OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Thirteen

Thirteen és una pel·lícula estatunidenca de Catherine Hardwicke estrenada el 2003.

## Argument

Tracy, una adolescent d'origen modest, estudiós i amb bona relació amb la seva família, és fascinada per Evie, la preferida del seu institut que resulta ser molt particular. Tracy decideix fer de tot per destacar davant d'Evie i es converteix en la seva nova protegida i millor amiga. Segueix una verdadera deriva ajuntant drogues, alcohol, sexe, escena i mutilació, que la seva mare Melanie no triga a voler parar, massa tard potser...

## Repartiment

* Holly Hunter: Melanie Freeland
* Evan Rachel Wood: Tracy Freeland
* Nikki Reed: Evie Zamora
* Jeremy Sisto: Brady
* Brady Corbet: Mason Freeland
* Kip Pardue: Luke
* Deborah Kara Unger: Brooke
* Sarah Clarke: Birdie
* Vanessa Hudgens: Noel

## Al voltant de la pel·lícula

* La història de la pel·lícula s'inspira en la joventut de la coguionista i actriu Nikki Reed.

## Premis i nominacions
### Premis

* 2003. Premi a la millor direcció al Festival de Cinema de Sundance
* 2003. Lleopard d'argent al Festival de Locarno
* 2003. Premi del jurat al Festival de Cinema americà de Deauville

### Nominacions

* 2004. Oscar a la millor actriu secundària per Holly Hunter
* 2004. Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per a Evan Rachel Wood
* 2004. Globus d'Or a la millor actriu secundària per a Holly Hunter
* 2004. BAFTA a la millor actriu secundària per a Holly Hunter

## Enllaços externs

* Thirteen - Lloc web oficial
Viccionari
# Trastorn bipolar del tipus II

El trastorn bipolar del tipus II és una variant del trastorn bipolar diferent al trastorn bipolar del tipus I i a la ciclotímia. Consisteix en una alternança recurrent entre fases eufòriques i depressives.

## Criteris de diagnòstic

El pacient afectat té fases d'energia alta, caracteritzades per sentiments d'omnipotència, acceleració del ritme cardíac, tendència a menjar més del compte (hiperfàgia) i conductes temeràries potencials. Les fases depressives inclouen un baix estat d'ànim general, alteracions del son, canvis forts sobtats de percepció d'una mateixa situació i apatia general. Les fases depressives són de més intensitat i de més duració que els cicles alts, fet que pot portar a confondre la malaltia amb una depressió clínica. Sovint apareixen comportaments compulsius, irritabilitat.
Les diferències amb el trastorn bipolar del tipus I és l'absència de deliris i una major recurrència de les alteracions, que poden desencadenar fins a quatre cicles anuals (en el 15% de les persones). Aquesta successió ràpida és molt més freqüent entre les dones que entre els homes, les quals també presenten major durada de les fases depressives. Hi ha major tendència al suïcidi durant les fases de caiguda i es donen més casos de recaiguda en els pacients tractats que en els afectats pel tipus I. Igualment es produeix més afectació en aspectes quotidians com la rutina, la capacitat de concentració o la feina. Per contra, la gravetat de les crisis en cada cicle és menor.
Un 20% de les persones que pateixen aquest trastorn acaben desenvolupant altres patologies, com alteracions en el menjar que poden desembocar en bulímia, alteracions de la personalitat i abús de drogues i alcohol, factor que augmenta significativament el risc de suïcidi.

## Tractament

El tractament té una base farmacològica i inclou l'administració de liti, Topamax, quetiapina, diferents variants d'inhibidor selectiu de la recaptació de serotonina i Pramipexole.
La medicació s'alterna amb teràpia psicològica per reconduir les conductes lesives en cada fase i per allargar el temps de recaiguda. S'ha demostrat la seva efectivitat en prevenir intents de suïcidi.

## Causes

No hi ha estudis concloents sobre la causa del trastorn, però es creu que té un fort component genètic. La distinció entre els subtipus de trastorn es fa basant-se en conductes del pacient i no a biomarcadors, per tant no és possible determinar si els orígens de la malaltia són els mateixos que en els bipolars de tipus I o no, tot i que es pensa que el tipus II té més possibilitats de ser transmès per herència genètica.

