OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Moxifloxacina

La moxifloxacina és un antibiòtic, que s'utilitza per tractar infeccions bacterianes, incloent pneumònia, conjuntivitis, endocarditis, tuberculosi i sinusitis. Es pot administrar per via oral, per injecció en vena i com a gotes per als ulls. Comercialitzat a Espanya com a EFG, Actira i Vigamox, entre d'altres.
Els efectes secundaris comuns inclouen diarrea, mareig i mal de cap. Els efectes secundaris greus poden incloure ruptura de tendons espontània, dany nerviós i empitjorament de la miastènia gravis. La seguretat de l'ús durant l'embaràs i la lactància materna no està clara. La moxifloxacina forma part de la família de medicaments de les fluoroquinolones. En general, mata els bacteris bloquejant la seva capacitat de duplicar l'ADN.
La moxifloxacina es va patentar el 1988 i es va aprovar per al seu ús als Estats Units el 1999. Està a la Llista de medicaments essencials de l'Organització Mundial de la Salut.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Moxifloxacin Hydrochloride». The American Society of Health-System Pharmacists. [Consulta: 29 agost 2017].
* 1 2 British national formulary : BNF 69. 69. British Medical Association, 2015, p. 408, 757. ISBN 9780857111562.
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2023.
* ↑ «Moxifloxacin Use During Pregnancy». [Consulta: 10 desembre 2017].
* ↑ «Details for NDA:021085». DrugPatentWatch. [Consulta: 17 juliol 2009].
* ↑ Analogue-based Drug Discovery (en anglès). John Wiley & Sons, 2006, p. 501. ISBN 9783527607495.
* ↑ World Health Organization model list of essential medicines: 21st list 2019. Geneva: World Health Organization, 2019. WHO/MVP/EMP/IAU/2019.06. License: CC BY-NC-SA 3.0 IGO.
# Josep Camps

Josep Camps (Espanya, s. XVII) fou un mestre de capella. El 13 de febrer de 1667 va ser nomenat mestre de capella de l'església parroquial de Sant Miquel Arcàngel de Barcelona. Se sap que era prevere i, entre d'altres, se li imposaven múltiples obligacions: registrar tots els llibres necessaris per a la celebració dels oficis; no faltar al cor mentre se celebraven els oficis; entonar en els oficis himnes, salms, càntics, antífones, versos, benedicamus i introits; cantar cant d'òrgan en les misses del matí, amb especial recalcament en determinades ocasions que revestien una especial solemnitat; cantar amb els dos cors en la vigília de l'Ascensió en l'octava del Corpus, i el dia de San Miguel, assajar cant pla amb els beneficiats del temple. Altres obligacions consistien a cantar a dos cors a cant d'òrgan en l'enterrament i oficis quan morís el rector o algun beneficiat, i a cantar i dirigir el cant d'òrgan en Diumenge de Rams.

## Referències

* ↑ Mazuela-Anguita, Ascensión «POLIFONÍA, REDES MUSICALES Y CEREMONIAS RURALES EN LOS PIRINEOS ORIENTALES A TRAVÉS DE LAS CRÓNICAS DE HONORAT CIURÓ (1612-1674)». Revista de Musicología, 39, 2, 2016, pàg. 411–454. DOI: 10.2307/24878568. ISSN: 0210-1459.
* ↑ Garbayo, Javier. Diccionario de la música española e hispanoamericana. 2. [Madrid?]: Sociedad General de Autores y Editores, ©1999-©2002, p. 1000. ISBN 84-8048-303-2.
# Josep Lluís Micó Sanz

Josep Lluís Micó Sanz (la Font de la Figuera, 1974) és un periodista valencià, director del diari Regió 7 des de 2024.
Es va doctorar a la Universitat Politècnica de València. És catedràtic de Periodisme de la Universitat Ramon Llull i ha sigut degà de la Facultat de Comunicació Blanquerna. El 2006 va publicar el primer manual de periodisme digital en català, Periodisme a la xarxa. El 2012 va publicar Ciberètica. TIC i canvi de valors, i entre d'altres, el 2018 L'absolut digital. Ha contribuït a apropar el món de la Universitat i el de l’empresa periodística. És analista de tecnologia a La Vanguardia, el grup Prensa Ibérica i RTVE.
Ha publicat dos llibres de periodisme literari Química orgànica. Dos relats periodístics sobre l'excés, la mentida i la mort (Saldonar, 2019) i Titulars i reserves. Cròniques entre la derrota i la remuntada (Saldonar, 2021).
El 2024 fou nomenat director de Regió 7.

