OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fomitiporia ellipsoidea

Fomitiporia ellipsoidea és una espècie de fong dins la família Hymenochaetaceae, un espècimen del qual va produir el cos fructífer més gros que s'hagi enregistrat mai. Es va trobar a la Xina. Els cossos fructífers d'aquest fong són basidiocarps llenyosos de color marró que creixen sobre la fusta morta. A la província xinesa de Fujian es va trobar el 2010 un d'aquests fongs que mesurava 1.085 cm, tenia 20anys i pesava entre 400 i 500 kg.
L'espècie a la qual pertany aquest fong va ser descrita per primera vegada el 2008 per Bao-Kai Cui i Yu-Cheng Dai, de la Universitat Forestal de Beijing. L'epítet específic, ellipsoidea es refereix a la forma el·lipsoidal de les seves espores.

## Referències

* ↑ MycoBank; Cui and Dai 2008, p. 343

## Bibliografia

* «Fomitiporia ellipsoidea B.K. Cui & Y.C. Dai, Mycotaxon 105: 344 (2008)». Index Fungorum. CAB International. [Consulta: 2 agost 2011].
* «Fomitiporia ellipsoidea B.K. Cui & Y.C. Dai 2008». MycoBank. International Mycological Association. [Consulta: 29 juliol 2011].
* Bao, Hai-Ying; Cui, Bao-Kai; Liu, Han-Bin «椭圆嗜蓝孢孔菌子实体的化学成分» (en chinese). Mycosystema, 30, 3, 2011, pàg. 159–63. CNKI:SUN:JWXT.0.2011-03-015.
* Cui, Bao-Kai; Dai, Yu-Cheng «Wood rotting fungi in eastern China 2. A new species of Fomitiporia (Basidiomycota) from Wamulin Nature Reserve, Fujian Province». Mycotaxon, 105, 2008, pàg. 343–8.
* Cui, Bao-Kai; Dai, Yu-Cheng «Fomitiporia ellipsoidea has the largest fruiting body among the fungi». Fungal Biology, 115, 9, 2011, pàg. 813–4. DOI: 10.1016/j.funbio.2011.06.008.
* Dai, Yu-Cheng «Polypore diversity in China with an annotated checklist of Chinese polypores». Mycoscience, 2011. DOI: 10.1007/s10267-011-0134-3.
* Money, Nicholas P. (2011). Editorial notes of "Fomitiporia ellipsoidea has the largest fruiting body among the fungi". Fungal Biology 115 (9): 814 doi:10.1016/j.funbio.2011.06.008.
* Pulyaevsky, George «Грибной сезон» (en russian). Expert, 02-08-2011 [Consulta: 2 agost 2011].
* Wahono, Tri «Jamur Raksasa Ditemukan di China» (en indonesian). Kompas, 02-08-2011 [Consulta: 2 agost 2011].
* Walker, Matt «Giant fungus discovered in China». BBC, 01-08-2011 [Consulta: 2 agost 2011].
# Ganda (ètnia)

Els ganda o baganda (en singular: muganda) és un poble de l'Àfrica oriental, que viu principalment a Uganda, dins el Regne Buganda, i també a Tanzània i a Kenya.

## Etnònim

Segons les fonts i el context, ens trobem amb diverses formes d'etnònims, com ara: baganda, buddu, ganda, luganda, ouaganda, i waganda. Les principals formes conservades en són ganda, baganda, i fins i tot waganda.

## Història

El poble ganda es va estructurar administrativament i política a començament del segle XIX al voltant del Kabaka (rei), que també tenia autoritat religiosa i poder judicial. Amb una administració eficient i un exèrcit preparat, el regne del poble ganda continuà expandint-se. El seu poder continuà creixent després de la invasió britànica, i després conservaren un estatus especial després d'eixir del Protectorat britànic d'Uganda. El seu règim reial va desaparéixer el 1966 abans de reaparéixer, afeblit, el 1993.