## Referències

* ↑ Proudfoot, Judith; Doran, Justin; Manicavasagar, Vijaya; & Parker, Gordon (2010). "The precipitants of manic/hypomanic episodes in the context of bipolar disorder: A review." Journal of Affective Disorders 133, 381-387
* ↑ Hadjipavlou, George; Lakshmi N. Yatham (2008). Gordan Parker, ed. Bipolar II Disorder: Modelling, Measuring, and Managing. Cambridge, England: Cambridge University Press. pp. 61–74 [65]. ISBN 0-521-87314-2
# Ramon Bardés i Abellà

Ramon Bardés i Abellà (Esparreguera, 4 d'octubre de 1910 - Sabadell, 19 d'agost de 1999) va ser un ebenista i escriptor català. Fou professor de català, activista cultural i recentment s'ha sabut que en el seu taller d'ebenista guardava les obres que Manuel de Pedrolo anava escrivint durant la postguerra, les quals es publicaren més tard, ja mort el dictador.

## Biografia

Començà a treballar a la fusteria del Pere Ollé d'Esparreguera amb 13 anys i ben aviat passà a ser-ne l'encarregat. A la població natal, s'inicià en el periodisme com a corresponsal d'un diari i com a crític de teatre en un setmanari humorístic. Fou membre de la Junta directiva de La Estrella als 17 anys. De jove, fixà la residència a Sabadell. L'any 1933 es casà amb Maria Gallart i Duran.
Es donà a conèixer dins del camp de la producció literària l'any 1952, quan es presentà al premi Joanot Martorell amb la novel·la Torrerola –fou una primera versió de la novel·la que publicà el 1962 amb el títol de La darrera primavera–. Autodidacte, va fer de professor de català i va ser membre de la Junta d'Òmnium Cultural de Sabadell. Participà activament en el moviment de resistència cultural sabadellenca i barcelonina. Va col·laborar en mitjans de comunicació, revistes científiques i culturals, com ara Mirador, El Be Negre, La Publicitat, Serra d'Or o el diari Avui. Els anys 1956-58 va ser l'editor de la “Biblioteca de Sabadell”, que publicà tres volums (una Antologia d'autors sabadellencs; la biografia Agnès Armengol, de Pilar Tous de Cirera, i la novel·la abans mencionada, Sense esperança –primer premi “Pere Martí Peydró”, Sabadell 1956.
Juntament amb Joan Blanquer, va realitzar El pa nostre de cada dia, film de l'any 1950, que crítica les condicions de vida de la postguerra a Espanya, gravant com arriba a Sabadell un nen famèlic, provinent de la immigració a Catalunya.

## Obra

* Sense esperança (1958), novel·la
* La darrera primavera (1962), novel·la
* Un de nosaltres (1936-1939) (1985), crònica autobiogràfica
* Solament el record (1990), memòries

## Referències

* ↑ «Ramon Bardés i Abellà un esparreguerí polifacètic | Joana Llordella» (en catalan). Arxivat de l'original el 2019-06-04. [Consulta: 4 juny 2019].
* ↑ «"Pedrolo revelat negre" explora la relació de Manuel de Pedrolo i Sabadell». [Consulta: 4 juny 2019].
* ↑ «Ramon Bardés i Abellà | enciclopèdia.cat». [Consulta: 4 juny 2019].
# Richard Percivale

Richard Percivale (àlies Perceval etc.) (1550–1620) de Sydenham, prop de Bridgwater, Somerset, fou un administrador i polític anglès, també conegut com a hispanista i lexicògraf. Va escriure una gramàtica espanyola per a lectors anglesos, A Spanish Grammar, i un diccionari, ambdós inclosos en el seu Bibliotheca Hispanica (1591); aquesta obra fou posteriorment ampliada per John Minsheu en A dictionarie in Spanish and English (London: E. Bollifant, 1599).

## Orígens

Era el fill primogènit i hereu de George Perceval (1561–1601) (àlies Percival, etc.) de Sydenham, prop de Bridgwater, Somerset, i de la seva muller Elizabeth Bampfylde, una filla de Sir Edward Bampfylde (m.1528) de Poltimore, Devon.

## Carrera

Va ser educat a la St Paul's School, de Londres. I va estudiar dret a la Lincoln's Inn.
Perceval va anar a Espanya, i hi visqué quatre anys, fins a la mort de la seva muller; quan va retornar a Anglaterra.
Dins 1609 Perceval era en la llista de membres de la Virginia Company, constituïda el 23 de maig d'aquell any, i el 1610 fou el donant del subministrament de la plantació començada a Virgínia.