## Referències

* ↑ Miró, Quim. «Josep Lluís Micó: “Regió7 ha sabut preservar la seva essència, i així continuarà”», 06-09-2024. [Consulta: 7 setembre 2024].
* ↑ Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Primera. Arenys de Mar: Crea't Edicions, Juny de 2014, p. 202. ISBN 978-84-942772-0-7 [Consulta: 28 març 2015]. Arxivat 2015-03-27 a Wayback Machine.
# Josep Planellas i Giralt

Josep Planellas i Giralt (Barcelona, 1820 - Barcelona, 1888) va ser un metge, botànic i professor universitari català.
Cursà estudis de Filosofia i Medicina a Barcelona. Posteriorment, es llicenciaria en ciències naturals a la Universitat de Santiago de Compostel·la. Planellas es convertí en el primer professor d'Història Natural, iniciant la seva tasca docent en el curs 1847-48, procedent de l'Institut de Jaén. Fou catedràtic d'història natural a la Universitat de Santiago de Compostel·la, entre 1849 i 1868, i de Mineralogia, Botànica i Zoologia de la Universitat de Barcelona, entre 1868 i 1888, on exercí també interinament de rector (1880). Deixeble de Joan Francesc Bahí i Fontseca, és autor de l'Ensayo de una flora fanerogámica gallega (1852), que fou el primer catàleg florístic de Galícia, on va descriure dotze tàxons nous. El seu herbari comprèn uns 2.500 plecs, majoritàriament recol·lectats a Galícia, però també hi ha un volum important de plantes cultivades, plantes provinents d'intercanvi amb científics de l'època, com Heinrich Moritz Willkomm o Jakob Emanuel Lange, entre d'altres, i algunes recol·lectades a Catalunya. El seu herbari es conserva a la facultat de Biologia de la Universitat de Barcelona. El 1872 ingressà a la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB).

## Referències

* 1 2 «Josep Planellas i Giralt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fraga Vázquez, Xosé A. «José Planellas Giralt: O autor da primeira flora de Galicia e un partidario da agricultura “racional”». Consello da Cultura Galega, 14-09-2012 [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «Herbari J. Planellas». CeDocBiV - Herbari BCN de la UB. [Consulta: 19 abril 2020].
* ↑ «Josep Planellas i Giralt». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona (RACAB). [Consulta: 19 abril 2020].

## Bibliografia

* Soriano i Tomàs, Ignasi; Guàrdia Guàrdia i Rúbies, Roger «Sobre algunos nombres de táxones atribuidos inapropiadamente a José Planellas Giralt (1820-1888)». Acta botánica malacitana, 2016, pàg. 339-341. ISSN: 0210-9506.
* Pau, C. «El herbario de Planellas». Brotéria. Série Botânica, Vol. 19, pàg. 49-65 i 97-100 - Vol. 20, pàg. 120-129 - Vol. 21, pàg. 43-82, (1921-1924).
* Bellot Rodríguez, F. Pourret, Colmeiro, Planellas y Antonio Casares Gil (La escuela Botánica Compostelana) Discurso inaugural del Curso Académico 1956-1957. Santiago de Compostela: Universidad. Secretariado de publicaciones, 1956, p. 18-31.
# Josep Sobrado

Josep Sobrado (Villádiga, Lugo, 1944) és un escultor gallec establert a Catalunya.

