OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Retrat de Thomas More

El Retrat de Thomas More és un retrat del teòleg, polític, humanista i escriptor anglès, Thomas More, realitzat pel pintor alemany Hans Holbein el Jove en 1527. Les dimensions de l'oli sobre taula són de 74,9 cm d'alçada per 60,3 cm d'amplada. S'exposa en la Col·lecció Frick de Nova York.
Després que en 1523 Holbein pintés el primer dels seus retrats d'Erasme de Rotterdam, la fama del pintor li va portar primer a França i després a Anglaterra en 1526, amb una carta de presentació d'Erasme a Thomas More. L'estadista anglès va trobar diversos clients per Holbein, en aquesta, la seva primera estada, incloent a William Warham, arquebisbe de Canterbury, qui ja posseïa un retrat d'Erasme pintat per l'alemany. Durant la seva segona estada, de 1532 a 1540, pintaria un dels seus quadres més coneguts, Els ambaixadors, entre d'altres.)
Al desembre de 1526 More va escriure a Erasme afirmant que
| « | El teu pintor, el meu benvolgudíssim Erasme, és un artista meravellós... | » |
A més d'aquest retrat, Holbein va pintar un altre quadre de Moro amb la seva família, el qual es troba actualment desaparegut, encara que sí que existeix un esbós preliminar i set esbossos dels membres de la seva família, com l'Estudi d'un retrat de John More i l'Estudi d'un retrat d'Elizabeth Dauncey.

## Versions

Una pintura molt semblant, encara que probablement no directament preparatòria, dibuixada amb guaix és a la Royal Collection del Regne Unit La National Portrait Gallery de Londres té una còpia del quadre, possiblement realitzat a Itàlia o a Àustria a principis del segle xvii.

## Referències

* 1 2 Quintanilla, Luis. De pintura: vidas comparadas de artistas, 2007, p. 115-125.
* ↑ Sir Thomas More (1478-1535) per Hans Holbein el Jove a la Royal Collection. (anglès)
* ↑ Fitxa al National Portrait Gallery. (anglès)

## Enllaços externs

* Vídeos externs Hans Holbein, the Younger, "Sir Thomas More", Frick Collection (anglès)
* ↑ «Hans Holbein, the Younger, "Sir Thomas More"». Frick Collection. [Consulta: 20 febrer 2013].
# Cal Manxot

Cal Manxot és un mas a mig camí de Sant Martí dels Castells i Santa Eugènia de Nerellà (Bellver de Cerdanya, Baixa Cerdanya) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El mas de Cal Manxot es un conjunt d'edificacions constituït per l'habitatge i la resta de dependències dedicades als serveis agrícoles i ramaders. L'edifici principal és una àmplia torre quadrangular, en el centre del conjunt de planta baixa i tres pisos, adossades al qual es troben les altres dependències. Conté la capella de la Mare de Déu del Roser i es troba en ruïnes, de la que només resten dues parets i el petit campanar d'espadanya.

## Referències

* ↑ «Mas de Cal Manxot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
* ↑ «Cal Manxot - Bellver de Cerdanya - Pobles de Catalunya». [Consulta: 24 febrer 2019].
# Malacoptila

Malacoptila és un gènere d'ocells de la família dels bucònids (Bucconidae).
El gènere Malacoptila va ser introduït l'any 1841 pel zoòleg anglès George Robert Gray. El nom combina el grec antic «malakos» que significa “suau” amb «ptilon» que significa “plomatge” o “ploma”. L'espècie tipus és el barbacoll pitblanc.

## Llista d'espècies

La majoria d'autoritats taxonòmiques consideren que aquest gènere està format per 7 espècies:
* barbacoll canós (Malacoptila fulvogularis).
* barbacoll pitblanc (Malacoptila fusca).
* barbacoll de bigotis (Malacoptila mystacalis).
* barbacoll de bigotis blancs (Malacoptila panamensis).
* barbacoll coll-roig (Malacoptila rufa).
* barbacoll de clatell daurat (Malacoptila semicincta).
* barbacoll ratllat gros (Malacoptila striata).
Tanmateix, HBW/BirdLife Digital Checklist versió 8.1 considera una vuitena espècie: barbacoll ratllat petit (Malacoptila minor) que la resta la considera subespècie d'M. striata.