## Població

Els ganda viuen a la riba nord i nord-oest del llac Victòria, a Uganda, a la zona més fèrtil de l'estat. Gràcies als conreus de banana, cotó i café, així com per la seua història, tenen un nivell de vida més alt que altres poblacions. La població de Ganda està formada per una cinquantena de clans.
Al cens del 2002 era, amb diferència, el grup ètnic més representat a Uganda, amb un 16,9% del total de la població.
Els ganda parlen luganda (ganda), una llengua bantu. El nombre de parlants es calcula en 5,6 milions en el cens del 2014. També s'hi utilitza l'anglés.

## Cultura

En la cultura baganda, l'origen de la humanitat s'explica pel mite de Kintu, el primer humà, i la seua dona Nambi.
Cada clan venera tradicionalment un o més animals tòtems, i això duu en particular a prohibicions dietètiques. Al segle XXI la majoria dels ganda s'han convertit al cristianisme, la qual cosa no ha impedit que les tradicions pròpies i la poligàmia hi continuen.
L'endongo és l'instrument nacional del poble ganda.

## Notes i referències

* ↑ Font: BnF.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 Encyclopædia Britannica. «Ganda people». [Consulta: 24 novembre 2022].
* 1 2 3 4 Encyclopædia Universalis. «Bouganda ou Buganda». [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ CIA World Factbook.
* ↑ Recensement Général de la Population et de l'Habitat de l'Ouganda de 2014 - Population par ethnicité (page 82). (anglés)
* ↑ Cohen, David William. The historical tradition of Busoga: Mukama and Kintu (en anglés). Clarendon, 1990.
# Ruth Infarinato

Ruth Daniela Infarinato Morrizon (Lomas de Zamora, Buenos Aires, 17 de juny de 1969) és una animadora, actriu, periodista i conductora de televisió argentina. Es va imposar com una de les principals figures del món juvenil hispà gràcies al seu treball de més de deu anys com VJ a MTV Latinoamérica. També s'ha exercit com a actriu en llargmetratges argentins, i va participar en campanyes publicitàries per a Disney, 7'Up, Apple i Panasonic, entre d'altres.
És reconeguda pel seu look distintiu, que incloïa cabell tenyit d'ataronjat o fúcsia, robes a la moda i el seu estil de parlar apegat al espanyol dels Estats Units.

## Biografia

Ruth Infarinato va ser una de les conductores més reconegudes en MTV per a la regió hispanoamericana. Per més de deu anys es va mantenir com la personalitat principal a l'aire d'aquesta cadena, participant diàriament en programes que arribaven a més de 25 milions de llars en 22 països.
A més de conductora, va ser coproductora i va escriure diversos programes interactius, entre ells Conexion, el qual va ser el programa de major índex d'audiència d'MTV Latinoamérica, sent vist en tot el Con Sud del continent americà. En aquest programa va entrevistar diverses personalitats del món de l'espectacle internacional, com Madonna.
Al juliol de 2002, el xou a càrrec de la seva conducció va ser cancel·lat per a donar pas a un nou format, tant del xou com del canal, donant pas a Conexión i finalitzant la seva participació de deu anys en MTV Latinoamérica. En aquest mateix any va conduir Ñus a Canal (á). A l'octubre de 2003 va tenir un breu retorn en MTV com a conductora de 10 años 100 videos.
Actualment s'exerceix com a directora de comunicacions de la Fundació Amèrica Llatina en Acció Solidària, més coneguda com Fundació ALAS o simplement ALAS, que té com a fundadors a Shakira, Alejandro Sanz, Miguel Bosé i empresaris de la regió.
Viu en Miami, Estats Units.

## Filmografia

Va protagonitzar el film +bien dirigit per Eduardo Capilla estrenat el 2001.