## Biografia

Als 20 anys va anar a viure a Sabadell per formar-se a l'Escola d'Arts i Oficis amb els mestres Adolf Salanguera i Josep Maria Brull. Entre 1971 i 1975 va col·laborar, entre d'altres, amb Salvador Dalí en el retrat de Gal·la i Dalí i en escultures de la cúpula del Museu Dalí. El 1976 va exposar a Artexpo’76 de Barcelona i el 1977 ho va fer a l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell. Ha estat un escultor molt actiu i present ens els principals certàmens artístics de Barcelona, de ciutats catalanes (Sabadell, Manresa, l'Hospitalet de Llobregat, Reus) i de la Península (Madrid, Pontevedra, Guadalajara, León, Vigo, Osca, Sevilla, Oporto o Lisboa).
Pel que fa a les seves escultures monumentals cal destacar el monument al senglar de Calders (el Moianès), el mural del Banco de Zaragoza de Cerdanyola del Vallès i, molt especialment, les escultures Homenatge a Galícia (carretera de Vigo a Ramallosa), Las Tascadeiras i Estadi, feta amb marbre de Carrara, que va esculpir en ocasió del IX Simposio Internacionale di Scultura l'any 1988. D'entre l'escultura figurativa, destaquen els retrats fets per encàrrec, sobretot els de persones vinculades a la seva trajectòria vital. Són bustos que treballa sobretot amb materials ceràmics i bronze.

## Referències

* 1 2 3 «Josep Sobrado. A cavall dos segles. Inauguració de l'exposició». Museu d'Art de Sabadell. Arxivat de l'original el 27 de maig 2015. [Consulta: 27 maig 2015].
# José Pedro Carrión

José Pedro Carrión (Medina del Campo, Província de Valladolid, 25 de juliol de 1950) es un actor español.
Es va formar en interpretació en la RESAD i al costat de William Layton. Comença la seva activitat artística en la dècada de 1970. Al llarg de prop de 40 anys ha desenvolupat la seva carrera sobretot en teatre i en menor mesura en cinema i televisió. Sobre els escenaris ha treballat sota les ordres, entre d'altres, de Miguel Narros, Gerardo Vera, José Carlos Plaza i John Strasberg.

## Teatre

* Páncreas (2015/2017)
* Hécuba (2013)
* La amante inglesa (2013)
* Madre Coraje y sus hijos (2010)
* Cosmética del enemigo (2008)
* Timón de Atenas (2008)
* Cyrano de Bergerac (2007)
* Doce hombres sin piedad (2001)
* La asamblea de las mujeres (1999)
* Ricardo III (1998)
* La tuerta suerte de Perico Galápago de Jorge Márquez (1995)
* Marat-Sade (1993)
* El mercader de Venecia (1993)
* Comedias bárbaras (1992)
* Historia del zoo (1991)
* Los últimos días de Emmanuel Kant (1990)
* Hamlet (1990)
* Largo viaje hacia la noche (1989)
* La malquerida (1988)
* El sueño de una noche de verano (1986)
* Eloísa está debajo de un almendro (1984)
* Del rey Ordás y su infamia (1983)
* El rey Lear (1983)
* Seis personajes en busca de autor (1982)
* La señora Tártara (1980)
* Tío Vania (1978)

## Cinema

* Medea 2 (2006)
* Hormigas en la boca (2005)
* Sagitario (2001)
* Juego de Luna (2001)
* El secreto de la porcelana (1999)
* El conductor (1998)
* Mambrú (1996)
* Pintadas (1996)
* El laberinto griego (1993)
* Matar al Nani (1988)
* La rusa (1987)
* Dragon Rapide (1986)
* La fuga de Segovia (1981)
* Sus años dorados (1980)
* Siete días de enero (1979)
* El puente (1977)