## Referències

* ↑ Gray, George Robert. A list of the genera of birds : with their synonyma and an indication of the typical species of each genus. 2a. ed.. Londres: R. and J.E. Taylor, 1841, p. 13.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 239. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.6. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 16 [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Malacoptila striata minor (Crescent-chested Puffbird (minor))». Avibase. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Report: Malacoptila». ITIS. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «Handbook of the Birds of the World and BirdLife International v8.1» (en anglès). HBW and BirdLife International, 2024. [Consulta: 14 febrer 2025].
# Federació de Futbol de Nova Caledònia

La Federació de Futbol de Nova Caledònia, també coneguda per les sigles FCF (en francès: Fédération Calédonienne de Football), és l'òrgan de govern del futbol a l'arxipèlag francès de Nova Caledònia. Va ser fundada l'any 1928 amb el nom de Ligue de Football de la Nouvelle-Calédonie com una filial de la Federació Francesa de Futbol.
Des de 2004, la FCF és membre de ple dret de la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA) i de la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC).
La FCF és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories i les respectives seleccions nacionals, incloses les de futbol femení, futbol sala, futbol platja i la Selecció de futbol de Nova Caledònia.
La New Caledonia Super Ligue és la principal competició de lliga. Va ser creada l'any 1962 i la disputen deu equips.
La New Caledonia Cup, creada l'any 1954', és la principal competició per eliminatòries.

## Referències

* ↑ «Un peu d'histoire» (en francès). FCF. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Fédération Calédonienne de Football» (en francès). FIFA. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Fédération Calédonienne de Football» (en anglès). OFC. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Selection A» (en francès). FCF. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Super Ligue» (en anglès). Soccerway. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ Schöggl, Hans. «New Caledonia - List of Cup Finals» (en anglès). rsssf, 14-11-2019. [Consulta: 12 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Federació de Futbol de Nova Caledònia - Lloc web oficial
# Enric Viedma i Vidal

Enric Viedma i Vidal (València 1889 - 1959) fou un arquitecte valencià, titulat a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona el 1915, moment de màxima difusió del noucentisme. Realitzaria diverses obres de gran rellevància a la València dels anys 1920 i 1930, notablement la finca Roja.
A la ciutat de València realitzà les obres següents:
El 1919, li encarregaren les obres del mercat Central, que havien guanyat en concurs el 1910 Alexandre Soler i March i Francesc Guàrdia i Vial. El mercat, iniciat el 1914, no s'arribà a acabar fins al 1928.
El 1928, dissenyà l'edifici de l'Institut Nacional de Previsió al carrer del Marqués de Sotelo, 10, exemple paradigmàtic del casticisme valencianista.
Entre 1929 i 1930 dissenyà la finca Roja, 378 unitats residencials sobre una illa de cases exempta al barri d'Extramurs (carrers d'Albacete, Jesús, Marvà i Maluquer), que adopta el tipus de bloc d'habitatges al voltant d'un ampli pati interior, molt freqüent a l'Europa central en ciutats com ara Viena o Amsterdam. En aquest edifici, Viedma barreja l'estil expressionista holandés amb l'art déco, el casticisme valencià i el modernisme amb lleugera influència de Gaudí. La finca Roja és l'exemple més reeixit a la ciutat d'edificació construïda arran de la promulgació el 1925 de la llei de cases econòmiques, que obria la possibilitat de millorar les condicions de l'allotjament dels obrers, amb illes de cases grans i uniformes en zones d'eixample, seguint l'exemple d'alguns municipis centreeuropeus. Aquest edifici per a obrers aplega totes les idees d'higiene, modernitat i comfort de l'habitatge (ascensors, estances ventilades, banys complets, cuines econòmiques, persianes americanes, etc.). Fa un ús expressiu de materials autòctons, com ara la ceràmica vidrada i la rajola roja, també pròpia d'Amsterdam, ciutat en l'arquitectura de la qual està clarament inspirada.
Entre 1931 i 1933, dissenyà els xalets dels periodistes de l'inici del passeig a la Mar (actual avinguda de Blasco Ibáñez) a l'empara de la Llei de Cases Econòmiques, en un intent de fer-hi una ciutat jardí que arribara fins al mar. També dirigí la construcció de les duanes del port, considerades d'estil historicista.
El 1933, dissenyà el monumental edifici de La Unión y el Fénix (c/ Xàtiva amb Marqués de Sotelo), lligat amb la finca Roja per l'estètica de grans volums.
Dissenyà l'inici (pla del Real) i el final (camí de Penya-roja) del passeig de l'Albereda. Altres obres seues serien la fàbrica Tableros Vilarrasa al carrer de Jesús: tenia una torre de 33 metres rematada per un templet casticista, s'acabà el 1946; i edificis petits per a la CROS, SA, al costat del llit del Túria, de l'any 31.
Arribà a vicepresident de la Delegació de València del Col·legi d'Arquitectes i fou nomenat acadèmic en la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València.
# Annales de chimie

