OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terpatuní

Els Terpatuní o Aterpatuní o Truní van ser una família de nakharark (nobles) d'Armènia que van tenir el feu hereditari al Trpatunik (Terpatunice) a Vaspurakan, a l'est de l'Andzevatxik.
Cap a l'any 593 Teodor Terpatuní va participar en una rebel·lió nacionalista, junta amb Samuel Vahevuní, Atat Khorkhoruní, Mamak Mamikonian, Esteve de Siunia i Kotik Amatuni. Els nakharark van agafar un carregament de plata al governador persa i van marxar amb el botí cap a Nakhtxivan on esperaven proclamar la independència de tot Armènia (que llavors estava dividida en dues parts, una que depenia de l'Imperi Romà d'Orient i una altra de l'Imperi persa). Però quan van arribar allí es van barallar pel repartiment de la plata i van perdre l'oportunitat. El rei persa Cosroes II va jugar hàbilment i es va aliar amb l'emperador Maurici, i va enviar un exèrcit, però va anunciar que perdonaria els nakharark conjurats si es rendien. La majoria ho van fer. Un temps després Samuel Vahevuní es va rebel·lar altre cop contra els romans d'Orient ajudat per Teodor Terpatuní, i van planejar la mort del curator romà d'Orient d'Armènia resident a Teodosiòpolis. El complot va fracassar perquè el curator se'n va assabentar i els conjurats es van refugiar a Mokq. Els romans d'Orient van enviar contra ells una milícia sota el comandament d'Heracli i del nakharar Hamazasp Mamikonian. Vahevuní i els seus acompanyants van destruir els ponts del Djermal (Bohtan Su) i es van tancar a la fortalesa de Zriel que els romans d'Orient, van prendre amb facilitat. Samuel Vahevuní va morir combatent i els altres van ser fets presoners i portats a Teodosiòpolis on van morir decapitats. Teodor Terpatuní es va refugiar a Pèrsia però els perses el van entregar i va ser executat després de patir tortura.
Cap a l'any 589 era el cap de la família Sarguís Terpatuní. La dinastia va subsistir com a vassalls dels Artsruní fins a la meitat del segle ix.

## Referències

* ↑ Grousset, René. Histoire de l'Arménie des origines à 1071. París: Payot, 1973, p. 611.

## Bibliografia

* Toumanoff, Cyril «Introduction to Christian Caucasian History: II: States and Dynasties of the Formative Period» (en anglès). Traditio. Fordham University, Vol. 17, 1961, pàg. 1-106.
# Abe no Nakamako

    En aquest nom japonès, el cognom és Abe.
Abe no Nakamako (japonès: 阿倍仲麻呂 o 阿倍仲麿; 698 - 770; el seu nom xinès era Zhao Heng 晁衡) va ser un erudit, buròcrata i poeta japonès que va viure en el període Nara. Va viure la major part de la seva vida a la Xina de la dinastia Tang, on va viatjar el 717 i hi va romandre fins a la seva mort. Va ser el primogènit d'Abe no Funamori, descendent del príncep Hikofutsuoshi no Makoto no Mikoto, fill de l'Emperador Kōgen.
De jove se'l va admirar per tenir habilitats acadèmiques excel·lents, i el 717 se'l va designar per dirigir la vuitena ambaixada imperial japonesa a la Xina a la capital imperial Tang de Chang'an amb la finalitat de realitzar diverses recerques culturals. Va fer estudis amb Kibi no Makibi i el monjo budista Genbō. Va registrar-se per fer el notòriament difícil examen imperial xinès, que va aprovar.
Cap a 725 va ocupar un càrrec administratiu a Luoyang i va ser promogut en 728 i 731. Va ser amic proper dels poetes xinesos Li Bai, Wang Wei, entre d'altres. Cap a 733 rebé a Tajihi no Hironari qui dirigiria la missió diplomàtica i faria el reemplaçament a Nakamako. El 734 pretenia tornar al Japó però el vaixell que l'havia de portar de retorn va naufragar abans d'arribar a la Xina, i va haver de romandre al país diversos anys més. El 752 va arribar a la Xina una missió dirigida per Fujiwara no Kiyokawa i va aprofitar que els navilis tornarien al Japó, però el vaixell en què viatjava va naufragar i va encallar a les costes del Vietnam, que en aquella època formava part de l'Imperi Tang, i va tornar a Chang'an el 755.
Durant aquest any estava iniciant-se la rebel·lió d'An Lushan i era insegur el retorn de Nakamako al Japó. En aquest moment va abandonar les seves esperances de tornar al seu país natal i va decidir reprendre diversos càrrecs governamentals i poc després va ser nomenat governador general d'Annam entre 761 i 767, residint a Hanoi. Després va tornar a Chang'an. Quan estava planejant el seu retorn al Japó va morir-hi el 770.
Com a poeta es destaca un yamato-uta on expressa el sentiment de record de la seva terra natal. Un dels seus poemes va ser inclòs en l'antologia Hyakunin Isshu i un altre en el Kokin Wakashū.