## Referències

* ↑ «Ruth Infarinato».
* ↑ Ruth Infarinato, Los 10 + pedidos y lo más recordado de MTV Latinoamérica, peru21.pe, 30 de setembre de 2014
* ↑ Descubre cómo luce hoy Ruth Infarinato, la VJ estrella de los 90: No podrás creerlo, guioteca.com
* ↑ Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos II 1996-2002. Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2003, p. 154. ISBN 950-05-1525-3.
# Camerata Eduard Toldrà

La Camerata Eduard Toldrà és la formació resident de l'Auditori Eduard Toldrà, a Vilanova i la Geltrú (Garraf).
L'agrupació musical pren el nom del compositor, violinista i director d'orquestra Eduard Toldrà i Soler, nascut a Vilanova el 1895.
Els seus orígens es remunten a l’any 1985, per iniciativa de Jaume Aguiló i sota la direcció de Joan Lluís Moraleda. El projecte cultural va néixer inicialment com a Orquestra de Cambra del Garraf (OCG) i amb el compromís en la reactivació cultural de Vilanova i la Geltrú i la comarca.
La refundació i la professionalització de l'orquestra va coincidir amb la posada en marxa de l’Auditori Eduard Toldrà, un equipament municipal de nova planta inaugurat per l’Ajuntament de Vilanova i la Geltrú l’any 2011 i la commemoració, el 2012, del 50è aniversari de la mort d'Eduard Toldrà.
A banda de la programació regular a l'Auditori Eduard Toldrà, la Camerata ofereix concerts a altres sales i col·labora en la formació dels alumnes del Conservatori de Vilanova i la Geltrú.

## Referències

* ↑ CCMA. «Assaig general - La Camerata Eduard Toldrà fa 40 anys i en repassem la història». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Qui som». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Blau, Canal. «La Camerata Eduard Toldrà, 40 anys de música professional amb vocació de territori a Vilanova i la Geltrú i la comarca», 14-01-2025. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Redacció. «Acord entre Consell Comarcal i l’Associació Eduard Toldrà per la promoció de la cultura musical». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. «AUDITORI EDUARD TOLDRÀ». Arxivat de l'original el 2024-04-25. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Geltrú, Ajuntament de Vilanova i la. «Coincidint amb els 50 anys de la seva mort, es dóna el tret de sortida a l'Any Toldrà 2012». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «CAMERATA EDUARD TOLDRÀ I L'ORQUESTRA SIMFÒNICA MESTRE MONTSERRAT», 23-10-2018. [Consulta: 27 gener 2025].

## Enllaços externs

* Camerata Eduard Toldrà - Lloc web oficial
* «Camerata Eduard Toldrà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Marta Betriu Roure

Marta Betriu Roure (Lleida, 1979) és una actriu catalana. Llicenciada en Art Dramàtic en l'especialitat Interpretació a l'Institut del Teatre de Barcelona. Té quatre anys de formació en dansa-teatre amb la coreògrafa Mercedes Boronat (2005-2008). En teatre, ha participat en obres com À la ville de... Barcelona, de Joan Ollé; Cyrano de Bergerac, d'Oriol Broggi o El mercader de Venècia de Rafel Duran al Teatre Nacional de Catalunya, entre d'altres. També ha treballat en cinema i televisió, en sèries de ficció com La Riera, Pelotas o El cor de la ciutat.

## Referències

* ↑ «à la ville de... barcelona» (PDF). Teatre Lliure. Arxivat de l'original el 21 març 2021.
* ↑ Ordóñez, Marcos «Cyrano vuelve a tocar la Luna» (en castellà). El País, 30-06-2012.
* ↑ «Acte institucional de la Diada Nacional de Catalunya 2013». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 8 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Marta Betriu a Catalan Films & TV
# Christophe Jallet

Christophe Jallet (Cougnat, el 31 d'octubre de 1983) és un futbolista francès que juga com a lateral dret. Ha jugat a diversos clubs francesos com Niort, FC Lorient, Paris Saint-Germain FC, Olympique de Lió i OGC Nice.

