OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Vidal Roca

Francesc Vidal Roca (Reus, 29 de juny de 1816 - Oviedo 1880) va ser un músic català.
Fill d'un botiguer reusenc, va fer a aquesta ciutat els primers estudis de música que després perfeccionà a Barcelona. Va formar part de l'escolania de Santa Maria del Mar fins als 16 anys, moment en què va tornar a Reus. Va obrir una escola de música on va tenir com a deixebles el compositor Josep Garcia Robles i el violinista Josep Maria Serret, entre d'altres. Va ser director de l'orquestra del Teatre Principal de Reus i va escriure i estrenar diverses simfonies. Va ser mestre de capella a la Prioral de Sant Pere, i destaca entre les seves obres religioses una Missa de rèquiem que va dedicar a la seva mare. Va introduir l'harmònium per primera vegada a Reus, i, amb el seu germà Ramon, van fer recitals amb aquest instrument a diverses societats reusenques i, amb la complicitat del seu amic i músic Joan Gil Miralles, fill de l'amo de l'establiment, va convertir el Cafè de la Música en una sala de concerts, on hi van instal·lar tres pianos i un harmònium i on tocava música italiana. Va musicar poemes de literats reusencs, dues sarsueles escrites pel versaire reusenc Josep Ferré Prats (de renom Queri), una d'elles, Lo Mistaire, amb la col·laboració del pianista i compositor Eusebi Ferran Ambròs, i va compondre moltes peces de ball. Va dedicar-se a partir de 1850 a compondre sarsueles i n'estrenà algunes al Teatre Tívoli a Barcelona, com ara Pensa mal i no erraràs, de Narcís Capmany, el 1865. Va posar música a algunes "Gatades" o obres satíriques de Frederic Soler "Pitarra", i a d'altres de Vidal i Valenciano. Va fer diners però va morir pobre, als 64 anys, víctima d'una pulmonia que va agafar al sortir del teatre de Ribadesella, a Astúries, on actuava com a director d'orquestra en una companyia de sarsuela.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 672-673.
# Francesc Vilasís i Fernández-Capallejà

Francesc Vilasís-Capalleja, de nom legal Francesc Vilasís i Fernández-Capallejà (Barcelona, 1932) és un esmaltador català, germà del també artista esmaltador Andreu Vilasís.

## Biografia

Després d'estudiar a l'Escola Llotja (1944-45) va anar a l'Escola Massana (1946-57), on va aprendre l'art de l'esmalt de mestres com Miquel Soldevila, de qui va ser deixeble. És molt reconegut com a esmaltista.
Va continuar el seu aprenentatge fent viatges d'estudi a diverses ciutats europees, com París, Florència i Roma, entre d'altres. El 1968 va participar amb el seu germà Andreu en una exposició col·lectiva a Barcelona. A partir dels anys 70 ja va exposar a nivell individual. Des de llavors la seva obra s'ha pogut veure a ciutats com Andorra la Vella, Brussel·les, Castelló, Palma, París, Mont-real o Madrid. El 1986 fou el convidat d'honor a la Biennal de Llemotges.
La seva obra ha estat internacionalment reconeguda i guardonada i és considerada, junt amb la del japonès Oota i la de l'americà Bennet, la màxima expressió actual de la tècnica de l'esmalt. Apareix en el llibre Aportacions catalanes universals.

## Publicacions

* L'art d'esmaltar al foc sobre metalls gravats, repujats i cisellats (Pagès Editors, 2017) ISBN 978-84-9975-907-4

## Referències

* ↑ «Francesc Vilasís i Fernández-Capallejà | enciclopèdia.cat». [Consulta: 25 maig 2019].
* ↑ Speel, Erika. Dictionary of Enamelling: History and Techniques (en anglès). Routledge, 2018-10-26. ISBN 9780429858130.
* ↑ Herranz, José Luis. Esmalte sobre metal. Un nuevo enfoque hacia la creación plástica a través de la obra de Francesc Vilasís-Capalleja (tesi) (en castellano). Madrid: Universidad Complutense de Madrid, 2002.
* ↑ Amela, Víctor-M «Francesc Vilasís-Capalleja, artista esmaltador al foc sobre metall». La Vanguardia, 30-10-2021, pàg. 52.
* ↑ «F. Vilasís Capalleja | Pagès Editors». [Consulta: 25 maig 2019].
# Francisco Borja Ripollés