## Referències

* ↑ «Abe no Nakamako». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Peter McMillan (2008) One hundred poets, one poem each: a translation of the Ogura Hyakunin Isshu. Nova York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-14398-1
* Francine Hérail (1996) Histoire du Japon - des origines à la fin de Meiji, pàg. 76
# Adomas Galdikas

Adomas Galdikas (Giršinai, prop de Mosėdis, 18 d'octubre de 1893 - Nova York, 7 de desembre de 1969) va ser un dissenyador gràfic, escenògraf i pintor lituà.

## Biografia

Galdikas va assistir a classes de pintura a Sant Petersburg i a Berlín. Va continuar els seus estudis a Suècia, Itàlia i França. El 1923, després de tornar a Lituània, va fundar el seu propi estudi de disseny gràfic a Kaunas, on va treballar fins al 1940. Alhora també feia de professor a l'Escola d'Art de Kaunas. Durant la Segona Guerra Mundial Galdikas va ser professor a l'Institut Kaunas d'Arts Aplicades. Vytautas Kazimieras Jonynas en va ser un alumne destacat. Entre 1946 i 1947 Galdikas va treballar com a professor a Friburg (École des Arts et Métiers). El 1947 es va traslladar a París, i el 1952 a Nova York, on va viure fins a la seva mort.

## Obres

Des de 1920 Galdikas va participar en exposicions d'art a Lituània i a l'estranger. Galdikas també il·lustrà llibres i va crear l'escenografia per a 19 obres de teatre al Teatre Estatal de Kaunas. També va dissenyar una sèrie de segells lituans, i va col·laborar en el disseny de paper moneda. A Alemanya, França i els Estats Units va treballar principalment com a pintor.
El 1937 el seu Tríptic Lituània va ser guardonat amb el Gran Premi (Grand Prix) de l'Exposició Internacional de París de 1937. També fou guardonat per l'escenografia i el vestuari de l'obra Šarūnas de Vincas Krėvė-Mickevičius Des de llavors obres seves han estat adquirides per institucions de renom com Stieglitz Museum of Applied Arts, el Museu Nacional d'Art Mikalojus Konstantinas Čiurlionis, el Museu d'Art de Lituània, Museu Nacional d'Art letó, el Jeu de Paume a París, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 Goštautas, Stasys «Charlotte Willard With an Essay by Waldemar George, ADOMAS GALDIKAS: A COLOR ODYSSEY, New York, October House Inc. 1973.». Lituanus, 20, 2, 1974. Arxivat de l'original el 2008-10-06 [Consulta: 10 desembre 2008].

## Bibliografia

* Willard, Charlotte; With an Essay By Waldemar George. Adomas Galdikas: A Color Odyssey. Nova York: October House, 1973. ISBN 0-8079-0186-5.
# Sant Pere de Masquefa

Sant Pere de Masquefa és una església de Masquefa (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de planta rectangular d'una sola nau amb dues capelles laterals, el campanar està coronat per un rellotge a quatre vents cobert amb una volta de ferro forjat.
Hi destaca una pica baptismal de pedra datada el 1502 i que està situada al baptisteri. Realitzada amb maó vist i maó arrebossat imitant carreus en la façana.
Hi ha una pica baptismal esculpida en pedra, amb poca decoració, tan sols destaca l'escut català (quatre barres) i la data de la construcció (1562) Està rematada per una creu.