## Referències

* ↑ last-survivor-159994.html "Jallet, the last survivor ', So Foot, 31 juliol 2012.
* ↑ -the transfer window-fc-lorient_7660 "Tour de France's Mercato: FC Lorient" Arxivat 7-4-2014 a Wayback Machine., Foot Mercato, 28 juliol 2006.
* ↑ "Paris Saint-Germain 3–1 Le Mans UC 72 ', lfp.fr, 15 agost 2009.
* ↑ Transfer news: Christophe Jallet moves to Lyon on a three-year contract a skysports.com
* ↑ Nice sign defender Christophe Jallet on free transfer from Lyon a espnfc.com
Christophe Jallet - Premis i guardons :
Equip de la temporada 2012-13 de la Ligue 1
POR: Salvatore Sirigu
DEF: Christophe Jallet
DEF: Nicolas N'Koulou
DEF: Thiago Silva
DEF: Maxwell
MIG: Mathieu Valbuena
MIG: Blaise Matuidi
MIG: Marco Verratti
MIG: Dimitri Payet
DAV: Zlatan Ibrahimović
DAV: Pierre-Emerick Aubameyang
Equip de la temporada 2014-15 de la Ligue 1
POR: Steve Mandanda
DEF: Christophe Jallet
DEF: David Luiz
DEF: Thiago Silva
DEF: Maxwell
MIG: Marco Verratti
MIG: Dimitri Payet
MIG: Javier Pastore
DAV: Nabil Fekir
DAV: Alexandre Lacazette
DAV: Zlatan Ibrahimović :
# Phyllomys unicolor

Phyllomys unicolor és una espècie de mamífer rosegador de la família de les rates espinoses. És endèmica de l'estat de Bahia (Brasil). Durant molt de temps, aquesta espècie fou coneguda a partir d'un únic exemplar trobat al segle xix, fins que una expedició en trobà un segon exemplar a principi del segle xxi. Se sap molt poca cosa sobre el seu hàbitat i la seva història natural. Viu en boscos perennifolis de frondoses a altituds baixes. Està amenaçada per la desforestació. El seu nom específic, unicolor, significa ‘unicolor’ en llatí.

## Referències

* ↑ Leite, Y.; Patterson, B. Phyllomys unicolor. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 17 març 2015.
# Sabino Méndez Ramos

Sabino Méndez Ramos (Barcelona, 16 de novembre de 1961) és un compositor de rock, conegut pel seu treball com a compositor i guitarrista del grup Loquillo i LosTrogloditas, així com per la seva faceta d'escriptor.

## Obra
### Discografia

* Amb a Loquillo, La mataré, Todo el mundo ama a Isabel, Carne para Linda, Cadillac solitario, El rompeolas, Autopista, Cantores, El ritmo del garaje o Rock 'n' Roll Star, entre d'altres. Des de 2006 va col·laborar esporàdicament amb Loquillo i el 2012 van publicar La nave de los locos.
* Amb Los Montaña, va publicar El día que murió Marcelo Mastroiani. Gravat una part a la sala Bikini de Barcelona el 19 de desembre de 1996.

### Bibliografia

* Corre Rocker (Ed. Espasa, 2000).
* Limusinas y Estrellas (Ed. Espasa, 2003).
* Hotel Tierra (Ed. Anagrama, 2006).
* Historia del Hambre y la Sed (Ed. Espasa, 2006).

## Referències

* ↑ «Sabino Méndezː uno de los mejores compositores del rock en castellano, cuyo nombre va indisolublemente unido al de Loquillo». LaFonoteca – Música Española. [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ Hidalgo, Luis «Trogloditas de nuevo». El País, 09-02-2007 [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ Paniagua, Arturo J. «Loquillo y Sabino Méndez, juntos de nuevo en 'La nave de los locos'. Mira el videoclip de "Contento"». RTVE, 02-10-2012 [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ «El disco conjunto de Loquillo y Sabino sale el 23 de octubre». Diario de Navarra, 07-09-2012 [Consulta: 9 març 2017].
* ↑ Méndez, Sabino. . Espasa-Calpe. ISBN 9788467014617.
* ↑ Méndez, Sabino. . Espasa-Calpe. ISBN 9788467014167.
* ↑ Méndez, Sabino. . Anagrama. ISBN 9788433971357.
* ↑ Méndez, Sabino. . Espasa-Calpe. ISBN 9788467024388.
# Companyia de Santa Teresa de Jesús