Francisco Borja Ripollés (Borriana, 22 de desembre de 1955), més conegut com a Paco Borja, és un artista faller. En plena adolescència en 1969 entra per primera vegada a un obrador faller de la mà dels germans Jose i Santiago Soro. Una vegada realitzat el servei militar en 1977 planta la seua primera obra en solitari al Port de Sagunt per la comissió La Palmereta.
A finals dels anys 80 i principis dels 90 de segle XX signa cadafals al seu poble fins que en 1995 debuta a les Falles de València amb la seua primera Falla plantada a la demarcació d'En Plom - Guillem de Castro amb bon resultat. Als següents anys consolida la seua trajectòria a la capital valenciana realitzant obres per a Ribera - Convent Santa Clara, Plaça de Patraix, Barri Beteró, En Sendra - Coll, Càdis - Literat Azorin o Luis Lamarca - Velázquez, entitat esta última amb la que estarà vinculat durant setze anys de manera consecutiva. El seu punt més àlgid arriba en 1999 realitzant per a Exposició - Misser Mascó una Falla classificada en 1A guardonada amb un cinquè premi. A l'inici dels anys 2010 del segle XXI transita del cartró al suro blanc material al qual s'adaptarà sense problemes continuant amb la seua bona ratxa de premis.
El grau de fidelitat amb les comissions durant la seua carrera artística ha estat alt. Així ha mantingut relacions de llarga durada a molts dels encreuaments als quals ha ubicat les seues Falles. Tot i desenvolupar principalment la seua carrera artística al Cap i Casal i a la seua ciutat natal, l'artista també plantarà Falles a les poblacions de Benicarló, Utiel, Puçol i Torrent entre d'altres. Al llarg de la seua carrera aconsegueix diversos Ninots Indultats de les Falles de Borriana amb obres plantades per a les comissions La Bosca i Societat Club 53.
En 2019 rep el Premi E+G atorgat per la Federació de Falles amb especial Enginy i Gràcia per "Alguna cosa es mor a l'ànima" plantada a l'encreuament de Càdis - Literat Azorin.

## Galeria

* "A fosques", per la Falla 2016 de Cuba - Puerto Rico
* "Una d'herois", per la Falla 2015 de Tomasos - Carlos Cervera
* "Sacrifici", per la Falla 2019 de Luis Lamarca - Velázquez
* "Alguna cosa es mor a l'ànima", per la Falla 2019 de Càdis - Literat Azorin

## Referències

* 1 2 3 «La retirada d'un gran de les Falles». Levante-EMV, 09-02-2019. [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ «Hablemos de Fallas n. 76» (en castellà). UPV-Radio, 27-02-2019. [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ Torres, Pilar «Sols resta una per fer la dotzena». Llibret Falla Luis Lamarca - Velázquez 2014, 2014.
* ↑ «Fiesta de jubilación en el taller con tarta incluida» (en castellà). Las Provincias, 09-02-2019. [Consulta: 15 gener 2020].
* ↑ «50 anys de ninots indultats». Llibret Falla Plaça Chicharro, 2-2009, pàg. 27 - 105.
* ↑ «Luis Enguídanos la clava en los premios de I+G» (en castellà). Distrito Fallas, 21-12-2019. [Consulta: 15 gener 2020].

## Enllaços externs

* Paco Borja (BDFallas)
* Francisco Borja Ripollés (Cendra Digital)
# Freddy Derwahl

Freddy Derwahl (Eupen, Bèlgica, 1946) és un periodista, poeta i escriptor catòlic de la Comunitat Germanòfona de Bèlgica.

## Dades biogràfiques

Després d'estudiar literatura i sociologia a Lovaina, Aquisgrà i París, fou periodista i corresponsal a Brussel·les de l'Aachener Volkszeitung. De 1972 a 1974, fou cap de premsa de diferents ministres belgues i el 1975 ingressà a la redacció del Belgische Rundfunk- und Fernsehzentrum (BRF), la ràdio oficial en llengua alemanya de Bèlgica, la redacció cultural del qual dirigí durant deu anys. D'ençà del 2007 es dedica exclusivament a la literatura.
Freddy Derwahl és membre del PEN Club Internacional, becari de la Fundació Rei Balduí i guanyador de diferents premis literaris. Segons el diari alemany Frankfurter Allgemeine Zeitung (FAZ) és el més conegut dels escriptors belgues en llengua alemanya.

