entre d'altres.
Bloguer, pedagog i doctor en Filosofia i Ciències de l'Educació per la Universitat de València, és un dels noms de referència dels orígens de la xarxa a nivell global, motiu pel qual és un dels protagonistes del llibre d'Andreu Veà Cómo creamos internet (2013).

## Obres destacades

* "Tendencias en educación en la sociedad de las tecnologías de la información", amb Eductec: Revista Electrónica de Tecnología Educativa' (1997)
* "Los Entornos Personales de Aprendizaje (PLEs): una nueva manera de entender el aprendizaje" (2010), con Linda Castañeda, a Roig Vila, R. & Fiorucci, M. (Eds.), Claves para la investigación en innovación y calidad educativas. La integración de las Tecnologías de la Información y la Comunicación y la Interculturalidad en las aulas. Stumenti di ricerca per l’innovaziones e la qualità in ámbito educativo. Alcoy: Marfil – Roma TRE Universita degli studi.
* Entornos Personales de Aprendizaje: claves para el ecosistema educativo en red.. Alcoy: Marfil (2013), amb Linda Castañeda (Eds.)

## Referències

* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Primera. Arenys de Mar: Crea't Edicions, Juny de 2014, p. 165-166. ISBN 978-84-94-2772-0-7. Arxivat 2015-03-27 a Wayback Machine.
# Tachyphonus

Tachyphonus és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 5 espècies:
* Tàngara de coroneta lleonada (Tachyphonus surinamus Linnaeus, 1766)
* Tàngara de Delattre (Tachyphonus delatrii Lafresnaye, 1847)
* Tàngara de galons blancs (Tachyphonus rufus Boddaert, 1783)
* Tàngara de galons vermells (Tachyphonus phoenicius Swainson, 1838)
* Tàngara de coroneta robí (Tachyphonus coronatus Vieillot, 1822)

## Referències

* ↑ «Tachyphonus (Tachyphonus sp.) - Avibase». [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Tachyphonus Vieillot, 1816» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 12 febrer 2025].
# Dwarka

Dwarka, Dvarka, Dwaraka o Dvaraka ( gujarati દ્વારકા (?·pàg.)), és una ciutat i municipi del districte de Devbhoomi Dwarka al Gujarat, a la vora del riu Gomti on desaigua al golf de Kutch. És considerada una de les set ciutats més antigues de l'Índia i residència de Krishna; la ciutat mitològica hauria estat submergida al mar sis vegades i l'actual seria la sèptima ciutat. La seva població era de 33.614 habitants el 2001. És una ciutat santa de la religió hindú i una de les quatre dhams (les altres són Badrinath, Puri i Rameshwaram).

## Temples i edificis religiosos

La ciutat inclou diversos temples destacant els de Dwarakadhish, el Sri Dwaraknath Mahatyam, el de Rukmini Devi i el de Nageshwar (no gaire lluny); també són de destacar les capelles de Vasudeva, Devaki, Balarama and Revati, Subhadra, Rukmini Devi, Jambavati Devi i Satyabhama Devi.

## Regne de Dwarka

Dwarka és esmentada al Mahabharata, el Harivansha, el Bhagavata Purana, el Skanda Purana, i el Vishnu Purana. La ciutat hauria estat submergida a la mar. Les excavacions arqueològiques revelen restes d'una ciutat de fa 4000 anys que s'estén quasi un km en el mar.

## Història

Al-Birunu l'esmenta com Baruwi. La ciutat fou un niu de pirates. Fou saquejada pel sultà de Gujarat el 1473 en revenja per un atac pirata contra el negociant i savi Mawlana Mahmud al-Samarkandi. La ciutat fou arrasada, però es va reconstruir. Torna a parèixer sota el sultà Muzaffar III que era perseguit per tropes imperials i es va refugiar en aquesta ciutat el 1592/1593. Fou refugi de pirates fins al segle XIX quan es va establir l'autoritat britànica. Formà part del principat de Baroda, taluka d'Okhamandal, pranth d'Amreli, i el 1901 tenia 7.535 habitants. El seu port era Rupan a 1 o 2 km al nord de la ciutat. Fou seu del Batalló de Baroda, que tenia per missió controlar als vaghers, i quan aquestes tribus es van revoltar el 1859, la ciutat fou assaltada pels britànics i després s'hi va establir un oficial polític a les ordes del resident de Baroda. A la part final del segle XIX es va formar la municipalitat.