## Història

Està situada dins del poble, fou construïda entre els anys 1922 i 1925, i està dedicada a Sant Pere, Santa Maria Magdalena i Sant Isidre Llaurador.
La primera pedra del temple es va posar el dia 22 de juliol de 1922, amb motiu de la diada de Santa Maria Magdalena –patrona de la vila–, la seva inauguració i benedicció va ser el dia 26 d'abril de 1926 a dos quarts de deu del matí.
La benedicció de l'església de bell nou construida anà a càrrec del M. Iltre. Sr. Dr. D. Joan Boada, canonge de la Seu de Barcelona, secretari de la cambra del Bisbat, amb delegació de Sa Excia. el Sr. Bisbe.
L'església de Sant Pere substituí, en les funcions parroquials, a la Capella del Roser, que les ostentava des de l'any 1877. Prèviament a aquest data, la parroquialitat era a l'església romànica, també dedicada a Sant Pere (Sant Pere i la Santa Creu), que està situada als afores del poble.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Pere de Masquefa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Arnold Flögl

Arnold Flögl (Kroměříž, 10 de juliol de 1885 - Bratislava, 20 de novembre de 1950) fou un baix eslovac.
Originalment era tècnic dental. Des de 1909 al cor de Martin, on el 1912 va aparèixer com a amateur a Der Freischütz de Weber. A continuació, va acceptar una invitació al Teatre Nacional de Praga, on va ser convidat des del desembre de 1912 fins a abril de 1913. A partir d'aquí, es va convertir en un membre habitual de l'Òpera Nacional del Teatre, on va treballar fins al juliol de 1919 Després d'abandonar el Teatre Nacional, va treballar a l'Òpera de Zagreb. Va tornar a treballar a Praga i finalment va aconseguir un compromís en l'òpera del Teatre Nacional de Brno, on va treballar del 1924 al 1930. A partir del 1930 va ser solista a l'Òpera del Teatre Nacional Eslovac a Bratislava, on va treballar fins a la seva mort. Va ser professor a l'Acadèmia de Música i Teatre d'Eslovàquia i al Conservatori Estatal de Bratislava (1935-1945). Alguns dels seus alumnes van ser: John Hadraba, Olga Hanáková, Gizela Veclova i altres.
Va destacar en la seva veu bellament entrenada. Va desenvolupar la veu de baix des de les profunditats i les alçades sonores completes. Amb la seva actuació, podia encarnar papers seriosos i grotescament demoníacs que posen en relleu el medi natural d'expressió. També va ser conegut com a artista d'òperes de Wagner. Els seus papers més importants inclouen Gildas (Starý krá), Gremin (Eugene Onegin), Mefistòfil (Faust), Don Quichotte (Don Quichotte), Mons Ernest (Karlštejn), Herman (Tannhäuser), Cardinal (Židovka), Duch (Tajomstvo), Lucifer (Čert a Káča), entre d'altres.
En els últims anys va aparèixer com a actor en diverses pel·lícules.
La Temporada 1935-1936 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Biografia» (en eslovac). Csfd. [Consulta: 4 març 2018].
# Ici et ailleurs

Ici et ailleurs és una pel·lícula francesa dirigida per Anne-Marie Miéville i Jean-Luc Godard, dirigida el 1974 amb imatges de 1970.

## Argument

Godard, Miéville i Gorin (també coneguts com a "Dziga Vertov Grup") examinen les vides paral·leles de dues famílies - una francesa, i una palestina, fent servir una combinació exploratòria de pel·lícula i vídeo.

## Comentari

Anne-Marie Miéville i Jean-Luc Godard reben el 1970 un encàrrec del Comitè Central de l'Organització per a l'Alliberament de Palestina (OLP) de fer una pel·lícula sobre el camp palestí d'Amman a Jordània. Després del «Setembre Negre», el projecte de pel·lícula signat pel grup Dziga Vertov i titulat "Fins a la victòria" es deixa de costat. Quatre anys més tard, reprenen aquestes imatges amb el títol "Ici et ailleurs" i, entre d'altres, noves traduccions de l'àrab parlat pels protagonistes filmats en aquell temps deixen veure una realitat manipulada a diversos nivells.