La Companyia de Santa Teresa de Jesús (en castellà Compañía de Santa Teresa de Jesús) és un institut religiós femení, concretament una congregació religiosa de germanes, les membres de la qual, anomenades també Teresianes, posposen al seu nom les sigles S.T.J. Va ser fundada en 1876 a Tarragona per sant Enric d'Ossó.

## Història

La congregació va néixer el 23 de juny de 1876 a Tarragona, per obra d'Enric d'Ossó i Cervelló (1840-1896), que va projectar una associació d'educadors laics per a l'educació cristiana i la formació professional de les noies.
Les primeres comunitats foren les de Tarragona i Jesús (Tortosa); el 31 de desembre de 1878, les primeres germanes van vestir l'hàbit i el 15 d'octubre de 1882 feren els seus vots solemnes. La Companyia va rebre el decretum laudis el 16 de setembre del 1888 i obtingué l'aprovació definitiva de la Santa Seu el 18 de desembre de 1908. Les constitucions religioses van ser aprovades el 18 de maig de 1903 i revisades en 1971.

## Activitats i difusió

Les germanes teresianes es dediquen a la instrucció i formació de les noies i, ara, també dels nois.
Són presents a Europa (Espanya, Itàlia, França, Portugal), Àfrica (Angola, Burkina Faso, Costa d'Ivori, Moçambic, São Tomé i Príncipe) i Amèrica (Argentina, Bolívia, Brasil, Cuba, Colòmbia, Costa Rica, Equador, Estats Units, Guatemala, Mèxic, Nicaragua, Paraguai, Uruguai, Veneçuela i Xile);.
Al final de 2005 comptaven amb 1.620 religioses en 220 cases.
* Col·legi de les Teresianes a Sant Gervasi (Barcelona), projectat per Antoni Gaudí en 1888.
* Escut de la congregació al monument a Sant Enric d'Ossó a la plaça de l'Abadia de Montserrat.
* Escut de les teresianes al col·legi de Tortosa

## Notes

* ↑ «STJ en el mundo|25-10-2009». Arxivat de l'original el 2012-01-18. [Consulta: 20 gener 2010].

## Bibliografia

* Annuario Pontificio per l'anno 2007. Vaticano: Libreria Editrice Vaticana, 2007. ISBN 978-88-209-7908-9.

## Vegeu també

* Enric d'Ossó i Cervelló

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de la Companyia de Santa Teresa Arxivat 2012-06-26 a Wayback Machine.
* Lloc web oficial de l'escola Teresianes de Catalunya Arxivat 2013-10-22 a Wayback Machine.
# Marxa dels Castells de la Segarra

La Marxa dels Castells de la Segarra és una caminada de resistència, no competitiva, que forma part del Circuit Català de Caminades de Resistència (CCCR) de la Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC).
La Marxa dels Castells de la Segarra, que començà a organitzar-se l'any 2000, és una marxa oberta a tothom, que té per objecte donar a conèixer els castells de la Segarra. Organitzada pel Centre Excursionista de la Segarra i el Centre Excursionista Guissonenc, és una prova puntuable per el Circuit Català de Caminades de Resistència (CCCR). L'itinerari té una distància de cinquanta-quatre quilòmetres i un desnivell de poc més de mil dos-cents metres acumulats. L'altiplà de la Segarra ens ofereix un terreny de pujades i baixades constant, però lleu en general. El recorregut transcorre per diversos municipis de la Segarra, com Cervera, Guissona, les Pallargues, Florejacs, l'Aranyó, Montcortès i Castellnou d'Oluges, entre d'altres.