## Matrimonis i descendència

Va casar-se dues vegades:
* De la seva primera esposa no se'n coneix el nom. Amb ella va tenir tres fills i dues filles;
* En segon lloc es casà amb Alice Sherman, filla de John Sherman de Ottery St. Mary, Devon, amb qui va tenir dos fills i dues filles que inclouen:
** Sir Philip Perceval, hereu i fill més jove, avantpassat dels Comtes d'Egmont.

## Mort i enterrament

Perceval va morir a Dublín el 4 de setembre de 1620, als seixanta-nou anys, i va ser enterrat en St. Audoen's Church.

## Obra

Richard Perceval(escrit Richard Percyvall) fou l'autor del Spanish-English dictionary, Bibliotheca Hispanica, containing a Grammar with a Dictionarie in Spanish, English, and Latin, Londres, 1591. Està dedicat a Robert Devereux, segon comte d'Essex. Una segona edició, editada i ampliada per John Minsheu, va aparèixer el 1599 sota el títol A Dictionarie in Spanish and English; aquesta edició va aparèixer en dues parts, una contenint el diccionari i l'altre la gramàtica. Una tercera edició va aparèixer el 1623.

## Referències

* ↑ Debrett's Peerage, 1968, p.409, Earl of Egmont
* ↑ A Dictionary in Spanish and English
* ↑ Vivian, Lt.Col.
* ↑ Collinson, Rev.
* 1 2 3 4 5 «Perceval, Richard». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 44. Londres: Smith, Elder & Co, 1895.
* ↑ La History of the House of Yvery (1742) per James Anderson i un altre, encarregada per John Perceval, 1r Earl de Egmont, conté detalls no confiables.Healy, Simon.
Aquest article incorpora text d'una publicació ara en el domini públic: Lee, Sidney, ed. (1895). Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba actualment al domini públic: «Perceval, Richard». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 44. Londres: Smith, Elder & Co, 1895. "Perceval, Richard". Diccionari de Biografia Nacional 44. London: Smith, Major & Co.
# Emmy (cantant)

Emmy Kristine Guttulsrud Kristiansen (nascuda el 13 de setembre de 2000), coneguda amb el monònim Emmy, és una cantant i compositora noruega. Va ser escollida per representar Irlanda al Festival de la Cançó d'Eurovisió 2025 amb la cançó «Laika Party».

## Biografia

Kristiansen prové del poble de Sande al municipi de Holmestrand. De petita cantava en un cor, entre altres iniciatives. Després que el seu germà gran Erlend ja hagués participat en el programa musical juvenil MGPjr emès per NRK el 2011, també hi va participar el 2015. Kristiansen hi va competir a 14 anys amb la cançó «Aiaiaiai».
El 2021, Emmy va participar al Melodi Grand Prix, la final nacional noruega del Festival de la Cançó d'Eurovisió 2021. Allà es va classificar per a la final amb la seva cançó «Witch Woods» a la tercera semifinal. A la final, no va poder col·locar-se entre les quatre primeres candidates. Al Melodi Grand Prix 2024, Kristiansen va participar com a compositora de la cançó «Woman Show» de Mathilde SPZ, Chris Archer i Slam Dunk. A més del seu treball a Noruega, també va aconseguir una seguidors fora del seu país d'origen a través del seu compte de TikTok, on va aplegar més d'un milió de seguidors.
El gener de 2025, va anunciar que participaria a Eurosong 2025, la final nacional irlandesa del Festival de la Cançó d'Eurovisió 2025 amb la cançó «Laika Party», escrita en col·laboració amb un compositor irlandès. A la final nacional, va guanyar tant la votació del jurat nacional com la del públic, i es va guanyar el dret de representar Irlanda.