## Televisió

* Pulsaciones (2017) com Gabriel Escudero
* Águila Roja (2015)
* Cuéntame cómo pasó com David Sandoval, 8 episodis (2015-2016)
* Isabel (2014)
* El Bloke. Coslada cero (2009)
* Estudio 1
** Los ladrones somos gente honrada (2006)
** El jardín de los cerezos (2006)
* Amar en tiempos revueltos (2005-2006)
* El comisario
** Cuatro balas (2004)
** Punto sin retorno (2003)
** La mano que da de comer (2000)
** Sin pruebas (2000)
* Ana y los 7
** La gran ocasión de Ana (2002)
* Un chupete para ella (2000-2001)
* La virtud del asesino (1998)
* Eva y Adán, agencia matrimonial
** Sólo para mirones (1990)
* La forja de un rebelde
** Episodio1.6 (1990)
* Vísperas (1987)
* Paisaje con figuras
** Mariano José de Larra (1985)
* Estudio 1
** Seis personajes en busca de un autor (1982)
* Cervantes (1981)

## Premis

* 1991, Premio Nacional de Teatro
* 1993 i 2007, Premi Ercilla

## Referències

* ↑ «José Pedro Carrión». El Periódico de Extremadura, 10-08-2008.
* ↑ «John Strasberg y José Pedro Carrión despojan a Cyrano de tópicos». El País, 27-09-2007.

## Enllaços externs

* Notícies sobre José Pedro Carrión a El País
* Fitxa de José Pedro Carrión a ElDoblaje.
# Georgeta Damian

Georgeta Damian, també coneguda com a Georgeta Damian-Andrunache o Georgeta Andrunache, (Botoşani, Romania 1976) és una remadora romanesa, guanyadora de sis medalles olímpiques.
Formada al Clubul Sportiv Scolar din Botosan, l'any 1996 va fitxar pel Dinamo de Bucarest. Entre 1991 i 1996 va formar part dels equips juvenils i júnior de la selecció romanesa, debutant en categoria absoluta el 1997. Especialista en el vuit amb timoner i en dos sense timoner, va guanyar cinc Campionats del Món i tres d'Europa. Va participar en quatre Jocs Olímpics (Sidney 2000, Atenes 2004, Beijing 2008 i Londres 2012) aconseguint cinc medalles d'or (dos en vuit amb timoner i tres en dos sense timoner) i una medalla de bronze (vuit amb timoner). Juntament amb Steve Redgrave i Elisabeta Lipă, és una de les esportistes que han guanyat cinc medalles d'or als Jocs Olímpics en la competició de rem. Després dels Jocs Olímpics de Londres 2012, va retirar-se de la competició.
Entre d'altres distincions, va ser nomenada millora remera del 2003 per la Federació de Rem Romanesa, i l'any 2008 va rebre l'Orde Nacional Estrella de Romania en el rang de cavaller.

## Palmarès
### Jocs Olímpics

* 1 medalla d'or en dos sense timoner als Jocs Olímpics de Sidney 2000
* 1 medalla d'or en vuit amb timoner als Jocs Olímpics de Sidney 2000
* 1 medalla d'or en dos sense timoner als Jocs Olímpics d'Atenes 2004
* 1 medalla d'or en vuit amb timoner als Jocs Olímpics d'Atenes 2004
* 1 medalla d'or en dos sense timoner als Jocs Olímpics de Beijing 2008
* 1 medalla de bronze en vuit amb timoner als Jocs Olímpics de Beijing 2008

### Campionats del Món

* 2 medalles d'or en dos sense timoner als Campionats del Món de rem: 2001 i 2002
* 1 medalles d'argent en dos sense timoner als Campionats del Món de rem: 1997
* 2 medalles de bronze en dos sense timoner als Campionats del Món de rem: 2003 i 2007
* 3 medalles d'or en vuit amb timoner als Campionats del Món de rem: 1997, 1998 i 1999
* 3 medalles d'argent en vuit amb timoner als Campionats del Món de rem: 2001, 2003 i 2007

### Campionats d'Europa

* 1 medalla d'or en dos sense timoner als Campionats d'Europa de rem: 2008
* 2 medalles d'or en vuit amb timoner als Campionats d'Europa de rem: 2007 i 2012

## Referències

* ↑ Marchesi, Bruno. «Georgeta Damian». Enciclopedia Treccani. Roma: Istituto della Enciclopedia Italiana.
* ↑ Ciobota, Cosmin. «#Dordesport Top 10 sportivi români medaliati la Jocurile Olimpicer» (en romanès). Eurosport, 03-04-2020. [Consulta: 20 gener 2021].
* ↑ Mallon, 2011, p. 312.
* ↑ «Georgeta Damian» (en romanès). RomaniaMama, 14-10-2013. [Consulta: 20 gener 2021].

