OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Raygrantita

La raygrantita és un mineral de la classe dels sulfats, que pertany al grup de la iranita. Rep el nom pel Dr. Raymond W. Grant (25 d'octubre de 1939), professor jubilat de geologia, fundador i conservador del Museu Mineral i de Geologia de Pinal, fundador i president de la Pinal Gem & Mineral Society, entre d'altres.

## Característiques

La raygrantita és un sulfat de fórmula química Pb$_{10}$Zn(SO₄)₆(SiO₄)₂(OH)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2013, i la primera publicació data del 2017. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 3.
Els exemplars que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservats a les col·leccions del Museu mineral de la Universitat d'Arizona, a Tucson, amb el número de catàleg: 19345; i al projecte rruff, amb el número de dipòsit: r120151.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Evening Star, situada al mont Belmont, dins el districte miner d'Osborn, al comtat de Maricopa (Arizona, Estats Units). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Raygrantite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 desembre 2019].
# MG Maglificio (equip ciclista)

L'equip MG Maglificio va ser un equip ciclista italià de ciclisme en ruta que va competir de 1992 a 1998.

## Història

L'equip es fundà el 1992 amb la fusió de l'equip belga del Tonton Tapis-GB i de l'italià del Del Tongo-MG Boys. El 1995 l'empresa GB va deixar de patrocinar l'equip, per anar a fer-ho al Mapei. Entre els seus millors resultats hi ha vint victòries d'etapa al Giro d'Itàlia, 8 al Tour de França, dues Lieja-Bastogne-Lieja i dos Tour de Flandes entre d'altres. Al final de 1997, després de tenir problemes amb el dopatge durant el Giro d'Itàlia, l'equip es fusiona amb restes del Batik-Del Monte i passà a anomenar-se Riso Scotti-MG Boys Maglificio.

## Principals resultats
### A les grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 7 participacions (1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998)
** 22 victòries d'etapa:
*** 7 el 1992: Mario Cipollini (4), Franco Vona (2), Franco Chioccioli
*** 3 el 1993: Fabio Baldato (3)
*** 3 el 1994: Marco Saligari, Maximilian Sciandri, Pascal Richard
*** 3 el 1995: Rolf Sørensen (2), Pascal Richard
*** 3 el 1996: Fabiano Fontanelli, Pascal Richard, Gianni Bugno
*** 1 el 1997: Fabiano Fontanelli
*** 1 el 1998: Nicola Minali, Nicola Miceli
** 2 classificacions secundàries:
*** Classificació per punts: Mario Cipollini (1992)
*** Gran Premi de la muntanya: Pascal Richard (1994)
* Tour de França
** 7 participacions (1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1997, 1998)
** 8 victòries d'etapa:
*** 1 el 1992: Franco Chioccioli
*** 2 el 1993: Mario Cipollini, Zenon Jaskuła
*** 1 el 1994: Rolf Sørensen
*** 2 el 1995: Fabio Baldato, Maximilian Sciandri
*** 2 el 1996: Fabio Baldato, Pascal Richard
* Volta a Espanya
** 2 participacions (1992, 1996)
** 3 victòries d'etapa:
*** 3 el 1996: Fabio Baldato (2), Gianni Bugno

## Classificacions UCI

| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 1995 | 3r | Pascal Richard (11è) |
| 1996 | 3r | Michele Bartoli (5è) |
| 1997 | 14è | Michele Bartoli (3r) |
| 1998 | 24è | Fabio Baldato (59è) |

## Enllaços externs

* Classificacions UCI 1995 a 2008 Arxivat 2011-08-19 a Wayback Machine.
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles a firstcycling.com Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.
# Ken Wakui

Ken Wakui (japonès: 和久井健) és un artista de manga japonès. El 2005, Wakui va publicar la seva primera sèrie de manga, Shinjuku Swan, que va tenir una bona acollida i se'n varen fer múltiples adaptacions. Després del seu èxit, Wakui va publicar el 2017 Tokyo Revengers, que també va tenir una bona acollida.