## Referències

* ↑ Jon Marius Hyttebakk. «Disse artistene var med i MGP 2021» (en noruec). NRK, 11-01-2021. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Irene Elisabeth Rossland. «Her er MGPjr-finalistene 2015» (en noruec). NRK, 21-05-2015. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Ida Yasin Andersen, Linda Marie Vedeler. «Tredje delfinale av MGP: Emmy vidare til finalen» (en noruec). NRK, 30-01-2021. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Vetle Nielsen, Heide Gjestad Frogg. «Dette er artistene i «Melodi Grand Prix 2024»» (en noruec). NRK, 05-01-2024. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Jonathan Gaathaug. «Norske Emmy deltar i irske Melodi Grand Prix» (en noruec). TV 2, 23-01-2025. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ «Samantha Mumba and EMMY join Eurosong line-up». RTE, 23-01-2025. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ «Norwegian singer EMMY to represent Ireland at Eurovision 2025». RTÉ News, 07-02-2025.
# Teatre CAPSA

El Teatre CAPSA (1969-1974) va ser una sala d'espectacles teatrals a Barcelona. Va ser fundat l'any 1969 per Pau Garsaball.
Estava situat al carrer de Pau Claris, 134, a la cantonada amb el carrer d'Aragó, a l'edifici CAPSA (acrònim de Compañía Auxiliar Panificadora, SA), propietat del Gremi de Flequers de Barcelona. Abans de l'etapa professional iniciada per Pau Garsaball, havia acollit esporàdicament, a partir de 1950, obres de teatre d'aficionats. En aquesta etapa inicial, abans de la modernització i reforma per Garsaball, disposava de 330 places de platea i 110 d'amfiteatre.
Va ser un espai de producció de peces a càrrec de companyies professionals de teatre independent. Va ser el primer i molta estona l'únic que es dedicava al teatre nou. S'hi va estrenar amb molt d'èxit durant un any El retaule del flautista, de Jordi Teixidor, interpretat pel mateix Pau Garsaball. També h hi ha hagut fracassos, com Berenàveu a les fosques de Josep Maria Benet i Jornet el 1973.
Després del 1974 va convertir-se en sala de cinema, amb el nom de Cinema CAPSA, amb una programació de pel·lícules d'art i assaig. Va tancar-se definitivament el 29 de desembre del 1998.

## Espectacles

* 1969. El Adefesio, de Rafael Alberti.
* 1969. Guadaña al resucitado, de Alberto Gil Novales.
* 1970, gener. La noche de los asesinos, amb Emma Cohen, Juan Diego i Julia Peña. Escenografia: Fabià Puigserver.
* 1970, març. Caviar o llenties de G. Scaracci i R. Tarabusi, amb traducció de Màrius Picot. Per la companyia de Pau Garsaball.
* 1971, febrer. Noies perdudes en el paradís d'Antoni Ribas. Amb Rosa Maria Sardà i Enric Arredondo.
* 1971, maig. El retaule del flautista de Jordi Teixidor. Per la companyia de Pau Garsaball.
* 1972, gener. Cruel Ubris a càrrec d'Els Joglars.
* 1972, maig. Una guerra en cada esquina de Luis Matilla.
* 1973. Tiempo de 98, de Juan Antonio Castro.
* 1973, Berenàveu a les fosques de Benet i Jornet
* 1974, febrer. La boda de los pequeños burgueses de Bertolt Brecht.

## Referències

* 1 2 Nadal, Antoni. Estudis sobre el teatre català del segle XX. Volum 23 de Biblioteca Miquel dels Sants Oliver. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 2005, p. 16-17. ISBN 9788484157113.
* ↑ Foguet i Boreu, Francesc «Teatre en temps de lluita». L'Avenç [Barcelona], 236, 5-1999, pàg. 40-46.
* ↑ «El nuevo Teatro CAPSA» (en castellà). La Vanguardia, 19-07-1969, pàg. 49 [Consulta: 24 juliol 2019].
* ↑ «Teatre independent». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 31d'octubre 2012].
* ↑ «El cine Capsa cerró ayer sus puertas de forma definitiva» (en castellà). El País, 30-12-1998.

## Enllaços externs

* Blog Cines olvidados
# Teodora Lamadrid

Teodora Hervella Cano, coneguda com a Teodora Lamadrid (Saragossa, 26 de novembre de 1820 – Madrid, 21 d'abril de 1896) va ser una important actriu espanyola dins del corrent del romanticisme teatral, junt amb la seva germana Bárbara i Matilde Díez.
Va ensenyar declamació a l'actriu María Guerrero a la Escuela Oficial de Declamación del Conservatorio de Madrid.