Annales de chimie; ou Recueil de Mémoires Concernant la Chimie et les Arts qui en Dépendent fou una revista científica francesa publicada entre l'abril de 1789 i el novembre de 1793, amb un total de devuit volums, dedicats a articles sobre química i matèries relacionades (mineralogia, meteorologia, física, fisiologia i producció de salnitre). Fou la segona revista dedicada a la química que es publicà.
El químic francès Antoine Laurent Lavoisier (1743-1794) volgué fundar una revista científica amb l'objectiu de publicar-hi només articles relacionats amb la química agafant com a model la revista alemanya Chemische Annalen, fundada el 1778 pel químic Lorenz Florent Friedrich von Crell (1744-1816). Tanmateix, l'objectiu real de Lavoisier era difondre la seva nova química i amb tots els articles adaptats a la nova nomenclatura química que havia elaborat juntament amb altres membres d'Académie des Sciences. Contribuïren a les primeres edicions dels Annales de chimie Louis Bernard Guyton de Morveau (1737-1816), Antoine Laurent Lavoisier que era el tresorer i de fet el propietari, Gaspard Monge (1746-1818), Antoine François de Fourcroy (1755-1809), Philippe Frédéric de Dietrich (1748-1793), Jean Henri Hassenfratz (1755-1827) i Pierre Auguste Adet (1763-1834) que n'era el secretari. Posteriorment també formaren part del comité editorial Claude Louis Berthollet (1748-1822), Armand Jean François Séguin (1767-1835), Louis Nicolas Vauquelin (1763-1829) i Pierre Joseph Pelletier (1788-1842).

## Referències

* ↑ von Schaper, E.; Masciangioli, T.M.; Heindel, N.D. Are Chemical Journals Too Expensive and Inaccessible?. National Academies Press, 2005. ISBN 9780309095907.
* ↑ Poirier, J.P. Lavoisier: Chemist, Biologist, Economist. University of Pennsylvania Press, 1998. ISBN 9780812216493.

## Enllaços externs

* Annales de Chimie a Gallica.
# Francisco Cimadevilla González

Francisco Cimadevilla González (Valladolid, 10 de maig de 1861; Madrid 19 d'agost de 1931) va ser compositor, arranjador i guitarrista.
Dedicat a la guitarra, va transcriure i arranjar varies peces molt interpretades, reeditades i conegudes. Són obres que s'inclouen dins el gènere de la música de saló, i per aquesta raó fan ús d'un llenguatge molt senzill, basat en danses i en cançons populars espanyoles.
També realitzà varies transcripcions per a mandolina. Entre els seus alumnes destaquen Felicidad Rodríguez Serrano, Miguel de la Mano, i Miguel Iruela.

## Obra

El seu mètode per a aficionats Método de Guitarra dividido en dos partes, és molt interessant. El mètode comença pels primers rudiments teòrics de guitarra, segueix amb lliçons i exercicis i finalitza amb compendi d'obres com marxes, polkas, masurques i valsos. La seva obra és tota per a guitarra.
La majoria de les seves obres van ser publicades per la Casa Dotesio i també la Unión Musical Española.

## Referències

* 1 2 CASARES, Emilio. "Cimadevilla González, Francisco", Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 3.
# Calelhon

Juliana Seguret (de soltera, Juliana Fraisse; en francès, Julienne Séguret i, anteriorment, Julienne Fraysse), més coneguda pel sobrenom de Calelhon (Privasac, 26 de novembre de 1891 - Fau, Valadin, 23 de maig de 1981) fou una escriptora i mestra occitana de Roergue. Era l'esposa del també escriptor Eugèni Seguret.