## Biografia

Ken Wakui va viure uns deu anys, que varen coincidir en part amb la seva adolescència, als carrers de Tòquio, en el món del mizu shobai, treballant a la indústria de l'oci nocturn relacionant-se amb bandes juvenils de carrer, amb la Yacuza, i amb treballadors sexuals d'ambdós sexes. No obstant això, més tard va trobar feina en un bar i finalment es va graduar de l'escola secundària.
El 2004, Wakui va presentar l'obra Shinjuku Swan al Weekly Young Magazine Newcomer Award, on va obtenir una menció honorífica. L'any següent, va començar la serialització a la revista Weekly Young Magazine, on es va publicar fins al 2013. La sèrie va tenir una bona rebuda i va obtenir una recomanació del jurat al 12è Japan Media Arts Festival. També es va adaptar a dues pel·lícules d'acció en viu, que es van estrenar el maig de 2015 i el gener de 2017.
El març de 2017, Wakui va llançar Tokyo Revengers a la revista Weekly Shōnen Magazine. La sèrie es va fer popular ràpidament i va guanyar el premi Kodansha Manga a la categoria shōnen el 2020. També ha tingut múltiples adaptacions, en particular una sèrie de televisió d'anime i una pel·lícula d'acció en directe.

## Obres

* Shinjuku Swan (新宿スワン) (2005–2013) (serialitzat a Weekly Young Magazine)
* Abaddon (2010–2012) (serialitzat a Weekly Young Magazine)
* Budgerigar (セキセイインコ) (2014–2015) (serialitzat a Weekly Young Magazine)
* Desert Eagle (デザートイーグル) (2015–2016) (serialitzat a Weekly Shōnen Magazine)
* Tokyo Revengers (東京卍リベンジャーズ, Tōkyō Ribenjāzu) (2017–2022) (serialitzat a Weekly Shōnen Magazine)

## Referències

* 1 2 3 «Ken Wakui» (en castellà). FNAC. [Consulta: 4 abril 2023].
* 1 2 Croquet, Pauline. «"Tokyo Revengers": un manga de voyous écrit par un ancien voyou» (en francès), 31-08-2019. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Loo, Egan. «Tsumiki no Ie, Piano Forest, Kaiba Win Media Arts Awards», 10-12-2008. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Loo, Egan. «'Shinjuku Swan' Red-Light District Manga Gets Live-Action Film», 24-02-2013. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Loo, Egan. «Sion Sono Returns to Direct Shinjuku Swan Sequel», 15-02-2016. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Sherman, Jennifer. «Tokyo Revengers Manga Gets TV Anime in 2021», 18-06-2020. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ Pineda, Rafael. «Ken Wakui's Tokyo Revengers Manga Gets Live-Action Film This Fall», 18-02-2020. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «和久井健» (en japonès). Natasha, Inc. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «「新宿スワン」和久井健、ヤンマガで2本同時連載に挑戦» (en japonès). Natasha, Inc, 08-03-2010. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «木多康昭「喧嘩稼業」が始動！次号、和久井健が新連載» (en japonès). Natasha, Inc, 09-12-2013. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «自殺がテーマの「煉獄のカルマ」最終回、次号マガジンで和久井健の新連載» (en japonès). Natasha, Inc, 29-07-2015. [Consulta: 6 gener 2022].
# Antonio Sempere Bernal