## Enllaços externs

* una famosa plena de verí crítica (francès)
# Mosca

«Mosca» té aquests significats:
* Biologia:
** Mosca comuna (Musca domestica), espècie de dípter braquícer de la família dels múscids
** Mosca (nom comú), diverses espècies d'insectes reben genèricament el nom de mosca especialment els dípters braquícers
** Mosca, diverses orquídies del gènere Ophrys
** Mosca blanca, nom comú de diversos insectes paràsits de les plantes que encara que no pertanyen a l'ordre dels dípters s'assemblen exteriorment a petites mosques amb les ales blanques
** Mosca blanca de la col, insecte hemípter de la família Aleyrodidae
** Mosca blanca del tabac (Bemisia tabaci), espècie d'insecte hemípter de la família Aleyrodidae
** Mosca de la ceba (Delia antiqua), plaga agrícola cosmopolita, les seves larves s'alimenten de cebes, alls i altres plantes bulboses
** Mosca de la fruita (Ceratitis capitata), espècie de dípter de la família dels tefritídids
** Mosca negra, insectes dípters de la família Simulidae
** Mosca grisa de la carn (Sarcophaga carnaria), dípter de la família Sarcophagidae
** Mosca de març (Bibio marci), dípter de la família Bibionidae
** Mosca de l'oliva (Bactrocera oleae), dípter que és la plaga més important de les olives
** Mosca de la pastanaga (Chamaepsila rosae, sinònim: Psila rosae), dípter que és una plaga de plantes en agricultura i jardineria
** Mosca tse-tse, mosques que mosseguen i habiten gran part d'Àfrica central continental entre els deserts del Sàhara i del Kalahari
** Mosca del vinagre (Drosophila melanogaster), espècie de la mosca de la fruita que s'usa sovint en experimentació genètica
** Mosca vironera, seballonera, Calliphora erytrocephala
* Biografies:
** Giuseppe Mosca (Nàpols, 1772 - Messina, 1839), compositor italià
** Luigi Mosca (Nàpols, 1775 - 1824), compositor italià
** Simone Mosca (Settignano, 1492 - Orvieto, 1553), escultor italià del Renaixement
* Miscel·lània:
** Constel·lació de la Mosca, constel·lació creada per Pieter Dirkszoon Keyser i Frederick de Houtman entre 1591 i 1597
** Mosca, esquer artificial emprat en la pesca amb mosca, modalitat de pesca amb canya
** Pes mosca, categoria competitiva de pes de la boxa i d'altres esports de combat
** La mosca, pel·lícula de l'any 1986 dirigida per David Cronenberg, i protagonitzada per Jeff Goldblum, Geena Davis i John Getz
** La Mosca, estudi de disseny, creativitat i comunicació amb seus a Barcelona i Altafulla
** Serrat de Puig de Mosca, serra al municipi d'Oristà a la comarca d'Osona
# Grupo Alfonso

El Grupo Alfonso fou una xarxa de grups monàrquics ultradretans fundats el 1926 per exmembres de la Federación Cívico-Somatenista a Barcelona i Calella. Clausurats amb la Segona República, reprengueren l'activitat poc després.

## Referències

* ↑ Molas, Isidre (ed.): Diccionari dels Partits Polítics de Catalunya. Segle XX. Enciclopèdia Catalana, S.A. Barcelona, març del 2000. ISBN 84-412-0466-7, plana 126.
# Gers

Gers (en occità Gers o Gèrç i en francès Gers) és un departament de la regió Occitània a França, que té per capital Aush. Li dona nom el riu Gers, afluent de la Garona.

## Etimologia

En occità existeixen les dues formes atestades: Gers amb e tancada i Gèrs amb è oberta, segons el que diu una obra de referència com ara el Dictionnaire du béarnais et du gascon modernes de Simin Palai. La forma Gers amb e tancada és més normativa, més referencial i preferible perquè és més regular respecte a l'etimologia llatina Ægirtius (on i llatina breu dona normalment e tancada occitana). Les formes Gerç i Gèrç respecten més l'etimologia llatina (-tius esdevé -ç)

## Història

Gers és un dels vuitanta-tres departaments originals creats durant la Revolució Francesa el 4 de març del 1790 (en aplicació de la llei del 22 de desembre de 1789). Va ser creat a partir de territoris pertanyents a l'antiga província de Gascunya.

## Geografia

El Gers està dividit en tres districtes, 31 cantons i 463 municipis.