## Biografia

Juliana Fraisse va néixer el 1891 a la masia d'una família pagesa modesta de Privasac. Ben aviat es va interessar per la llengua occitana, la seva cultura i, sobretot, pels seus contes i llegendes. Després d'haver estudiat a l'Escola Normal va fer de mestra a Liamonton de Cantoenh i després a Complibat on conegué Enric Molin, un dels escriptors occitans més famosos de Roergue. Fou a través de Molin, que portà a Complibat el seu amic Eugèni Seguret, que Juliana Fraisse conegué el seu futur marit. El 1922 es van casar i tingueren quatre fills. Juliana va ser després professora de lletres a l'Escola Normal de Rodés de 1929 a 1949. Participà activament en la revista del país, el Grelh Roergàs, que havia fundat amb el seu marit i Enric Molin el 1922 e de la qual es convertí, probablement, en la més fervent col·laboradora i protectora. Gràcies a ella, l'escriptor Joan Bodon se'n feu membre quan començava a escriure alguns poemes en occità. L'11 de març de 1928, Juliana i el seu home publicaren un article sobre la llengua d'oc a l'escola al diari Journal de l'Aveyron que es feia ressò del manifest de la Lliga per la Llenga d'Oc a l'Escola. Calelhon fou una de les persones més actives en la defensa de l'occità, juntament amb els seus amics Prospèr Estieu, Antonin Perbòsc, l'abat Salvat, etc. Escrigué les seves primeres obres (Molins d'un còp èra, el 1928, i després Nanet del rampalm, el 1933) amb el seu home abans d'escriure ella sola. Guanyà diversos premis als Jocs Florals.
Poc abans de morir havia estat treballant en la traducció francesa dels últims poemes que havia enviat al Grelh Roergàs. La seva vida s'apagà el 23 de maig de 1981 a casa seva, a Fau. Aquells poemes foren editats pòstumament amb el títol La tèla del temps amb il·lustracions de la seva filla Anna Maria.

## Obres

* Molins d'un còp èra (1928), escrit amb E. Seguret.
* Nanet del rampalm (1933), escrit amb E. Seguret.
* Reclams d'Omar Kayyam (1938)
* Lo temps perdut (1967)
* Los contes del papanon (1971)
* Lo pan tendre (1976)
* Lo païs negre (1977)

## Referències

* ↑ Pàgina de Jean Dif (en francès)
# Gran Premi de la Indústria del marbre

El Gran Premi de la Indústria del marbre, en italià Gran Premio Industrie del Marmo, és una competició ciclista d'un dia que es disputa a Carrara (província de Massa i Carrara). La primera edició data del 1988, i el 2005 va entrar a formar part del calendari de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1988 | Davide Perona | Andrea De Mitri | Davide Brotini |
| 1989 | Giuseppe Geraci | Sergio Previtali | Marco Silvestri |
| 1990 | Massimo Donati | Maurizio Balestri | Francesco Ciappi |
| 1991 | Sergio Barbero | Giuseppe Bellino | Alessandro Baronti |
| 1992 | Simone Biasci | Francesco Casagrande | Ivan Luna |
| 1993 | Alessandro Baronti | Stefano Faustini | Luca Scinto |
| 1994 | Andrea Vatteroni | Alessandro Baronti | Stefano Dante |
| 1995 | Roberto Giucolosi | Marino Beggi | Dario Frigo |
| 1996 | Gabriele Balducci | Dario Pieri | Alessandro Varocchi |
| 1997 | Oscar Cavagnis | Andrea Ceccon | Raffaele Illiano |
| 1998 | Maurizio Bachini | Rinaldo Nocentini | Giacomo Puccianti |
| 1999 | Thomas Leaper | Eddy Ratti | Massimo Sorice |
| 2000 | Simone Cadamuro | Cristian Tosoni | Nicola Gavazzi |
| 2001 | Nicola Pavone | Pasquale Muto | Samuele Vecchi |
| 2002 | Ezio Casagrande | Daniel Okrucinski | Luigi Giambelli |
| 2003 | Cristian Tosoni | Denys Kostyuk | Roman Luhovyy |
| 2004 | Matej Mugerli | Juan Pablo Magallanes | Wojciech Dybel |
| 2005 | Alessio Signego | Nicola Del Puppo | Michał Gołaś |
| 2006 | David Garbelli | Gianluca Coletta | Vitaliy Kondrut |
| 2007 | Anton Rechetnikov | Gene Bates | Vincenzo Garofalo |
| 2008 | Simone Stortoni | Emanuele Vona | Cameron Meyer |
| 2009 | Carlos Manarelli | Enrico Magazzini | Matej Stare |
| 2010 | Tomas Alberio | Rafael Andriato | Luke Rowe |
| 2011 | Rafael Andriato | Matteo Trentin | Michele Simoni |
| 2012 | Thomas Fiumana | Kristian Sbaragli | Matteo Busato |
| 2013 | Luca Benedetti | Thomas Fiumana | Caleb Ewan |
| 2014 | Matej Mugerli | Martin Weiss | Sergei Shilov |
| 2015 | Gian Marco Di Francesco | Gennaro Giustino | Davide Martinelli |
| 2016 | Damiano Cima | Seid Lizde | Niko Colonna |
| 2017 | Michael Storer | Lucas Hamilton | Matic Grošelj |
| 2018 | Gregorio Ferri | Matteo Sobrero | Cristian Scaroni |
| 2019 | Patrick Gamper | El Mehdi Chokri | Paolo Baccio |
| 2020-21 | suspesa | suspesa | suspesa |
| 2022 | Alessio Martinelli | Francesco Busatto | Pirmin Benz |
| 2023 | Christian Bagatin | Marco Schrettl | Simone Griggion |