Antonio Sempere (Villena, 1962) és un periodista i escriptor valencià.
Des de 1995 ha publicat diàriament crítiques de televisió en periòdics com La Voz de Galicia, Hoy de Extremadura, La Opinión de Málaga, La Opinión de Murcia, Alerta, Atlántico, El Correo Gallego, La Región, Diario de Sevilla, Diario de Cádiz, Diario de Jerez, El día de Córdoba, entre d'altres. Col·labora habitualment amb el diari La Razón i amb l'Agencia Fax Press. Compagina l'escriptura amb la docència, fa cursos de crítica de cine i televisió en les Universitats d'Alacant, Elx, Còrdova, Granada, Huelva i Jaén, i en centres públics de Múrcia i Andalusia. També ha firmat reportatges en pàgines de Televisió d'El Mundo, en les revistes Cinemanía, Academia del Cine Español i Carta de ajuste, i en l'agència Colpisa.
Ha publicat set llibres i fa de jurat en uns trenta festivals de cine, potser per a rememorar quan va ser jutjat com a concursant en 17 concursos de televisió. En 1991 va formar part del jurat del Festival d'Eurovisió. Villener (Alt Vinalopó), mai s'ha desvinculat de les publicacions de la província d'Alacant, on el 1982 va debutar com a corresponsal de Villena en el periòdic Información.

## Obra

* Alejando Amenábar, Cine en las Venas (Nuer, 2000)
* Las Miradas de Buñuel (Diputación de Málaga, 2000)
* 2001. Un Largo Camino hacia las Estrellas (Diputación Málaga, 2001)
* En Positivo (Instituto Juan Gil Albert, 2001)
* Roque que Baños. Pasión por la música (S. Cine de Medina del Campo, 2002)
* 101 Cortos para un Año Capicúa (Festival de Elche, 2002)
* Corto que te quiero Corto (Diputación de Cádiz, 2003)
* En Cuarentena (Ecu, 2004)
* En Tiempo Real (Ecu, 2004)
* El Libro de Estilo de Antonio Sempere (Ecu, 2004)
* Crítica que algo queda (Ecu, 2004)
* En Corto 2004 (Ecu, 2004)
* AMENÁBAR, AMENÁBAR... (Ecu, 2004)
* Cortomanía (Ecu, 2005)
* Locos por la Tele (Ecu, 2005)
* Cortocircuito (Ecu, 2006)

## Enllaços externs

* Blog d'Antonio Sempere El Almario
* Fitxa d'Antonio
* Article de la UIMP Arxivat 2009-02-27 a Wayback Machine.
# Victor Brecheret

Victor Brecheret (Farnese, 15 de desembre de 1894 - São Paulo, 17 de desembre de 1955), nascut Vittorio Breheret, va ser un escultor italià, naturalitzat brasiler. Va viure la major part de la seva vida a São Paulo, excepte pels seus estudis a París a principis dels anys vint. El treball de Brecheret combina tècniques d'escultura modernista europea amb referències al seu país natal, a través de les característiques físiques de les seves formes humanes i motius visuals extrets de l'art popular brasiler. Molts dels seus subjectes són figures de la Bíblia o de la mitologia clàssica.

## Biografia

Brecheret va ser un dels primers modernistes brasilers en aconseguir l'èxit. El 1921 la seva escultura Eva va ser adquirida per l'Ajuntament de São Paulo. El 1922 la seva obra va ser exhibida en el vestíbul del Teatre Municipal durant la Setmana d'Art Modern (Semana de Arte Moderna). El seu O Grupo va ser adquirit pel govern francès el 1934 pel Musée du Jeu de Paume; posteriorment va ser traslladat a la biblioteca pública de la Roche-sur-Yon, on roman.
El 1950 va crear l'estatueta de Premi Saci. La seva obra més coneguda, el Monument a les Banderes (Monumento às Bandeiras) a l'entrada del Parc d'Ibirapuera a São Paulo, va ser proposada (en forma d'una miniatura de guix) el 1920, va començar el 1936 i va acabar el 25 de gener de 1953.

### Polèmica del lloc de naixement

El certificat de naixement brasiler de Brecheret indica el seu lloc de naixement com a São Paulo. Aquest certificat brasiler, però, es va fer l'any 1930, quan l'escultor ja tenia 36 anys a petició pròpia. Daisy Peccinini, la biògrafa de Brecheret, sosté que, de fet, va néixer a Farnese, Itàlia, basant-se en el registre de naixement original, datat només quatre dies després del seu naixement. Una sentència judicial de segon grau del Tribunal Estatal de São Paulo, emesa el 15 d'octubre de 2014, corrobora que Brecheret va néixer a Itàlia i va emigrar al Brasil el 1904, amb el seu oncle matern Enrico Nanni.