## Bibliografia

* Mallon, Bill. Historical dictionary of the Olympic movement (en anglès). 4th ed. Lanham: Scarecrow Press, 2011. ISBN 978-0-8108-7249-3.

## Enllaços externs

* Fitxa de Georgeta Damian - Comitè Olímpic i Esportiu Romanès Arxivat 2016-08-07 a Wayback Machine. (romanès)
# Ramir Reig i Armero

Ramir Reig i Armero (Xàtiva, 1936 - València, 20 de maig de 2018) va ser un sacerdot, historiador i lluitador antifranquista valencià. Va ser membre de l'executiva de Comissions Obreres al País Valencià i professor d'història a la Universitat de València, especialitzat en història social, en història de l'empresa i en la figura de Vicent Blasco Ibáñez, del qual fou biògraf.
Va ser un referent de la cultura valenciana i de les lluites pels drets socials i democràtics al País Valencià. Va publicar Obrers i ciutadans. Blasquisme i moviment obrer (1982) i Blasquistas y clericales. La lucha por la ciudad en la València en 1900 (1986), on abordava la relació entre el republicanisme blasquista i la formació del moviment obrer, i Vicente Blasco Ibáñez (2002)

## Referències

* ↑ «Ramir Reig i Armero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Muere en Valencia a los 82 años el estudioso del movimiento obrero Ramiro Reig» (en castellà). eldiario.es.
* ↑ «S'ha mort Ramir Reig, lluitador antifranquista i estudiós del moviment obrer». [Consulta: 20 maig 2018].
* ↑ «Ramiro Reig» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-05-21. [Consulta: 20 maig 2018].

## Enllaços externs

* Articles a El País
# Loud

Loud (més alt) és el cinquè àlbum de la cantant de Barbados Rihanna, que va sortir el dia 12 de novembre del 2010 sota el segell de Def Jam Recordings. Les sessions de gravació van durar de febrer a l'agost del 2010, mentre Rihanna estava de gira Last Girl on Earth. Rihanna ha treballat amb molts productors, com The Runners, Polow da Don, Tricky Stewart i Alex da Kid, entre d'altres. Loud té moltes influències dance-pop i pop. Loud també és un dels nous àlbums de Rihanna amb influències dancehall des del 2006 amb A Girl Like Me
L'àlbum va debutar al número 1 de les llistes canadenques i suïsses. "Loud" va entrar al número 3 al US Billboard 200 Chart, quan va vendre 207 mil còpies en la primera setmana als Estats Units. Després de ser llançat al públic, "Loud" va tenir una rebuda positiva dels crítics musicals i del públic en general, els quals donaven fe que seria un èxit. Rihanna va guanyar un Grammy pel primer senzill Only Girl (In The World)
Al juny del 2010 es va revelar que Rihanna llençaria el seu àlbum d'estudi (cinquè). Les persones que la van ajudar a escriure l'album i a produirlo van ser Taio Cruz, Alex da Kid, Sean Garret, Ne-Yo, Rico Love, Timbaland, Shontelle, David Guetta i Drake. "Estic segura que voldré tornar a l'era Rated R, però no es pot comparar aquest àlbum amb l'altre que vaig fer (Rated R)" La portada de l'àlbum va sortir a la llum el dia 28 de setembre del 2010.

## Pistes

Notes
* significa productor vocal
* "Cheers (Drink to That)" conté trossos de "I'm with You" (2002), com va ser interpretada i composta per Avril Lavigne, Scott Spock, Graham Edwards i Lauren Christy.