## Obra

Els seus poemes i relats de viatges s'han publicat al FAZ i a Die Zeit, entre altres. Ha publicat llibres i volums de fotos sobre el Mont Atos al Nord de Grècia.
* Der Mittagsdaemon (El dimoni del migdia, 1987), Editorial Styria, alabat per Heinrich Böll i Reiner Kunze
* Das Haus im Farn (La casa de la falguera), Eupen, Grenz Echo Verlag, 1990, relat autobiogràfic
* Der kleine Sim (El petit Sim), Eupen, Grenz Echo Verlag, 1993, sobre els anys a Lieja de Georges Simenon.
* Eremiten – die Abenteurer der Einsamkeit (Eremites – l'aventura de la solitud), editorial Pattloch, 2000, que donà lloc a dos documentals per a Arte (TV), la televisió bavaresa (BR), el BRF i la televisió austriaca (ORF)
* Johannes XXIII (Joan XXIII), biografia
* Anselm Grün: Sein Leben (Anselm Grün: La seva vida), editorial Vier Türme, 2009, una biografia d'un conegut monjo benedictí, traduïda al francès prop d'Albin Michel, París, i traduïda al castellà, prop de l'editiorial Sal Terrae, Santander.
* Der mit dem Fahrrad und der mit dem Alfa kam (El que arribà en bicicleta i el que arribà en Alfa), sobre i la doble semblança del Papa Benet XVI i Hans Küng
* Bosch in Belgien Eupen, Grenz Echo Verlag, obra traduïda en català sota el títol de Finis Belgiae.

## Referències

* ↑ Fundació Rei Balduí, Nieuwsbrief Març 2002
* ↑ «Freddy Derwahl» Arxivat 2016-02-02 a Wayback Machine., Autorenliste, Eupen, Grenz Echo Verlag, s;d.,
* ↑ ««Anselm Grün»». Arxivat de l'original el 2008-12-09. [Consulta: 26 novembre 2009].
* ↑ Finis Belgiae Arxivat 2011-07-03 a Wayback Machine., Raeren, editorial Pabst & Pesch Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine., 2009, 150 pàgines, ISBN 9788493706807
# Fudbalski Klub Vojvodina

El FK Vojvodina —ФК Војводина en serbi ciríl·lic— és un club esportiu serbi de la ciutat de Novi Sad, a la regió de Vojvodina. El club és la secció de futbol de l'equip poliesportiu SD Vojvodina, que competeix també en altres esports com el basquetbol (KK Vojvodina Novi Sad), el voleibol, l'hoquei sobre gel o l'handbol entre d'altres.
El club de futbol ha guanyat dues lligues iugoslaves de futbol (1966 i 1989); i una Copa Mitropa (1977). Fundat el 1914, és el club serbi més antic en actiu. Fou dos cops campió de la lliga iugoslava (1966, 1989), essent segon els anys 1957, 1962 i 1975. També arribà a la final de la copa iugoslava dos cops (1951 i 1997).