## Llocs interessants

* Temple de Nageshwar dedicat a Xiva
* Shri Swaminarayan
* Rukmini Hrid
* Brahma kund
* Dwaraka pīţha
* Bet Dwarka, una petita illa propera
* Temple de Somnath dedicat a Xiva.

## Bibliografia

* S. R. Rao, The Lost City of Dvaraka National Institute of Oceanography (1999) ISBN 81-86471-48-0
* S. R. Rao, Marine Archaeology in India, Delhi, Publications Division (2001) ISBN 81-230-0785-X.
* A. S. Gaur, Sundaresh i Sila Tripati, "An ancient harbour at Dwarka: Study based on the recent underwater explorations", Current Science, Indian Academy of Sciences (10 de maig de 2004). en línia, format PDF

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Jagad Mandir - Dwarka
# Josep Ferrari i Ginarelli

Josep Ferrari i Ginarelli (Barcelona, 5 de juliol de 1881 - octubre de 1926) va ser un capellà, organista i mestre de capella barceloní del segle xx.

## Biografia

Neix a Barcelona fill de Felip Ferrari de San Constantino di Rivello, Italià, i de Josefa Ginarelli i Parés, nascuda a la Vila de Gràcia. Germà del també músic Carles Ferrari vinculat a Torredembarra.
Va cantar la seva primera missa com a sacerdot el 24 de juny de 1906.
Va ser el mestre de capella de l'asil de Sant Josep, a la muntanya de Barcelona. Va representar activament a la diòcesi de Barcelona en el tercer Congrés Nacional de Música Sagrada, celebrat el 1912.
Entre les seves obres es troben Al ver encinta a María i Dolores y gozos del Patriarca San José, les dues per a 2 veus, Coral i Orgue.

## Referències

* 1 2 «Naixements. Any 1882. Registre núm.3562. Jutjat "Pino". (pdf pàg. 8)». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 05-07-1881.
* ↑ «esquela». La Veu de Catalunya : diari catalá d'avisos, noticias y anuncis: Any 36, Núm. 9484 Ed. Matí, 23-10-1926, pàg. 1.
* ↑ «Notes locals». La Vanguardia, 22-06-1906, pàg. 3.
* ↑ Díaz Gómez, Rafael. Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Vol. 5. Madrid: SGAE, 1999, p. 85. ISBN 84-8048-308-3.
# Gran Premi Kranj

El Gran Premi Kranj és una cursa ciclista eslovena d'un sol dia que es disputa pels voltants de la vila de Kranj durant el mes de juliol. Des del 2007 forma part del calendari UCI Europa Tour, amb una categoria 1.1. Entre 1998 i 2002 la cursa es disputà per etapes.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1967 | Jože Valenčič | | |
| 1968 | Franc Hvasti | | |
| 1969 | Slavko Žagar | | |
| 1970 | Rudi Valenčič | | |
| 1971 | Franc Hvasti | | |
| 1972 | Jože Valenčič | | |
| 1973 | Franc Hvasti | | |
| 1974 | Janez Končar | | |
| 1975 | Janez Končar | | |
| 1976 | Miro Rakuš | | |
| 1977 | Bojan Ropret | | |
| 1978 | Bojan Ropret | | |
| 1979 | Bojan Udovič | | |
| 1980 | no disputat |
| 1981 | Bojan Ropret | | |
| 1982 | Vinko Polončič | | |
| 1983 | Bojan Ropret | | |
| 1984 | Radomir Pavlovič | | |
| 1985 | Jure Pavlič | | |
| 1986 | Rajko Čubrič | | |
| 1987 | Fabrizio Bontempi | | |
| 1988 | Sandi Papež | | |
| 1989 | Vladimir Brkovič | | |
| 1990 | Robert Pintarič | | |
| 1991 | Aleš Pagon | | |
| 1992 | Sandi Papež | | |
| 1993 | Robert Pintarič | | |
| 1994 | Gorazd Štangelj | | |
| 1995 | Bogdan Ravbar | | |
| 1996 | Igor Kranjec | Rajko Petek | Bogdan Ravbar |
| 1997 | Martin Hvastija | Tomáš Konečný | Branko Filip |
| 1998 | Gorazd Štangelj | Martin Hvastija | Tadej Valjavec |
| 1999 | Igor Kranjec | Jan Bratkowski | Uros Murn |
| 2000 | Massimo Girardello | | |
| 2001 | Daniele Masolino | Hrvoje Miholjevic | Radoslav Rogina |
| 2002 | Mikhail Timochine | Tomasz Nose | Kristjan Fajt |
| 2003 | Giorgio Orizio | Matej Mugerli | Tomasz Nose |
| 2004 | Giovanni Visconti | Matic Strgar | Marco Bandiera |
| 2005 | Martin Hvastija | Drasutis Stundzia | Matej Stare |
| 2006 | Boštjan Mervar | Robert Kiserlovski | Pavel Zitta |
| 2007 | Borut Božič | Matej Mugerli | Matic Strgar |
| 2008 | Grega Bole | Jure Kocjan | Aldo Ilesic |
| 2009 | Gasper Svab | Robert Vrecer | Jaŭhen Sobal |
| 2010 | Matej Gnezda | Vladimir Koev | Oscar Gatto |
| 2011 | Simone Ponzi | Luka Mezgec | Blaž Furdi |
| 2012 | no disputat |
| 2013 | Lukas Pöstlberger | Matej Jurčo | Kristjan Fajt |
| 2014-16 | no disputat |
| 2016 | Mattia De Marchi | Radoslav Rogina | Simone Ravanelli |
| 2017 | Matej Mugerli | Žiga Jerman | Markus Eibegger |
| 2018 | Daniel Auer | Alessandro Pessot | Nicolás Tivani |
| 2019 | Marko Kump | Paolo Totò | Marco Cecchini |
| 2020 | Olav Kooij | Filippo Fortin | Paweł Franczak |
| 2021 | Riccardo Verza | Felix Engelhardt | Moran Vermeulen |
| 2022 | Andrea Peron | Tomáš Bárta | Tilen Finkšt |
| 2023 | Edoardo Zamperini | Filippo Ridolfo | Federico Biagini |
| 2024 | Roman Ermakov | Matteo Baseggio | Alexandre Balmer |