## Referències

* ↑ Pellegrini, Sandra Brecheret. Brecheret: 60 anos de notícia (en portuguès brasiler). Melhoramentos, 1976.
* ↑ «Victor Brecheret - Obras, biografia e vida» (en portuguès brasiler). Escritório de Arte. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ Martins, Simone. «Victor Brecheret» (en portuguès brasiler). História das Artes, 01-05-2017. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «Monumento às Bandeiras» (en portuguès brasiler). Governo do Estado de São Paulo. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «Registro degli Atti di Nascita» (en italià). Comuna di Farnese, 1894. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «TJ-SP: Apelação 0061760-3920038260100» (en portuguès brasiler). JUS Brasil. Arxivat de l'original el 2022-02-11. [Consulta: 11 febrer 2022].

## Bibliografia complementària

* Peccinini de Alvarado, Daisy V. M.. Brecheret: a linguagem das formas (en portuguès brasiler). São Paulo: Instituto Victor Brecheret, 2004. ISBN 85-98879-01-0.
# Maccabi Haifa

El Maccabi Haifa és un club poliesportiu de la ciutat de Haifa a Israel. Forma part de l'associació esportiva Maccabi.

## Història

El club es va crear el 1913. Les seves seccions més famoses són la de futbol i bàsquet, però també té seccions de natació, tennis, tennis de taula, voleibol, handbol, waterpolo, hoquei sobre gel, entre d'altres. El de Maccabi Haifa és coneguda pels seus uniformes verds.

## Secció de futbol

Guanyador de 12 lligues israelianes i 5 copes. Juga a l'estadi Sammy Ofer el segon més gran del país. El seu màxim rival és el Hapoel Haifa FC.

## Secció de bàsquet

La secció de bàsquet del Maccabi es fundà el 1954 sent un dels equips més antics d'Israel.

## Enllaços externs

* Maccabi Haifa - Lloc web oficial
# Argí

Argí (grec antic: Ἄργυννος) va ser un eròmen d'Agamèmnon originari de Beòcia, descrit com a bell i jove. A la mitologia grega, Ateneu explica una història de com Agamèmnon va plorar la pèrdua del seu amic o amant Argynnus (Ἄργυννος ), un noi de Beòcia, quan es va ofegar al Cephisus river. El va enterrar , honrat amb una tomba i un santuari a Afrodita Argynnis. Aquest episodi també es troba a Clement d'Alexandria, a Stephen of Byzantium (Kopai i Argunnos), i a Propertius, III amb variacions menors.
Es deia que Argynnus era un príncep de Haliartus a Beòcia, un dels fills del rei Copreus i de la reina Pisidice.
Segons Ateneu, Liquimnios de Quios, en els seus Ditiràmbics, diu que Argynnus era un eromenos del déu Himeneu.

## Genealogia

Argí era fill de Pisídice, filla de Leucó i neta de Atamant. Es desconeix qui era son pare.

## Mite

Argí solia banyar-se al riu Cefís, i durant l'espera de la flota grega per a solcar cap a Troia en Àulida, Agamèmnon li va veure nu mentre es banyava, quedant completament corprés d'ell. Això no duraria molt, ja que Argí s'ofegaria en aquest mateix riu poc després. Plutarc recull que això va ser pel fet que Agamèmnon va tractar de seduir-li, i Argí, davant l'assetjament, es va suïcidar llançant-se al riu. Siga com siga, Agamèmnon va lamentar tant la pèrdua d'Argí que va construir un temple a Afrodita Arginis a la riba del Cefís en el seu honor. Properci explica que aquest dol va produir el retard del viatge a Troia, i Fanocles que va ser Afrodita la que va tallar els vents, ja que ella detestava les relaciones homosexuals; contrari a les versions tradicionals que diuen que el retard es va deure a la fúria d'Àrtemis generada per l'hibris d'Agamèmnon.
Argí també va ser amant d'Himeneu.