## Referències

* ↑ «G.P Industria del Marmo (Ita) - Cat.1.2U». [Consulta: 26 juny 2022].

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu
# Elisabeth Rethberg

Elisabeth Rethberg (Schwarzenberg, 22 de setembre de 1894 - Yorktown Heights, 6 de juny de 1976) va ser una cantant d'òpera amb veu de soprano de renom internacional, activa des de l'època de la Primera Guerra Mundial fins a principis dels anys quaranta.
Va estudiar al conservatori de Dresden amb Otto Watrin i va debutar operísticament a la ciutat alemanya junt amb Richard Tauber el 16 de juny de 1915 com a Arsena a Der Zigeunerbaron, de Johann Strauss II.
Rethberg va cantar a l'òpera de Dresden fins al 1922. En aquell any va debutar amb la Metropolitan Opera com a Aida en l'òpera de Giuseppe Verdi. Es va traslladar als Estats Units i es va quedar en el Metropolitan durant vint temporades, cantant 30 papers a l'escenari i en l'estudi de gravació, al costat de col·legues tenors com Beniamino Gigli, Giovanni Martinelli i Giacomo Lauri-Volpi. També va ser contractada per la Royal Opera House de London, Covent Garden, on va cantar el 1925 i el 1934-1939. Al Festival de Salzburg, a Àustria, també la van escoltar, igual que el públic de Milà i d'altres llocs d'Europa. Rethberg va tornar sovint a Dresden, on, el 1928, va crear el paper protagonista de Richard Strauss a Die Ägyptische Helena.
Durant la segona meitat de la dècada de 1930, la veu de Rethberg va perdre part de la seva brillantor, degut potser al cant freqüent d'Aida i altres papers més pesats. Es va retirar de l'escenari el 1942.
Va fer enregistraments d'àries i peces de conjunt a Alemanya i els Estats Units entre el 1921 i l'esclat de la Segona Guerra Mundial. Molts d'aquests estan disponibles en transferències de LP i CD.
Els registres més destacats del seu art, però, poden ser els enregistraments en directe de Metropolitan que inclouen òperes completes de Mozart, Verdi i Wagner. Aquests enregistraments són força difícils d'obtenir a Amèrica, ja que el Met en prohibeix la venda als Estats Units, per motius de drets d'autor. Inclouen Les noces de Figaro, de Mozart', i Il Trovatore, de Verdi, Simon Boccanegra i Otello.
Rethberg estava casada en primeres noces amb Ernst Albert Dormann, i el 1956 es va casar amb l'actor i cantant d'origen rus George Cehanovsky (1892-1986). Rethberg va morir a Yorktown Heights, Nova York, el 1976, a l'edat de 81 anys.

## Referències

* ↑ Fischer, Jens Malte. «Elisabeth Rethberg». A: Grosse Stimmen. Von Enrico Caruso bis Jessiye Norman. Springer-Verlag, 1993, p. 215–217. ISBN 978-3-476-03461-8 [Consulta: 13 març 2019].
* ↑ Cook, Ida. «Elisabeth Rethberg (German, 1894-1976)». A: Safe Passage. Harlequin, 2008, p. 297. ISBN 978-1-4268-2386-2 [Consulta: 13 març 2019].
* 1 2 Patrón Marchand, Miguel. 100 grandes cantantes del pasado (en castellà). Andres Bello, pàg. 88 i 89.
# Rina Gigli

Rina Gigli (Nàpols, 31 de gener de 1916 – Recanati, 22 d'agost de 2000) fou una soprano operística italiana.