## Referències

* ↑ Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu

## Enllaços externs

* Web oficial (eslovè)
# Josep Maria Juncosa Panadés

Josep Maria Juncosa Panadés, més conegut professionalment com a Raül Abril (Porrera, el Priorat, 1911 - Madrid, 1969) fou un cantant català.
Quan tenia sis anys la seva família es traslladà a Tarragona. Estudià amb els germans de les Escoles Cristianes i cursà el magisteri a l'Escola Normal de Tarragona. Guanyà les oposicions al magisteri amb el número dos i ocupà plaça de mestre a Cervera.. Al col·legi La Salle debutà com a actor teatral, i destacà posteriorment com a galant a la companyia Teatro Ateneo. Els seus coneixements escènics l'ajudaren a triomfar com a cantant melòdic, activitat a la qual es veié obligat a dedicar-se en veure’s apartat de la docència.
Juncosa va començar cantant tangos, però l'any 1931 va esdevenir el cantant de l'Orquestra American Jazz. Mestre de professió, passada la guerra, soldat en el bàndol republicà, va perdre un dit en el front de Belchite i, després de la derrota, va patir presó i va ser depurat del seu lloc de mestre, per la qual cosa degué tornar a provar fortuna com a cantant en l'orquestra de Luis Duque, on va gravar els seus primers discos i va prendre el nom artístic de Raül Abril, amb el qual va ser conegut.. En aquest moment començà a cantar com a professional a Barcelo. Va continuar cantant a l'orquestra de jazz –que ara es deia Orquesta Bohemios– i com a vocalista a l'orquestra sabadellenca Els Fatxendes. En aquell moment era considerat el millor vocalista del país. L'any 1943 va crear la seva orquestra, que primer es va dir Melodians i, més tard, Raül Abril y su Orquesta. També va fer d'actor al film Melodías prohibidas.
De veu agradable i acariciadora, encara que poc potent, es va especialitzar en boleros i en la dècada de 1940 va gravar més d'un centenar de cançons i va obtenir els seus majors èxits: “Tico-*tico”, “Sempre en el meu cor”, “Gelosia”, “La meva caravana”, “Les Rambles de Barcelona”, “La meva caseta de paper”, entre d'altres.
En 1950 es va instal·lar a Madrid i va continuar actuant amb la seva orquestra per Espanya, abans d'acceptar el treball de director artístic de la famosa sala de festes madrilenya Casablanca, càrrec que va exercir fins que va sofrir una apoplexia que li va paralitzar mig costat del cos poc abans de la seva mort.