## Vegeu també

* Miroslav Stevanović

## Enllaços externs

* Fudbalski Klub Vojvodina - Lloc web oficial
# Gabinet de Mèxic

El Gabinet de Mèxic o Gabinet Executiu de Mèxic és l'òrgan de govern constituït pels titulars de les secretaries (ministeris) d'Estat de Mèxic. A Mèxic, el poder executiu federal és exercit pel President de la República, la denominació oficial del qual és President Constitucional dels Estats Units Mexicans. Per a portar a terme les seves funcions i atribucions, el president té la facultat d'anomenar lliurement els membres del seu gabinet, cadascun dels quals és encarregat d'una branca de l'Administració Pública Federal. Els membres del gabinet, tret del Fiscal General, reben el títol de "secretaris", tots els quals tenen el mateix rang i, per tant, no hi ha cap preeminència. Tret del Fiscal General, els membres del gabinet mexicà no necessiten ser confirmats pel Senat de la República.
A més del Gabinet Executiu, també conegut com el Gabinet Legal, hi ha el grup de caps d'altres dependències, consells, comissions i instituts, els quals reporten directament al president de la República, els quals conformen allò que es coneix com el Gabinet Ampliat.
Les Secretaries o Ministeris d'Estat de Mèxic, integrants del Gabinet Legal són:
* la Secretaria de Governació (SEGOB),
* la Secretaría de Relaciones Exteriores (SRE),
* la Secretaría de Hacienda y Crédito Público (SHCP),
* la Secretaria de Defensa Nacional (SEDENA),
* la Secretaria de Marina (SEMAR),
* la Secretaria d'Economia,
* la Secretaria de Desenvolupament Social (SEDESOL),
* la Secretaria de Seguretat Pública (SSP),
* la Secretaría de Educación Pública (SEP),
* la Secretaria de la Funció Pública (SFP),
* la Secretaria de Comunicacions i Transports (SCT),
* la Secretaria de Treball i Previsió Social (STPS),
* la Secretaria de Medi Ambient i de Recursos Naturals (SEMARNAT),
* la Secretaria d'Agricultura, Ramaderia, Desenvolupament Rural, Pesca i Alimentació (SAGARPA),
* la Secretaria de Salut (SS),
* la Secretaria de Turisme (ST), i
* la Secretaria de la Reforma Agrària, (SRA).
A més, són integrants del Gabinet Legal:
* el cap de l'Estat Major Presidencial (EMP), i
* el Fiscal General de la República, conegut a Mèxic com "Procurador General".
Al Gabinet Ampliat hi ha moltes oficines, entre les quals, la Comissió Nacional d'Habitatge, la Comissió Nacional per al Desenvolupament dels Pobles Indígenes, el Consell General per a la Cultura i les Arts, l'Institut Mexicà de Seguretat Social (IMSS), Petrolis Mexicans (Pemex), el Banc Nacional de Comerç Exterior, i el Fons de Cultura Econòmica, entre d'altres.
# Guerra moderna

La guerra moderna, tot i ésser present en cada període històric de la història militar, es sol usar usualment per a anomenar els conceptes, mètodes, i tecnologies que eren en ús durant la Segona Guerra Mundial i després d'aquesta. Tot i que la Primera Guerra Mundial ja es pot considerar que va ser una guerra moderna, ja que en aquesta es varen introduir massivament elements de guerra molt coneguts i usats actualment, com per exemple els tancs, metralladores, granades, cascs i avions, entre d'altres. Per tant, marcà un abans i un després a la història de les guerres.
Amb l'arribada de les armes nuclears, el concepte de la Guerra Total, té la possibilitat de l'aniquilació global, i que els conflictes d'aquests tipus des la Segona Guerra Mundial foren, per definició, "de baixa intensitat".

## Tipus de guerra moderna

* Guerra aèria
* Guerra asimètrica
* Guerra biològica
* Guerra química
* Guerra electrònica
* Guerra informàtica
* Guerra psicològica
* Guerra d'informació
* Guerra naval
* Guerra nuclear
* Guerra de guerrilles
* Guerra Espacial

## Referències

* ↑ Creveld, Martin Van. «Technology and War I:To 1945». A: The Oxford History of Modern War. New York, USA: Oxford University Press, 2000, p. 206. ISBN 0-19-285373-2.
* ↑ «US DOD dictionary - battlespace». Arxivat de l'original el 2007-11-12. [Consulta: 19 desembre 2015].
* ↑ Creveld, Martin Van. «Technology and War II:Postmodern War?». A: The Oxford History of Modern War, p. 349.
# Guillermo de Oliveira

Guillermo de Oliveira (Vigo, 1986), és un director, productor i guionista de cinema espanyol. És autor d'un llargmetratge documental així com diversos curtmetratges i espots publicitaris.