## Política

L'any 2004, el socialista Philippe Martin fou reelegit com a president del Consell General del Gers.
Les principals atribucions del Consell General són votar el pressupost del departament i escollir d'entre els seus membres una comissió permanent, formada per un president i diversos vicepresidents, que serà l'executiu del departament. Actualment, la composició política d'aquesta assemblea és la següent:
* Partit Socialista (PS): 17 consellers generals
* Unió per un Moviment Popular (UMP) : 10 consellers generals
* Partit Comunista Francès (PCF): 3 consellers generals
* No-adscrits d'esquerra: 1 conseller general

## Referències

* ↑ «Conselh de la Lenga Occitana». Arxivat de l'original el 2018-07-30. [Consulta: 6 maig 2013].
* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2009-12-26. [Consulta: 31 juliol 2010].
* ↑ «Mapa del Gers amb els municipis en gascó». Arxivat de l'original el 2020-10-24. [Consulta: 7 agost 2010].

## Enllaços externs

* Mapa del departament en occità Arxivat 2014-03-12 a Wayback Machine. al web del consell departamental (compte que el mapa conté algunes faltes d'ortografia)
# Jordi Sirera i Pladevall

Jordi Sirera i Pladevall (Barcelona, dècada del 1930) és un antic pilot de motociclisme català. Debutà el 1960 i fou campió d'Espanya de turismes de sèrie en 125 cc. El 1961 fou segon en el Premi RMCC de "Motos Sport Nacionals" i el 1963 guanyà el campionat estatal de 175 cc. L'any 1964 fou el primer català en el Gran Premi d'Espanya de 250cc per davant del seu germà Enric. Disputà diverses edicions de les 24 Hores de Montjuïc i, formant equip amb el seu germà, hi assolí una victòria (1963) i una segona posició (1966). Ja retirat, exercí de comissari a Montesa i Honda.

## Referències

* ↑ «Jordi Sirera Pladevall». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
# Acadèmia Nord-americana de la Llengua Espanyola

La Acadèmia Nord-americana de la Llengua Espanyola (ANLE) és una institució formada per filòlegs del castellà que viuen i treballen als Estats Units, incloent escriptors, poetes, professors, educadors i experts en la llengua en si, amb la missió de donar suport i promoure l'estudi i correcta l'ús del castellà als Estats Units, incloent Puerto Rico.
Fou establerta a Nova York el 5 de novembre de 1973, va ser fundada, entre d'altres, per Tomás Navarro Tomás que havia estat director de la Biblioteca Nacional d'Espanya i estava exiliat als Estats Units.
Està composta per 1 membre honorari, 36 membres numeraris, 100 corresponents i 100 col·laboradors. És membre corresponent de la Reial Acadèmia Espanyola i pertany a l'Associació d'Acadèmies de la Llengua Espanyola des de 1980.

## Directors de l'ANLE

* Carlos McHale (1973-1978)
* Odón Betanzos Palacios (1978-2007)
* Gerardo Piña-Rosales (2008-)

## Membres notables

* Luis López Álvarez
* Robert Lima
* José Amor y Vázquez
* Carlos Paldao
* Eugenio Chang Rodríguez
* Gerardo Piña Rosales
* Georgette Dorn

## Referències

* ↑ Nuestra Academia, al web de l'ANLE

## Enllaços externs

* Web de l'Academia Norteamericana de la Lengua Española
# Departament de la Generalitat de Catalunya

Un Departament de la Generalitat de Catalunya és la unitat bàsica d'Administració de la Generalitat de Catalunya. Els departaments són equivalents a qualsevol divisió ministerial present en un govern. En aquest cas, els departaments formen part del Govern de Catalunya (també anomenat Consell Executiu) i, habitualment, cada departament és dirigit per un Conseller.

## Procés de creació

Els departaments de la Generalitat no estan regulats prèviament per cap llei ni per l'Estatut. En qualsevol moment, el President de la Generalitat pot nomenar o destituir consellers i crear o desfer departaments. És habitual que, poc després del nomenament d'un President, es formin els departaments i es nomenin els consellers, que habitualment es mantenen estàtics fins al final de la legislatura. En qualsevol cas, el nomenament de consellers, així com la formació de nous departaments, es publica en el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya.