## Biografia

Als vuit anys ja va començar a interpretar dalt d'un escenari. Es traslladà a Madrid l'any 1832, després de ser contractada, junt amb la seva germana, per l'empresari teatral Juan Grimaldi per a treballar als teatres Príncipe i de la Cruz.
L'any 1851 interpretà una de les seves obres principals, Adriana Lecouvreur. En anys successius interpretà obres com Locura de amor, de Manuel Tamayo y Baus, El tanto por ciento, La campana de la Almudaina, Lo positivo, Virginia, La villana de Vallecas, El desdén con el desdén, Don Juan Tenorio, Los amantes de Teruel o El trovador.
Com a cantant lírica: El novio y el concierto (1841), composta pel seu marit Basilio Basili, i Los solitarios (1842), amb música de Basili i textos de Bretón de los Herreros. Com era habitual, va fer una gira teatral per Amèrica del Sud.
Ha donat nom a carrers en diverses ciutats espanyoles, entre les quals, Barcelona.

## Referències

* ↑ Gómez García, Manuel. Diccionario Akal de Teatro. Ediciones Akal, 1998. ISBN 9788446008279.
* ↑ «The Theatre in Nineteenth-Century Spain». David Thatcher Gies, 2005.
* ↑ «El dramaturgo y los actores». Varios autores, 1984.
* ↑ «Los teatros de Madrid». Augusto Martínez Olmedilla, 1846.
* ↑ «Semanario pintoresco español», 1947.
# Mas del Llevat

El Mas del Llevat de Reus (Baix Camp) és un edifici noucentista de Domènec Sugranyes protegit com a bé cultural d'interès local i catalogat a l'inventari del patrimoni arquitectònic català

## Descripció

És un edifici aïllat de planta baixa i dos pisos, on les formes modernistes han deixat pas a les del noucentisme. L'estructura, de volum cúbic, té un excel·lent jardí i l'accés principal protegit per un petit rafal d'obra vista. La coberta és de teules vidriades a quatre vessants, recolzada sobre àmplies barbacanes, i les façanes es decoren amb rics esgrafiats que representen garlandes i pèrgoles sobre columnes salomòniques. L'ús d'esgrafiats clars sobre fons fosc és l'únic element decoratiu de l'exterior.
A l'interior del mas hem de destacar els elements decoratius arquitectònics, com les cobertes de volta estrellada, les pintures dels sostres i part del mobiliari original. Cal destacar també la caixa d'escala pel seu cobriment mitjançant voltes d'aresta complexes. Originàriament, a la planta baixa s'hi concentrava la vida diürna, amb el menjador, la sala i la cuina entre d'altres, i a les dues plantes superiors els dormitoris i les estances del servei. És interessant, pel treball del ferro, la magnífica reixa d'entrada a la finca. Aquest projecte és un exemple de l'adopció del nou estil noucentista per part de l'arquitecte.

## Història

L'empresari Josep Llevat Sotorra va encarregar a Domènec Sugranyes un mas a la Munta i Baixa (actualment la zona de la plaça de Pompeu Fabra), on es concentraven diversos masos senyorials, dels quals han sobreviscut els de Miarnau, Llevat i Sabater, mentre l'arquitecte construïa el xalet Loperena de Salou, amb el qual comparteix algunes analogies. El mas s'insereix dins el corrent noucentista dels deixebles de Gaudí, de qui Sugranyes va ser marmessor, amic fidel i deixeble. Precisament a l'interior del mas de Llevat, hi reprodueix la peculiar tècnica gaudiniana dels sostres amb combinacions de volta catalana que neixen al porxo de la colònia Güell, i al pòrtic d'entrada del mas, el treball magistral del maó a les columnes que Gaudí va experimentar a les Teresianes de Barcelona. La signatura de Sugranyes en aquesta etapa no és l'herència gaudiniana sinó el domini de l'esgrafiat, que arriba al virtuosisme als apartaments Sol i Mar de Salou.

## Referències

* ↑ «Mas de Llevat». Pat.map. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22-X-2014].
* 1 2 March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura noucentista de Reus". A: Arquitectura noucentista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 116. ISBN 8493315176
* ↑ Sardà Ferran, Jordi (et al.) (eds.). Fets urbans: guia d'arquitectura de Reus, vol. 02: camí de la Selva. Reus: Ajuntament de Reus; COAC, 2024, p. 13. ISBN 9788409559312.