## Biografia

Fou filla del tenor i actor italià Benimiano Gigli. Rina debutà amb èxit el 23 de maig de 1943 al Teatre Regio de Parma en el paper de Violetta de La traviata de Giuseppe Verdi, al costat del seu pare.
Al llarg de la seva carrera va actuar als teatres italians i mundials més importants: Teatro dell'Opera di Roma, Teatre Colón de Buenos Aires, Covent Garden de Londres, Teatro alla Scala de Milà i Teatro Real de Madrid, entre d'altres. Al seu repertori destacà en Mimì de La Bohème de Giacomo Puccini, Manon, Nedda en Pagliaci de Ruggero Leoncavallo, Desdemona en Otello de Giuseppe Verdi i Violetta de La traviata.
La seva carrera es va desenvolupar al llarg de 35 anys. La seva actuació de comiat dels escenaris va tenir lloc el 1971 al Teatro San Carlo de Nàpols en Pagliaci.
Es va casar amb el baix Plinio Clabassi. En morir va ser sebollida a Recanati al costat del seu pare.

## Discografia

* Carmen (en italià), amb Ebe Stignani, Benimiano Gigli, Gino Bechi, dir. Vincenzo Bellesa - EMI 1949
* L'amic Fritz, amb Benimiano Gigli, Afro Poli, Miriam Pirazzini, dir. Gianandrea Gavazzeni - en directe, Nàpols 1951
* L'elisir d'amore, amb Benimiano Gigli, Italo Tajo, Giuseppe Taddei, dir. Gianandrea Gavazzeni - en directe Nàpols 1953

## Bibliografia

* Il Radiocorriere, anys 1948/49/50

## Enllaços externs

* Rina Gigli al lloc web oficial del Tenor Benimiano Gigli.
# Menjant garotes

Menjant Garotes (títol original en Espanyol: Comiendo erizos), és una pel·lícula documental de 4 minuts dirigida per Luis Buñuel Portolés (Calanda, Terol, 22 de febrer de 1900 - Ciutat de Mèxic, 29 de juliol de 1983) i produïda l'any 1930 aprofitant la seva visita a la casa de la família Dalí a Llané durant la filmació de “L'Âge d'or”.

## Sinopsi

Aquest curtmetratge consta d'un rotlle de 35mm de pel·lícula on se'ns mostren diferents escenes quotidianes de la vida de la família Dalí. D'aquesta manera s'obté un caràcter documental del qual no se'n coneix realment la intenció del director espanyol.
Entre les diferents escenes hi ha una en concret on el pare del pintor, el notari Salvador Dalí i Cusí menja una garota, motiu pel qual el film rep el nom de Menjant Garotes.

## Descobriment del film

El descobriment d'aquest petit film es va donar per casualitat durant la visita de Romà Gubern, Ian Gibson i Rafael Santos, tres treballadors de la televisió pública espanyola, a casa els Dalí, on encara hi vivia la germana del pintor, Ana María Dalí, amb l'objectiu de recollir informació per a un documental de TVE sobre els artistes surrealistes espanyols.
En aquesta trobada Ana María Dalí els va ensenyar el breu documental del que no se'n tenia constància, però es va negar a deixar-los-hi.
Aquesta visita es va donar el dia 16 de desembre de 1988, però no va ser fins al juliol de 1989, data posterior a la defunció de la germana del pintor, que la Filmoteca de Catalunya va recuperar la pel·lícula i es va iniciar un procés d'investigació i estudi sobre ella.

## Referències

* ↑ Antoni, Corcoll i Llobet; Filològica, Secció. Garota : estudi antropològic, geolingüístic i etimològic: Antoni Corcoll i Llobet ; [l'edició d'aquesta obra ha estat a cura de Joan Veny]. Institut d'Estudis Catalans, 2017-11-29. ISBN 978-84-9965-372-3.
* ↑ «Los oricios de Dalí | Campo y playu - Blogs elcomercio.es». [Consulta: 5 desembre 2019].
* ↑ «Menjant garotes (Comiendo erizos)». [Consulta: 5 desembre 2019].
* ↑ País, Ediciones El «Tribuna | El hallazgo de un inédito de Buñuel sobre Dalí» (en castellà). El País [Madrid], 27-07-1989. ISSN: 1134-6582.