## Composició actual

Des del 16 d'agost de 2024, la composició dels departaments és la següent:
| Nom del departament | Conseller en cap | URL |
| Departament de la Presidència | Albert Dalmau | presidencia.gencat.cat |
| Departament d'Empresa i Treball | Miquel Sàmper | empresa.gencat.cat |
| Departament d'Economia i Finances | Alícia Romero | economia.gencat.cat/ |
| Departament d'Igualtat i Feminisme | Eva Menor | igualtat.gencat.cat |
| Departament d'Unió Europea i Acció Exterior | Jaume Duch | exteriors.gencat.cat |
| Departament d'Educació i Formació Professional | Esther Niubó | educacio.gencat.cat |
| Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació | Òscar Ordeig | agricultura.gencat.cat |
| Departament de Recerca i Universitats | Núria Montserrat | universitatsirecerca.gencat.cat |
| Departament de Territori, Habitatge i Transició Ecològica | Sílvia Paneque | agricultura.gencat.cat |
| Departament de Política Lingüística | Francesc Xavier Vila | llengua.gencat.cat |
| Departament d'Interior i Seguretat Pública | Nuria Parlon | interior.gencat.cat |
| Departament de Salut | Olga Pané | salutweb.gencat.cat |
| Departament de Drets Socials i Inclusió | Mònica Martínez Bravo | dretssocials.gencat.cat |
| Departament d'Esports | Berni Álvarez | esport.gencat.cat |
| Departament de Cultura | Sònia Hernández | cultura.gencat.cat |
| Departament de Justícia i Qualitat Democràtica | Ramon Espadaler | justicia.gencat.cat |

## Referències

* ↑ «El consell executiu». [Consulta: 7 octubre 2020].
# Adolfo Álvarez-Buylla y González-Alegre

Adolfo Álvarez Buylla y González Alegre (Oviedo, 1 de desembre de 1850 - 27 d'octubre de 1927) fou un economista asturià, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Fill d'un metge de Pola de Lena, el 1870 es llicencià en dret civil i canònic a la Universitat d'Oviedo, doctorant-se en 1871. El 1872 es llicencià en filosofia i lletres a la Universitat Central de Madrid, doctorant-se en 1873.
El 1874 fou nomenat professor auxiliar de la Universitat d'Oviedo i el 1877 catedràtic d'economia política i estadística a la Universitat de Valladolid, que permutarà amb un altre catedràtic de la Universitat d'Oviedo. El 1879 defensà públicament el socialisme de càtedra i s'adherí al krausisme. Va formar part de l'anomenat grup d'Oviedo juntament amb Fermín Canella y Secades, Félix Pío de Aramburu y Zuloaga, Leopoldo Alas, Rafael Altamira y Crevea i Adolfo González Posada y Biesca, entre d'altres, i col·laborà amb la Revista de Asturias. Difongué l'obra dels grans economistes alemanys de l'època com Adolph Wagner i Albert Schäffte.
De 1879 a 1881 fou secretari de la Facultat de Dret de la Universitat d'Oviedo i el 1889 fou nomenat degà de la citada facultat. El 1907 fou nomenat membre del patronat de la Junta d'Ampliació d'Estudis. En 1910 fou nomenat professor numerari de Dret, Economia social i Legislació escolar a l'Escola Superior del Magisteri de Madrid. En 1916 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i en 1921 fou nomenat president de l'Ateneo de Madrid. També fou responsable de la Secció espanyola de la Lliga de Drets de l'Home.

## Obres

* La quinta esencia del socialismo
* Manual de economía política
* Memoria de la información agraria en Andalucía y Castilla (1904)
* Estudios sobre el concepto de la Economía, Oviedo, Imp. Revista de Asturias, 1887.
* Memorias de la Escuela de Artes y Oficios de Oviedo, Oviedo 1890-1904.
* Economía, Barcelona, J. Gili, 1904.
* El obrero y las leyes, Madrid, Imp. Revista de Legislación, 1905.
* El contrato de trabajo, Madrid, Imp. Sucesores de M. Minuesa de los Ríos, 1909.
* La protección del obrero. (Acción social y acción política), Madrid, Victoriano Suárez, 1910.
* Notas sobre la jornada máxima del trabajo en España. Madrid 1908.
* La reforma social en España, Madrid 1917.

## Referències

* ↑ Adolfo Álvarez-Buylla y González-Alegre, a l'Enciclopedia de Oviedo
* ↑ «Adolfo Álvarez-Buylla y González-Alegre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Adolfo Álvarez-Buylla Arxivat 2016-06-27 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos Españoles de Derecho