## Referències

* ↑ «Ἄργυννος». Logeion. The University of Chicago. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Lewis, Charlton T. «Argynnus». A Latin Dictionary. Perseus Project. [Consulta: 16 setembre 2011].
* ↑ The Deipnosophists of Athenaeus of Naucratis, Book XIII Concerning Women, 80D (p. 603)
* ↑ Clement of Alexandria, Protrepticus II.38.2
* ↑ Butler, Harold Edgeworth & Barber, Eric Arthur, eds. (1933) The Elegies of Propertius. Oxford: Clarendon Press; p. 277
* ↑ Stephanus de Bizanci, Ethnica, A114.8
* ↑ Athenaeus, Deipnosofistes, 13.80

## Bibliografia

* Athenaeus of Naucratis, The Deipnosophists or Banquet of the Learned. London. Henry G. Bohn, York Street, Covent Garden. 1854. Online version at the Perseus Digital Library.
* Athenaeus of Naucratis, Deipnosophistae. Kaibel. In Aedibus B.G. Teubneri. Lipsiae. 1887. Greek text available at the Perseus Digital Library.
* Stephanus of Byzantium, Stephani Byzantii Ethnicorum quae supersunt, edited by August Meineike (1790-1870), published 1849. A few entries from this important ancient handbook of place names have been translated by Brady Kiesling. Online version at the Topos Text Project.
# Juan Blázquez Miguel

Juan Blázquez Miguel (Madrid, 1943) es un historiador espanyol, autor de nombrosos llibres sobre diferents períodes de la història d'Espanya, especialment sobre la Inquisició i la Guerra Civil.
Es va llicenciar en Història a la Universitat de Granada el 1973 i es va doctorar de la mateixa especialitat a la Universitat de Múrcia el 1986 amb una tesi sobre la Iecla del segle XVII. Ha estat funcionari d'Arxius i Biblioteques, i després va passar al Ministeri d'Afers Exteriors, on ha treballat en diverses ambaixades i consolats d'Amèrica i Europa.

## Obres

* Yecla en tiempos de Felipe II: (1556-1598) (1981).
* Yecla en el reinado de Felipe III: 1598-1621 (Iecla, 1983).
* Inquisición y brujería en la Yecla del siglo XVIII (Iecla, 1984).
* Criptojudaísmo en Albacete: procesos de la Inquisición de Cuenca (Albacete, 1984).
* Hechicería y superstición en Castilla-La Mancha (Toledo, 1985).
* La Inquisición en Albacete (Albacete, 1985).
* La Inquisición en Castilla-La Mancha (Madrid, 1986).
* El Tribunal de la Inquisición en Murcia (Múrcia, 1986).
* Ciudad Real y la Inquisición (1483-1820) (Ciudad Real, 1986).
* Huete y su tierra: un enclave inquisitorial conquense (Huete, 1987).
* San Clemente y la Inquisición de Cuenca (San Clemente, Cuenca, 1988).
* Yecla en el siglo XVII (Iecla, 1988).
* Yecla en su historia (Toledo, 1988).
* La Inquisición (Madrid, 1988).
* Inquisición y criptojudaísmo (Madrid, 1988).
* Brujería: manual práctico (Madrid, 1988).
* Toledot: Historia del Toledo judío (Toledo, 1989).
* Introducción a la historia de la masonería española (Madrid, 1989)
* Herejía y heterodoxia en Talavera y su antigua tierra (Talavera de la Reina, 1989).
* Eros y Tanatos: brujerías, hechicería y superstición en España (Toledo, 1989).
* La Inquisición en Cataluña: El tribunal del Santo Oficio de Barcelona, 1487-1820 (Toledo, 1990).
* Madrid: Judíos, herejes y brujas. El Tribunal de Corte (1650 - 1820) (Madrid, 1990).
* Castilla-La Mancha: magia, superstición y leyenda (León, 1991).
* La Inquisición en América (1569-1820) (Santo Domingo, República Dominicana, 1994).
* Vodú y Zonbi: vida y muerte en Haití (Iecla, 2002).
* Memorias en blanco y negro: Haití, 1990-1995 (Madrid, 2003).
* Historia militar de la Guerra Civil española (Madrid, 2003).
* Auténtico Franco: trayectoria militar, 1907-1939 (Madrid, 2009).
* España turbulenta: alteraciones, violencia y sangre durante la II República (Madrid, 2009).
* La Guardia Civil durante la República y el 18 de julio (Madrid, 2010)
* La Guardia Civil en la Guerra de España (1936-1939) (Madrid, 2012).
* La última carga: la caballería en la Guerra Civil española (Madrid, 2013).