## Referències

* ↑ «Loud». Spotify. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ «Loud by Rihanna». HMV Group. [Consulta: 8 agost 2011].
* ↑ «Loud by Rihanna». iTunes Store (US). Apple Inc. [Consulta: 8 agost 2011].
* ↑ «Loud (Explicit Version) [+video [+digital booklet]]». Amazon (US). Amazon.com, Inc. [Consulta: 14 gener 2014].
* ↑ «Loud – Deluxe Edition». Allmusic. Rovi Corporation, 16-11-2010 [Consulta: 5 agost 2011].
* ↑ Savage, Mark. «Rihanna premieres fifth album, Loud, in London». BBC News. BBC, 06-10-2010. [Consulta: 21 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Loud a Metacritic
* Rihanna: The Billboard Cover Story a Billboard
* Loud Stream
Viccionari
# Rodrigo de la Fuente

Rodrigo de la Fuente és un exjugador de bàsquet espanyol nascut a Madrid el 26 de novembre de 1976. Mesura 2 m d'altura i pesa 99 kg. Jugava en la posició d'aler, i destacava pel seu excel·lent tir exterior i per la seva gran capacitat defensiva. Des del 1997 milità en el FC Barcelona, equip del qual va ser capità durant 9 temporades. La temporada 2006-2007 va deixar el club blaugrana en acabar el seu contracte. Amb el FC Barcelona ha conquistat una Eurolliga, una Copa Korac, quatre Lligues ACB i dues Copes del Rei, entre altres títols.
De la Fuente va ser internacional absolut en totes les categories de la selecció de Bàsquet d'Espanya. Amb la selecció absoluta ha participat en els Eurobasket de París de l'any 1999 i al de Suècia del 2003, on va aconseguir dues medalles de plata. També ha participat en els Jocs Olímpics de Sydney del 2000 i als d'Atenes 2004, i va participar en el Campionat del Món de Grècia del 1998.
El 2007 fitxà per la Benetton de Treviso per una temporada on jugà la ULEB. Es comprometé amb aquest equip després de fer-hi la pretemporada. El desembre del 2007 abandona la disciplina del club de Treviso i fitxà per la Virtus Lottomatica de Roma. Aquí es retrobà amb altres exbarcelonistes com ara Ukic, Drejer, Fucka i Bodiroga que actualment és el director esportiu de l'equip Romà.
El juny de 2013 anuncià la seva retirada del bàsquet professional.
En l'actualitat és el nou secretari tècnic del primer equip del Barça de bàsquet, càrrec en què substitueix Joan Creus, que és l'actual Mànager (Director tècnic).

## Clubs

* Club Baloncesto Estudiantes (Espanya): Fins al 1993.
* San Jacinto Junior College (Estats Units): 1994-1996.
* Washington State (Estats Units): 1996-1997.

## Palmarès
### Títols nacionals de Club

* 4 Lligues ACB: 1998-1999, 2000-2001, 2002-2003 i 2003-2004, amb el FC Barcelona.
* 3 Copes del Rei: 2000-2001, 2002-2003 i 2006-2007 amb el FC Barcelona.
* 1 Supercopa ACB: 2004-2005, amb el FC Barcelona.
* 1 Lliga Catalana de Bàsquet: 2004-2005, amb el FC Barcelona.

### Títols internacionals de Club

* 1 Eurolliga: 2002-2003, amb el FC Barcelona.
* 1 Copa Korac: 1998-1999, amb el FC Barcelona.

### Títols internacionals de Selecció

* 2 medalles de Plata en l'Eurobasket: París'1999 i Suècia'2003, amb la selecció espanyola.
* 1 medalla de Plata en l'Eurobasket Sub-20 de Turquia'1995, amb la selecció espanyola Sub-20.
* 1 medalla de Bronze Mundial Júnior d'Atenes'1994, amb la selecció espanyola Júnior.
* 1 medalla de Bronze Europeu Júnior d'Israel'1993, amb la selecció espanyola Júnior.

### Títols individuals

* Millor jugador debutant de la Lliga ACB: temporada 1997-1998.
* Millor jugador defensor de la Lliga ACB: temporada 2003-2004.