## Obres

* Raúl Abril: homenatge dels tarragonings al seu idol musical de tots els temps, Madrid, EMI-Odeón, 1990.
* Raúl Abril, el crooner español de los años 40, Barcelona, Blue Moon, 2000.
* Raúl Abril. Vol. 1 (1942-1945), Madrid, Big Mad Music, 2000 (col. Los Orígenes del Pop en España).
* Raúl Abril. Vol. I1 (1942-1947),Madrid, Ventura Discos, 2002.

## Filmografia

* F. Gibert (dir.), Melodías prohibidas, 1942.

## Referències

* 1 2 3 Alabarta Baviera, José Luis. Història de la música catalana, valenciana i balear. Barcelona: Edicions 62, 2003, p. 23. ISBN 84-297-5283-8 [Consulta: 21 octubre 2015].
* ↑ Jaume Nonell i Lluís Subirana. Els Fatxendes. Una gran orquestra de Sabadell. Sabadell: Fundació Ars, 2006, p. 98 i 100. ISBN 84-89991-16-2 [Consulta: 22 octubre 2015].
* ↑ «E.A.J. 33, Ràdio Tarragona». Tot Tarragona. [Consulta: 21 octubre 2015].
# Llac Iliamna

El llac Iliamna (en anglès Iliamna Lake) és un llac de l'estat d'Alaska, als Estats Units. Es troba al sud-oest d'Alaska, a l'extrem nord de la península d'Alaska, entre la badia Kvichak i la badia de Cook, uns 160 quilòmetres a l'oest de Seldovia.
El llac Iliamna és el més gran dels que hi ha a Alaska i el vuitè dels Estats Units, amb els seus 2.622 km², 124 km de llarg per 35 d'ample. La seva profunditat màxima és de 301 metres. A través del riu Kvichak les seves aigües drenen a la badia de Bristol.

## Nom

El llac fou indicat com a 'Oz[ero] Bol[shoy] Ilyamna' (Gran llac Ilyamna Lake) en el mapa 1455 del Departament Rus d'Hidrografia, publicat el 1852. En un mapa rus més antic, de 1802, el llac era anomenat 'Oz[ero] Shelekhovo' (Llac Xélikhov) en record a l'explorador rus Grigori Xélikhov. D'acord amb G.C. Martin, del Servei Geològic dels Estats Units, Iliamna es diu que és "el nom d'un gran peix negre mític que se suposa viu en aquest llac i que mossega les baidarkes dels mals natius."
El nom Iliamna deriva del mot Dena'ina atapascà Nila Vena, que significa llac de les illes.

## Geografia

El llac és oligotròfic (pobre en nutrients) i cobert de gel durant bona part de l'any. L'extrem oriental del Llac Iliamna té més de 150 m de profunditat i moltes illes petites, mentre que l'extrem occidental és ample, poc profund i té poques illes. En contrast amb el veí llac Clark, les aigües del llac Iliamna són clares.

### Poblament humà

Les poblacions d'Iliamna, Newhalen, Kokhanok, Igiugig i Pedro Bay es troben a la vora del llac.

## Llegendes

Els habitants locals expliquen una sèrie d'històries al voltant d'un suposat monstre del llac Iliamna, una criatura aquàtica semblant a la del llac Ness.

## Vegeu també

* Llac Becharof

## Referències

* 1 2 1403764 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Llac Iliamna (en anglès)
* ↑ «Profile of the People and Land of the United States». US Department of Interior, National Atlas of the United States. Arxivat de l'original el 2012-09-15. [Consulta: 25 desembre 2014].
* ↑ Kari, James; Russell Kari, Priscilla. Dena'ina E\nena: Tanaina Country. Alaska Native Language Center, 1982, p. 17.
* ↑ Snifka, Lynne «Monstrous mysteries». Alaska, v. 70, 8, 10-2004, pàg. 44(4). ISSN: 0002-4562.

## Enllaços externs

* «Detailed topographic map» (JPEG). United States Topographic Maps 1:250,000. Universitat de Texas, 1983. [Consulta: 22 maig 2008].
# Fort de Barchon

El Fort de Barchon, a Barchon és un fort llarg de la Posició fortificada de Lieja (PFL) erigida engir de la ciutat Belga de Lieja a la fi del segle xix.