## Referències

* ↑ «Juan Blázquez Miguel». Editorial Actas. [Consulta: 13 juliol 2020].
# Pol

«Pol» té aquests significats:
* Pol, nom propi masculí, equivalent a Pau
* Astronomia: Pol celeste, punts més al nord i més al sud de l'esfera celeste.
* Geografia:
** Pol geogràfic, Pol Nord i Pol Sud, que són els extrems septentrionals i meridionals de l'hemisferi nord i sud, respectivament.
** Principat de Pol, principat de l'agència Mahi Kantha, Índia.
** Pol (Lugo), municipi de Lugo
** Saint-Pol-de-Léon, municipi francès situat a la Bretanya.
** Saint-Pol-sur-Mer, municipi francès situat als Alts de França.
* Gramàtica: polaritat gramatical, distinció entre estructures lingüístiques d'afirmació i negació
* Matemàtiques: Pol (anàlisi complexa) punt aïllat del pla complex on una funció holomorfa té una singularitat, però la seva recíproca multiplicativa és holomorfa i val zero.
* Electromagnetisme:
** Pol (electricitat), extrems on es concentra la càrrega positiva i negativa d'un camp elèctric.
** Pol Nord Magnètic, punt geogràfic on una brúixola assenyalaria cap avall.
** Pol Nord geomagnètic, punt mitjà on s'adrecen les brúixoles des de diferents punts de la terra.
# Maino (equip ciclista)

L'equip Maino va ser un equip ciclista italià, de ciclisme en ruta que va competir durant les primeres dècades del segle xx, i estava patrocinat per la fàbrica de bicicles del mateix nom. Entre els seus ciclistes destaquen Carlo Oriani, Costante Girardengo, Learco Guerra o Vasco Bergamaschi, entre d'altres.
No s'ha de confondre amb el posterior equip Maino.

## Principals resultats

* Milà-Torí: Costante Girardengo (1914, 1923)
* Roma-Nàpols-Roma: Costante Girardengo (1913, 1923), Antonio Negrini (1928), Learco Guerra (1934)
* Volta a Llombardia: Leopoldo Torricelli (1916), Pietro Fossati (1929), Antonio Negrini (1932), Learco Guerra (1934)
* Milà-Sanremo: Costante Girardengo (1923, 1928), Learco Guerra (1933)
* Giro del Vèneto: Costante Girardengo (1923, 1924), Vasco Bergamaschi (1935), Renato Scorticati (1936)
* Giro de la Toscana: Costante Girardengo (1923, 1924), Learco Guerra (1932)
* Giro del Piemont: Costante Girardengo (1924), Antonio Negrini (1929)
* Milà-Mòdena: Costante Girardengo (1928), Learco Guerra (1934, 1935)
* Giro de la Romanya: Antonio Negrini (1928), Learco Guerra (1935)
* Giro de la Província de Reggio de Calàbria: Learco Guerra (1931)
* Giro de Campània: Learco Guerra (1932, 1934, 1935)
* Giro d'Emília: Aldo Bini (1935)