## Trajectòria

És llicenciat en Comunicació Audiovisual i Periodisme per la Universitat Francisco de Vitoria. Entre 2008 i 2011 va treballar realitzant vídeos al Diari ABC on presentava un videoblog sobre cinema. Poc després fongui la productora Zapruder Pictures i realitza els seus primers curtmetratges professionals en els quals adapta videojocs a imatge real. Rodats en anglès gaudeixen d'enorme difusió en Youtube: Max Payne Valhalla (2012), Modern Warfare: Sunrise (2013) i Red Dead Redemption: Seth's Gold (2015).
En 2018 es va estrenar a Espanya el seu primer llargmetratge, el documental Desenterrando Sad Hill.

## Filmografia
### Curtmetratges

* Max Payne: Valhalla (2012). Director, guionista i productor. Codirigit per Javier Esteban Loring.
* Modern Warfare: Sunrise (2013). Director guionista i productor. Codirigit per Javier Esteban Loring..
* Red Dead Redemption: Seth's Gold (2015). Director guionista i productor. Esment especial del jurat a l'Almeria Western Film Festival 2015.

### Llargmetratges

* Desenterrando Sad Hill (2017): Director, guionista i productor. El documental acompanya a un grup de fanàtics en la reconstrucció del Cementiri de Sad Hill construït en 1966 per a l'escena final de la pel·lícula El bo, el lleig i el dolent. La pel·lícula compta amb entrevistes al protagonista de la cinta Clint Eastwood, al compositor italià Ennio Morricone, al vocalista de Metallica James Hetfield o als directors Joe Dante i Álex de la Iglesia entre d'altres.

## Premis
### Premis Goya

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2019 | Millor pel·lícula documental | Desenterrando Sad Hill | Nominat |

### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2019 | Millor documental | Desenterrando Sad Hill | Guanyador |

### Festival de Cinema de Sitges

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2018 | Millor Pel·lícula Noves Visions | Desenterrando Sad Hill | Guanyador |

## Referències

* ↑ El Fant otorga su premio 'Fantrobia' al cineasta gallego Guillermo de Oliveira, Deia, 8 d'abril de 2019
* ↑ 'Desenterrando Sad Hill': un emocionante homenaje al sentido de la vida y del cine, espinof.com
* ↑ Guillermo de Oliveira: “En Sad Hill la gente quiso devolver al cine lo que éste les había dado”, Diario de Navarra, 15 de maig de 2019
# Gwenafwy

Gwenafwy va ser una santa precongregacional de De Cymru que va viure durant l'edat mitjana. Era filla de Caw de Strathclyde, i germana de Peillan, Eigron i Peithein entre d'altres. Va anar a Cornualla amb el seu germà Eigron, on és recordada a esglésies a Gwennap.
La seua festivitat se celebra l'1 de juliol.

## Referències

* 1 2 Rees, Rice. An essay on the Welsh saints or the primitive Christians (en anglès), 1836, p. 230 [Consulta: 8 novembre 2017]. Arxivat 2017-07-03 a Wayback Machine.
* ↑ Jones, D.D.. The early Cymry and their church (en anglés). W. Spurrell & Son, 1910.
* ↑ Baring-Gould, S. (Sabine). The lives of the saints. With introd. and additional lives of English martyrs, Cornish, Scottish, and Welsh saints, and a full index to the entire work. Edinburgh : J. Grant, 1914.
# Històries per no explicar

Històries per no explicar (títol original en castellà, Historias para no contar) és una pel·lícula còmica espanyola de 2022, dirigida per Cesc Gay que conté cinc històries curtes dins de si mateixa. Comprèn un repartiment coral format per actors com Maribel Verdú, Jose Coronado o Anna Castillo, entre d'altres. S'ha doblat al català per TV3.

## Sinopsi

La pel·lícula, que està dividida en els següents segments: «Tengo ganas de verte», «Sandra», «Los martes y los jueves», «Me has hecho muy feliz estos meses» i «Paris». Tracta de trobades inesperades, moments ridículs o decisions absurdes, amb una mirada àcida i compassiva a la incapacitat per a governar les nostres pròpies emocions.