## Referències

* ↑ El adiós de De La Fuente: "Ha sido un viaje largo y me despido muy feliz" Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine. (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador a ACB.com Arxivat 2017-11-21 a Wayback Machine. (castellà)
# Víktor Sukhorúkov

Víktor Ivànovitx Sukhorúkov (rus: Ви́ктор Ива́нович Сухору́ков; Óblast de Moscou, URSS, 10 de novembre de 1951) és un actor de cinema i teatre soviètic i rus, Artista del Poble de Rússia (2008).

## Filmografia

* 1990 - Bakenbardi (Бакенбарды), lit. Patilles, de Iuri Mamine
* 1994 - God sabaki (Год собаки), lit. L'any del gos, de Semion Aranovitx
* 1997 - Brat (Брат), lit. El germà, d'Aleksei Balabànov
* 1998 - Pro uródov i liudei (Про уродов и людей), lit. Sobre freaks i gent, d'Aleksei Balabànov
* 2000 - Brat 2 (Брат 2), lit. El germà 2, d'Aleksei Balabànov
* 2004 - Kak ia polublila (как я полюбила), lit. Com em vaig enamorar, de Renata Litvinova
* 2004 - Xizz (Шиzа) de Gulshat Omarova
* 2006 - Ostrov (Остров), lit. L'illa, de Pavel Lunguin
* 2011 - Ovsianki (Овсянки), lit. Emberízids, d'Alekseï Fedortxenko
* 2014 - 22 minuti (22 минуты), lit. 22 minuts, de Vassili Serikov
* 2016 - Rai (Рай), lit. El Paradís, d'Andrei Kontxalovski
* 2020 - Ogon (Огонь), lit. Foc, d'Alexei Noujni

## Referències

* ↑ Rollberg, Peter. Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema. Rowman & Littlefield Publishers, 20 de juliol de 2016, p. 715–716. ISBN 978-1-4422-6842-5.
# Marea de fang de Sidoarjo

La marea de fang de Sidoarjo s'originà el 29 de maig de 2006 a l'illa de Java, Indonèsia, quan la companyia petroliera indonèsia PT Lapindo Brantas estava fent unes prospeccions en busca de gas. És el volcà de fang més gran del món.
Es creu que la broca de perforació va alliberar part de l'aigua que es troba present a la trampa de petroli del jaciment Banjar Panji 1. Aquesta, impulsada per les grans pressions subterrànies, ha buscat un camí de sortida cap a l'exterior, passant per una capa intermèdia de fang, i brollant en un forat a 200 metres del pou de perforació. La marea inundà els pobles veïns, desplaçà més de 50.000 persones, inutilitzà una autopista i un gasoducte.
En el seu moment màxim va llançar fins a 180.000 metres cúbics de fang al dia. A mitjans d'agost de 2011, el fang s'estava abocant a un ritme de 10.000 metres cúbics per dia, amb 15 bombolles al voltant del seu punt de brollada. Això va suposar un descens significatiu respecte a l'any anterior, quan es descarregava fang a un ritme de 100.000 metres cúbics per dia amb 320 bombolles al voltant del seu punt de brollament. S'espera que el flux continuï durant els propers 25 a 30 anys. Tot i que el flux de fang de Sidoarjo ha estat contingut pels dics des del novembre del 2008, les inundacions resultants pertorben regularment les carreteres i els pobles locals, i encara són possibles altres trencaments de fang.

## Referències

* ↑ Sneed, Annie. «Scientists Unearth Revealing Details about the World's Biggest Mud Volcano» (en anglès), 15-11-2017. [Consulta: 22 octubre 2020].
* ↑ Davies, Richard J.; Mathias, Simon A.; Swarbrick, Richard E.; Tingay, Mark J. «Probabilistic longevity estimate for the LUSI mud volcano, East Java». Journal of the Geological Society, 168, 2, 2011, pàg. 517–523. Bibcode: 2011JGSoc.168..517D. DOI: 10.1144/0016-76492010-129.
* ↑ «Scalding mud volcano 'displacing thousands'». [Consulta: 22 juny 2009].

## Enllaços externs

* Portal of Lapindo's Victims Arxivat 2010-08-10 a Wayback Machine.