### A les grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 12 participacions (1913, 1914, 1922, 1923, 1929, 1930, 1931, 1932, 1933, 1934, 1935, 1936)
** 48 victòries d'etapa:
*** 2 el 1913: Costante Girardengo, Lauro Bordin
*** 2 el 1914: Costante Girardengo, Luigi Lucotti
*** 8 el 1923: Costante Girardengo (8)
*** 3 el 1930: Learco Guerra (2), Raffaele Di Paco
*** 5 el 1931: Learco Guerra (4), Luigi Giacobbe
*** 6 el 1932: Learco Guerra (6)
*** 3 el 1933: Learco Guerra (3)
*** 10 el 1934: Learco Guerra (10)
*** 9 el 1935: Vasco Bergamaschi (3), Learco Guerra (5), Domenico Piemontesi
** Classificació finals:
*** Carlo Oriani (1913)
*** Costante Girardengo (1923)
*** Learco Guerra (1934)
*** Vasco Bergamaschi (1935)
** Classificacions secundàries:
*** Classificació per equips: (1913)
* Tour de França
** 0 participacions
* Volta a Espanya
** 0 participacions

## Enllaços externs

* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
# Gran Premi de Sud-àfrica del 1976

Resultats del Gran Premi de Sud-àfrica de Fórmula 1 de la temporada 1976, disputat al circuit de Kyalami el 6 de març del 1976.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Niki Lauda | Ferrari | 78 | 1h 42' 18. 4 | 2 | 9 |
| 2 | 11 | James Hunt | McLaren - Ford | 78 | + 1.3 s | 1 | 6 |
| 3 | 12 | Jochen Mass | McLaren - Ford | 78 | + 45.9 s | 4 | 4 |
| 4 | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 78 | + 1' 08.4 min. | 12 | 3 |
| 5 | 28 | John Watson | Penske - Ford | 77 | + 1 Volta | 3 | 2 |
| 6 | 27 | Mario Andretti | Parnelli - Ford | 77 | + 1 Volta | 13 | 1 |
| 7 | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 77 | + 1 Volta | 7 | |
| 8 | 9 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 77 | + 1 Volta | 5 | |
| 9 | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 77 | + 1 Volta | 6 | |
| 10 | 5 | Bob Evans | Lotus - Ford | 77 | + 1 Volta | 23 | |
| 11 | 18 | Brett Lunger | Surtees - Ford | 77 | +1 Volta | 20 | |
| 12 | 34 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 76 | + 2 Voltes | 17 | |
| 13 | 21 | Michel Leclère | Wolf - Williams - Ford | 76 | + 2 Voltes | 22 | |
| 14 | 22 | Chris Amon | Ensign - Ford | 76 | + 2 Voltes | 18 | |
| 15 | 24 | Harald Ertl | Hesketh - Ford | 74 | + 4 Voltes | 24 | |
| 16 | 20 | Jacky Ickx | Wolf - Williams - Ford | 73 | + 5 Voltes | 19 | |
| 17 | 30 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 70 | Motor | 21 | |
| Ret | 2 | Clay Regazzoni | Ferrari | 52 | Motor | 9 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Matra | 49 | Motor | 8 | |
| Ret | 17 | Jean Pierre Jarier | Shadow - Ford | 28 | Radiador | 15 | |
| Ret | 8 | Carlos Pace | Brabham - Alfa Romeo | 22 | Pressió de l'oli | 14 | |
| Ret | 6 | Gunnar Nilsson | Lotus - Ford | 18 | Embragatge | 25 | |
| Ret | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Alfa Romeo | 16 | Pressió de l'oli | 11 | |
| Ret | 10 | Ronnie Peterson | March - Ford | 15 | Accident | 13 | |
| Ret | 15 | Ian Scheckter | Tyrrell - Ford | 0 | Accident | 16 | |

## Altres

* Pole: James Hunt 1' 16. 10
* Volta ràpida: Niki Lauda 1' 17. 97 (a la volta 6)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-12-10. [Consulta: 6 abril 2010].