## Referències

* ↑ J. R., M. «XII Marxa dels Castells. Paissatges de Segarra». El Punt Avui, 11-03-2011 [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ «Descobrir la Segarra amb la Marxa dels Castells». Tàrrega Televisió, 13-03-2016 [Consulta: 15 febrer 2023].
* ↑ Santesmasses, X. «La Marxa dels Castells reuneix més de 2.000 participants». Segre, 09-03-2020.
# Mary Anning

Mary Anning (Lyme Regis, 21 de maig de 1799 - Lyme Regis, 12 de març de 1847) va ser una destacada paleontòloga anglesa. Va començar a recollir fòssils del període Juràssic a Lyme Regis, on vivia, per a vendre'ls com a reclam turístic i ajudar a mantenir la família, fins que va convertir aquesta activitat en la seva professió. La seva fama li prové d'haver trobat, amb el seu pare i germà, el primer esquelet complet d'ictiosaure, troballa que va complementar amb altres dos esquelets de dinosaures excepcionals.
Les seves contribucions van ajudar a explicar l'extinció de les espècies i li van procurar fama entre els cercles científics de l'època. S'han escrit diverses biografies sobre ella i ha inspirat obres com La dona del tinent francès.

## Biografia

Mary Anning era filla de Molly Anning (el seu cognom de naixement era Moore) i Richard Anning, un ebenista que va establir-se a Lyme Regis, població que havia esdevingut un centre turístic de la costa anglesa. Sembla que, com a complement als seus ingressos, venia fòssils que recollia pels voltatns del poble. Mary Anning i el seu germà Joseph acompanyaven el seu pare a buscar fòssils i també ho feia la mare que, tot i que al principi titllava de ridícula aquesta afició del seu marit, després va seguir recollint fòssils fins a la seva mort, el 1842. El pare va morir el 1810, a causa d'una tuberculosi.
És possible que fos el germà de Mary Anning qui, el 1811, descobrís un cap d'ictiosaure. En excavacions fetes l'any següent, van desenterrar-ne l'esquelet i el van reconstruir. No era el primer exemplar d'ictiosaure que es descobria, però aquell va atraure l'atenció de molta gent i actualment es conserva al Museu d'Història Natural de Londres. El van vendre a un noble per vint-i-tres lliures esterlines, una suma notable en aquella època, que els va ajudar a tirar endavant.
L'any 2022 es va editar a Catalunya un llibre il·lustrat sobre la seva carrera, titulat La caçadora de dinosaures.

## Referències

* ↑ «Biografia de Mary Anning» (en anglès). sdsc.edu. Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2018. [Consulta: 21 maig 2014].
* ↑ Rotger, Agnes; Picassó, Maria (il.). La Caçadora de Dinosaures. Ara Llibre, 2022. ISBN 9788418928703.

## Enllaços externs

* Mary Anning, buscadora de fòssils Arxivat 2018-10-08 a Wayback Machine. en el lloc web del San Diego Supercomputer Center sobre dones científiques (anglès)
# Gran Premi de la costa dels Etruscs

El Gran Premi de la costa dels Etruscs (en italià Gran Premio Costa degli Etruschi) és una competició ciclista d'un sol dia que es disputa anualment, durant el mes de febrer, a la província de Livorno. Des del 2005 forma part de l'UCI Europa Tour, amb una categoria 1.1.
La primera edició es disputà el 1996 i des de llavors serveix per inaugurar el calendari ciclista professional italià. Alessandro Petacchi, amb 5 victòries n'és el ciclistes amb més triomfs.