## Història

Es troba a l'inici de l'altiplà del país d'Herve al nucli de Barchon de la vila de Blegny. S'ha concebut per a protegir el trànsit a la vall del Mosa i la carretera d'Aquisgrà (N3) contra les invasions dels països veïns França, de Prússia i els Països Baixos, que tenien tots vel·leïtats d'annexió de parts o del tot de l'estat belga encara molt jove. Va construir-se el 1888, sota la direcció del general Henri Alexis Brialmont.
A la Primera Guerra Mundial, el fort de Barchon va ser el primer a rendir-se el 8 d'agost de 1914 després de problemes de comandament i d'una amenaça d'asfíxia amb gasos tóxics,.
A la Segona Guerra Mundial, el fort modernitzat va resistir del 10 fins al 18 de maig de 1940. Tot i ésser bombardejat per a les Stukes i l'artilleria alemanya va contraatacar i causar pèrdues importants a l'invasor.

## Avui

Una visita del fort dona una bona il·lustració de l'evolució de l'enginyeria militar entre 1880 i 1940. S'hi troben, entre d'altres, moltes pintures murals fetes per als soldats. És l'únic fort del qual la torre d'aeració pot visitar-se.
S'hi projecta també un muntatge audiovisual que il·lustra com "tot i acaben per desaparèixer totes les fortificacions construïdes per l'home, els principis majors de la nostra civilització són immortals".
Les visites s'organitzen d'abril a novembre al segon diumenge de cada mes a les dues de la tarda.

## Referències

* ↑ Les forts 1914 & 1940, ISSN 0033-1872, Fédération du Tourisme de la Province de Liège, pàgina 19
* ↑ «Centre liégeois d'histoire et d'archéologie militaires». Arxivat de l'original el 2008-08-20. [Consulta: 9 setembre 2008].
* ↑ Web del servei de turisme de la província de Lieja
# Gran Premi Nobili Rubinetterie

El Gran Premi Nobili Rubinetterie fou una cursa ciclista que es disputà pels voltants de Borgomanero, al Piemont, Itàlia. La cursa es creà el 1997, en forma de critèrium. Des del 2005 i fins al 2014 formà part de l'UCI Europe Tour, amb una categoria 1.1. El 2015 passà a categoria 1.HC.
L'any 2010, la cursa es va separar en dues proves de dos dies. El primer dia es disputava la Coppa Papà Carlo i el segon la Coppa Città di Stresa. El 2012 es va tornar a unificar en una sola cursa. Damiano Cunego, amb dues victòries, fou el ciclista que més vegades guanyà la prova.
La manca de diners obligà a suspendre l'edició del 2016.

## Gran Premi Nobili Rubinetterie

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1997 | Dario Andriotto |
| 1998. No disputada ||||
| 1999 | Salvatore Commesso | | |
| 2000 | Stefano Garzelli | | |
| 2001 | Vladimir Smirnov | Simone Masciarelli | Pedro Horrillo |
| 2002 | Andrus Aug | Ivan Quaranta | Daniele Bennati |
| 2003 | Andrea Ferrigato | Joseba Albizu | Massimiliano Mori |
| 2004 | Damiano Cunego | Aleksandr Kólobnev | Paolo Valoti |
| 2005 | Damiano Cunego | Ruslan Pidhornyj | Félix Cárdenas |
| 2006 | Paolo Longo Borghini | Luis Felipe Laverde | Ruslan Pidhornyj |
| 2007 | Luis Felipe Laverde | Félix Cárdenas | Christian Pfannberger |
| 2008 | Giampaolo Cheula | Gabriele Bosisio | Bruno Rizzi |
| 2009 | Grega Bole | Fortunato Baliani | Andrí Hrivko |
| 2010-2011. Dividida ||||
| 2012 | Danilo Di Luca | Robert Vrečer | Tomaž Nose |
| 2013 | Bob Jungels | Daniele Bennati | Simone Ponzi |
| 2014 | Simone Ponzi | Christian Delle Stelle | Francisco Ventoso |
| 2015 | Giacomo Nizzolo | Simone Ponzi | Marco Haller |

## Coppa Papà Carlo

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2010 | Gianluca Brambilla | Francesco Bellotti | Matteo Montaguti |
| 2011 | Simone Ponzi | Luca Mazzanti | Davide Rebellin |

## Coppa Città di Stresa

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2010 | Oscar Gatto | Murilo Fischer | Tiziano Dall'Antonia |
| 2011 | Elia Viviani | Danilo Napolitano | Bernardo Riccio |

## Referències

* 1 2 3 «G.P Nobili Rubinetterie (Ita) - Cat.1.HC». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 26 desembre 2022].
* ↑ «Le Grand Prix Nobili annulé en 2016». [Consulta: 26 desembre 2022].