## Repartiment

* Anna Castillo com a Laura
* Chino Darín com a Álex
* Javier Rey com a Raúl
* Alex Brendemühl com a Luis
* Antonio de la Torre com a Carlos
* María León com a Ana
* Eva Reyes com a Sandra
* Maribel Verdú com a Blanca
* Alexandra Jiménez com a Carol
* Nora Navas com a Ángela
* José Coronado com a Andrés
* Alejandra Onieva com a Bárbara
* Javier Cámara com a David
* Quim Gutiérrez com a Edu
* Brays Efe com a Jota
* Verónica Echegui com a Sofía
* Eudald Font com a Artur

## Referències

* ↑ «'Historias para no contar': la antología empieza estupenda pero no hacía falta contar la mitad de las historias, eso es verdad» (en castellà). Espinof, 04-12-2022. [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ 3Cat. «Programació de TV3», 05-02-2025. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ «Historias para no contar» (en castellà). Filmax. [Consulta: 24 setembre 2023].
# Idiolecte

Un idiolecte és la varietat més petita d'una llengua, o sigui, la variant característica de l'individu. Es caracteritza per tries específiques de paraules (que poden ser dialectals, d'un grup social o d'un grup d'edat determinada) i d'estructures gramaticals, frases fetes, o pronúncies que són úniques a aquesta persona. Així cadascú té el seu propi idiolecte.
L'estudi d'aquest idiolecte a partir de cartes o documents permet de determinar amb un grau variable de precisió l'autor de certs textos. Aquesta mena d'estudi (pertanyent a la lingüística forense) ha permès la identificació i l'arrest posterior de l'Unabomber als Estats Units, entre d'altres.
# Illes de Sotavent

Illes de Sotavent és una denominació geogràfica imprecisa que s'utilitza en contraposició a illes de Sobrevent o del Vent. El mot «sotavent» és una expressió marinera que indica el costat contrari d'on ve el vent, especialment respecte a una embarcació.
En català, en castellà (islas de Sotavento) i en neerlandès (Benedenwindse Eilanden) s'utilitza com a nom propi per les illes al sud de les Petites Antilles, davant de la costa de Veneçuela. Són les illes neerlandeses d'Aruba, Bonaire i Curaçao, i les veneçolanes Margarita i La Tortuga entre d'altres.
En anglès (Leeward Islands) s'aplica a les illes del nord de les Petites Antilles: des de les illes Verges Britàniques fins a Dominica, la major part de les quals formaven part de la colònia britànica, després territori, de les «Leeward Islands». En canvi, localment s'utilitza el criteri d'integrant-les en les illes de Sobrevent. També s'utilitza en anglès el nom de Leeward Islands per la cadena d'illots nord-occidentals de les illes Hawaii.
En francès (Îles Sous-le-Vent) s'utilitza principalment per les illes occidentals de l'arxipèlag de la Societat, a la Polinèsia. Les més importants són: Huahine, Raiatea, Tahaa i Bora Bora.
En portuguès (Ilhas do Sotavento) són les illes meridionals de l'arxipèlag de Cap Verd: Maio, Santiago, Fogo i Brava.

## Illes de Sotavent

* A les Antilles (Amèrica):
** Petites Antilles
** Illes ABC
* A la Polinèsia (Oceania):
** illes de Sotavent de les illes de la Societat
** Illes de Sotavent de les illes Hawaii
* A l'Àfrica:
** Illes de Sotavento de l'arxipèlag de Cap Verd

## Vegeu també

* Sobrevent i sotavent
* Illes de Sobrevent (desambiguació)
# Instant Death

Instant Death és una pel·lícula britànica d'acció del 2017, dirigida per Ara Paiaya, que al seu torn es va encarregar de la fotografia. Els protagonistes són Lou Ferrigno, Jerry Anderson i Tania Staite, entre d'altres. És escrita per Adam Davidson i musicalitzada per Sefi Carmel. El film va ser realitzat per Ara Paiaya i es va estrenar el 2 de maig de 2017. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Quan la violència en els enfrontaments contra el narcotràfic es fa massa personal, un veterà de les Forces Especials vol fer una cruenta revenja.

## Referències

* ↑ «Reparto: Muerte Súbita (2017)». La Vanguardia. [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ «Muerte Súbita (2017)». The Movie Database. [Consulta: 23 gener 2023].
* ↑ «Mort instantània». Goita què fan, ara!, 2017. [Consulta: 28 desembre 2023].
* ↑ «Instant Death» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 23 gener 2023].