## Palmarés

| Año | Vencedor | Segon | Tercer |
| 1996 | Fabrizio Guidi | Biagio Conte | Marco Di Renzo |
| 1997 | Biagio Conte | Fabio Baldato | Fabrizio Guidi |
| 1998 | Mario Cipollini | Nicola Minali | Leon Van Bon |
| 1999 | Endrio Leoni | Mario Traversoni | Massimo Strazzer |
| 2000 | Mario Cipollini | Endrio Leoni | Mauro Zinetti |
| 2001 | Fabio Sacchi | Gabriele Balducci | Vladimir Duma |
| 2002 | Iuri Metluxenko | Mario Manzoni | Guido Trenti |
| 2003 | Jaan Kirsipuu | Fred Rodríguez | Wemer Riebenbauer |
| 2004 | Iuri Metluxenko | Andrus Aug | Crescenzo D'Amore |
| 2005 | Alessandro Petacchi | Luciano Pagliarini | Francesco Chicchi |
| 2006 | Alessandro Petacchi | Daniele Bennati | Danilo Napolitano |
| 2007 | Alessandro Petacchi | Gabriele Balducci | Daniele Bennati |
| 2008 | Gabriele Balducci | Francesco Chicchi | Danilo Napolitano |
| 2009 | Alessandro Petacchi | Jacopo Guarnieri | Robert Hunter |
| 2010 | Alessandro Petacchi | Alberto Loddo | Fabio Sabatini |
| 2011 | Elia Viviani | Roberto Ferrari | Elia Favilli |
| 2012 | Elia Viviani | Sacha Modolo | Filippo Baggio |
| 2013 | Michele Scarponi | Diego Ulissi | Filippo Pozzato |
| 2014 | Simone Ponzi | Mauro Finetto | Andrea Pasqualon |
| 2015 | Manuel Belletti | Davide Vigano | Niccolo Bonifazio |
| 2016 | Grega Bole | Francesco Gavazzi | Diego Ulissi |
| 2017 | Diego Ulissi | Manuel Belletti | Francesco Gavazzi |

## Referències

* ↑ Guanyada per Alessandro Petacchi, la victòria fou atribuïda a Gabriele Balducci després de la cofirmació per part del Tribunal d'Arbitratge de l'Esport de la suspensió de Petacchi per un any a comptar a partir de l'1 de novembre de 2007. Veure la classificació oficial al web de la Unió Ciclista Internacional

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Los girasoles ciegos

Los girasoles ciegos és un llibre de contes d'Alberto Méndez, compost de quatre relats: "Si el corazón pensara dejaría de latir", "Manuscrito encontrado en el olvido", "El idioma de los muertos" y "Los girasoles ciegos". Va ser publicat el 2004 per Editorial Anagrama i està ambientat a la Guerra Civil Espanyola. Ha inspirat la pel·lícula homònima dirigida per José Luis Cuerda, amb guió de Rafael Azcona i de Cuerda.

## Argument

Els personatges s'entrecreuen en els relats, la qual cosa dona certa continuïtat al llibre. Així, per exemple, el final del capità Alegria, protagonista de la primera història, el descobrim en el tercer, ja que comparteix presó amb Juan Senra, el soldat republicà que va guanyant dies de vida, inventant-se històries sobre Miguel Eymar, fill del coronel i la seva esposa. D'altra banda, el segon i quart relat tenen com a fil conductor a l'Elena, l'estimada d'un poeta de setze anys que mor fugint de l'exèrcit franquista després de donar a llum en el segon conte. A l'últim capítol (que dona títol al llibre) trobem que és filla d'un intel·lectual republicà, amagat en un armari fins a tenir l'oportunitat de fugir amb la seva esposa i el seu fill.

## Premis

* Primer Premi Setenil
* Premi de la Crítica
* Premi Nacional de Narrativa

## Vendes

Es va convertir en el fenomen editorial de l'any de la seva publicació: Anagrama porta gairebé 250.000 exemplars venguts. És el llibre d'entre els originals en castellà amb més vendes d'aquesta editorial. L'obra va triomfar després de la mort de l'autor abans de conèixer el seu èxit; i fan d'aquest llibre el de més vendes de la seva editorial d'entre els autors originals en castellà.

## Referències

* ↑ «Los girasoles ciegos (pel·lícula)».
* ↑ «Relatos de la Guerra Civil».