## Enllaços externs

* Mas del Llevat. Mapa de recursos culturals. Diputació e Tarragona
# Urechis unicinctus

Urechis unicinctus és un equiür, un cuc marí, propi dels mars del sud-est asiàtic. En llengües occidentals no té un nom propi i a la xarxa hi ha denominacions que fan referència al seu aspecte, que recorda a un fal·lus humà. Tot i els apel·latius, no té cap relació amb el candirú, que sovint rep noms semblants però no precisament per l'aspecte que té. U. unicinctus, com altres Urechis, viuen en aigües poc profundes, com ara planícies formades per la marea a la sorra, en túnels construïts en la sorra o en el fang durant la marea baixa.

## Ús econòmic

Es considera una exquisidesa a la Xina, al Japó i especialment a Corea on es consumeix, a localitats vora del mar, com a hoe (sashimi). Al Japó és típic de les zones de Kyushu i Hokkaido, on es consumeix com a sashimi, al vinagre o cuit, tot i que també com a peix sec. A la Xina es conserva assecat, com ara a Dalian i Qingdao, per a llavors hidratar-lo abans de consumir-lo. També es pot preparar fregit o cuit. Atès el seu gran contingut en aminoàcids, com ara la glicina i l'alanina, té un sabor suau i una textura que recorda a les cloïsses.
S'empra com esquer en la pesca esportiva, en particular per a la de l'orada i el Pagrus major. En medicina xinesa s'empra com a remei de malalties relacionades amb la rigidesa relativa de la columna vertebral, afeccions dels ronyons, i com a afrodisíac per als homes.

## Referències

* ↑ Choi, S.D. et al. (1998) "Studies on the commercial scale production of Urechis unicinctus (von Drasche) in southern Korea" Bulletin of Yosu National University 13(2): pp. 973-981. (en coreà amb resum en anglès)
* ↑ 趙歡,韓寶芹,劉萬順,王常紅,ZHAO Huan,HAN Bao-Qin,LIU Wan-Shun,WANG Chang-Hong. «單環刺螠多肽抗腫瘤及對小鼠免疫功能的調節作用» (en xinès (Xina)).
# Xavier Ribas i Centelles

Xavier Ribas i Centelles (Terrassa, 16 de febrer de 1976) és un jugador d'hoquei sobre herba català, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Amb 24 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on va finalitzar novè en la competició masculina d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar quart, i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) aconseguí guanyar la medalla de plata en finalitzar segon en aquesta competició.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat dues medalles en el Campionat del Món d'hoquei sobre herba i dues en el Campionat d'Europa, així com dues medalles en el Champions Trophy.
A nivell de clubs jugà sempre a l'Atlètic Terrassa Hockey Club, amb qui va guanyar vuit Campionats de Catalunya (1995-1997, 2003-2006, 2010), cinc Copes del Rei (1994, 1995, 1997, 2006, 2010) i vuit lligues (1994, 1995, 1997, 2004, 2005, 2006, 2009, 2010), una Copa d'Europa, una Recopa.
Es retirà el 2010.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Xavier Ribas». [Consulta: 10 febrer 2025].
* 1 2 3 «Xavi Ribas es retira de l'hoquei en actiu per la porta gran», 11-07-2010. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Xavier Ribas Centelles | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2025].
# Roc Oliva i Isern

Roc Oliva i Isern (Barcelona, 18 de juliol de 1989) és un jugador d'hoquei sobre herba català, guanyador d'una medalla olímpica. És germà de la també jugadora d'hoquei sobre herba Georgina Oliva.
Amb 19 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la competició masculina d'hoquei sobre herba. Posteriorment va participar en els Jocs de 2012, 2016 i 2020, aconseguint un diploma olímpic en totes les edicions. Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla en el Campionat d'Europa d'hoquei sobre herba.
A nivell de clubs es formà a l'Atlètic Terrassa Hockey Club, amb qui guanyà dos Campionats de Catalunya (2010, 2011), una Copa del Rei (2010) i sis lligues (2007, 2009-2012, 2017). El 2012 fitxà per l’Amsterdam i retornà a l'Atlètic Terrassa l'any 2015. Des del 2018 jugà amb el RC Polo de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Roc Oliva». [Consulta: 10 febrer 2025].
* 1 2 «Roc Oliva Isern | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2025].