OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Prisma de Glan-Foucault

Un prisma de Glan–Foucault (també anomenat prisma de Glan–aire) és un tipus de prisma que s'utilitza com polaritzador. És de construcció similar a un prisma de Glan–Thompson, excepte que els dos prismes de calcita són separats per un espai d'aire en lloc d'estar encolats junts. La Reflexió interna total de la llum p-polaritzada en aquest espai d'aire significa que només la llum s-polaritzada es transmet directament a través del prisma.
Comparat amb el prisma de Glan–Thompson el prisma de Glan–Foucault té un angle d'acceptació més estret en el que pot treballar, però atès que fa servir una separació d'aire en lloc de ciment, pot ser utilitzat amb una irradiància molt més alta sense cap dany. D'aquesta manera el prisma es pot utilitzar amb un feix làser. El prisma és també més curt (per a una obertura utilitzable determinada) que el prisma de Glan–Thompson, i l'angle de deflexió del feix rebutjat està a prop dels 90°, fet que de vegades és útil. Els prismes Glan-Foucault no s'utilitzen normalment com a divisors de feix polarizant perquè mentre el feix transmès està polaritzat al 100%, el feix reflectit no ho està.
El prisma de Glan–Taylor prisma és molt similar, excepte que els eixos del prisma i la direcció de transmissió de polarització són ortogonals al disseny Glan-Foucault. Això produeix una major transmissió, i millor polarització de la llum reflectida. Actualment els prismes de calcita Glan-Foucault s'utilitzen en poques ocasions, com que la majoria va ser reemplaçat pels polaritzadors Glan-Taylor i altres dissenys més recents.
Els prismes d'YVO4 (Yttrium orthovanadate - ortovanadat d'itri) basats en el prisma de Glan–Foucault tenen superior polarització del feix reflectit i més alt llindar de dany, comparats amb els prismes Glan-Foucault i Glan-Taylor de calcita. Els prismes d'YVO4 són més cars, i només poden acceptar feixos amb un rang molt limitat d'angles d'incidència.

## Vegeu també

* prisma de Glan–Thompson
* prisma de Glan–Taylor

## Referències

* ↑ Bennett, Jean M. «Polarizers». A: Bass Michael, Ed.. Handbook of Optics Volume II. 2a edició. McGraw-Hill, 1995, p. 3.11–3.12. ISBN 0-07-047974-7.
* ↑ J-Y Fan; etal «A study on transmitted intensity of disturbance for air-spaced Glan-type polarizing prisms». Optics Communications, 223, 1-3, 2003, pàg. 11–16. arXiv: physics/0211045. Bibcode: 2003OptCo.223...11F. DOI: 10.1016/S0030-4018(03)01618-3.
* ↑ US patent 3914018, Deshazer, Larry G., "Yttrium orthovanadate optical polarizer", issued 1975-10-21, assigned to Union Carbide Corp.
# Isabella Teotochi Albrizzi

Isabella Teotochi Albrizzi (en grec: Ελισάβετ Θεοτόκη) (1760, Corcira, actualment Corfú, República de Venècia - 1836, Venècia, Imperi Austríac) fou una escriptora d'origen grec i veneciana d'adopció. Les trobades al seu Saló de Venècia hi desfilaven les celebritats d'Europa. Formava part del refinament de les dones de la formació enciclopedista amb un cert classicisme. Aquest entorn li va permetre deixar en testimoni el llibre Retratti (1807) a on descriu les figures com Alfieri, Cesarotti, Monti, Antonio Canova i el poeta Bertola, entre d'altres. També ens parla dels seus amants, però amb més prudència.

## Bibliografia

* Porto-Bompiani (coord), González. Diccionario de autores. vol I. Montaner y Simón, 1963. Depósito Legal:B 20872-63(I)
# Koriakita

La koriakita és un mineral de la classe dels sulfats. El mineral rep el nom dels koriaks, un grup ètnic que són els habitants originals de la península de Kamxatka.

## Característiques

La koriakita és un sulfat de fórmula química NaKMg₂Al₂(SO₄)₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2018. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 3. Estructuralment es troba relacionada amb la millosevichita i la mikasaïta.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu mineralògic de la Universitat Estatal de Sant Petersburg (Rússia), amb el número d'espècimen: 1/19688.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la fumarola Iadovítaia, situada al segon con d'escòria de l'avanç nord de la Gran erupció fissural del volcà Tolbàtxik, al krai de Kamtxatka (Rússia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Koryakite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 juliol 2021].
# Jardins de Bacardí

Els jardins de Bacardí són una zona verda del barri de la La Maternitat i Sant Ramon de Barcelona. Estan situats entre la Travessera de les Corts i els carrers de Benavent, Felipe de Paz i Comandant Benítez, just davant del Camp Nou, i ocupen una superfície aproximada de 7.000 m².

## Història

Aquests terrenys pertanyien a la finca de Ca n'Ermengol. A finals del segle xix, fou adquirida per Baltasar de Bacardí i de Janer, que va convertir la masia en una casa senyorial amb uns grans jardins per al lleure familiar. El 1958 morí la seva neta Anna de Bacardí i Ribas, i els seus tres fills en van iniciar la parcel·lació i venda. Poc després, la casa va ser enderrocada per a l'ampliació de la Travessera de les Corts, mentre que els jardins van ser expropiats per l'Ajuntament de Barcelona l'any 1963.

## Descripció

Dins dels jardins hi ha una gran àrea de gossos de 700 m², la més gran que del districte de les Corts. Aquesta àrea compta amb un circuit d'agilitat, fonts i mobiliari urbà.
Encara s'hi conserven palmeres singulars de diferents espècies i plàtans, així com una alzina centenària, catalogada com a arbre d'interès local. Es tracta d'un exemplar de més de 14 m d'alçada, 8 m de diàmetre de copa i es calcula que va néixer l'any 1904. També n'hi ha trobar altres espècies d'arbres com: l'arbre ampolla (Brachychiton populneus), el pi australià (Casuarina cunninghamiana), l'arbre de l'amor (Cercis siliquastrum), la jacaranda (Jacaranda mimosifolia), la magnòlia (Magnolia grandiflora), l'olivera (Olea europaea), la parquinsònia (Parkinsonia aculeata), el pi blanc (Pinus halepensis) o el pi pinyoner (Pinus pinea) entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Els Jardins de Bacardí». Ajuntament de barcelona.
* ↑ «Les Corts convertirà el pipicà dels Jardins de Bacardí en una gran àrea de gossos». betevé, 03-05-2016.
* ↑ «Jardins de Bacardí (La Maternitat i Sant Ramon)». Endrets. Geografia literària dels Països Catalans.
* ↑ «Alzina Jardins de Bacardí». Barcelona sostenible. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Arbrat de zona de la ciutat de Barcelona». Open Data BCN. Ajuntament de Barcelona.
# Joan Aymerich i Aroca

Joan Aymerich i Aroca (Sant Cugat del Vallès, 25 d'agost de 1944) és un tapisser i polític català.

## Biografia

Va estudiar artesania de tapissos a l'Escola Catalana de Tapís de Sant Cugat del Vallès (1958-1966) i ha col·laborat en diversos tapissos de Jean Lurçat, Joan-Josep Tharrats i Vidal, Josep Grau-Garriga, Josep Maria Subirachs i Sitjar i Josep Guinovart i Bertran, entre d'altres. És membre del Gremi de Comerciants de Materials de Construcció de la província de Barcelona, del Gremi de Constructors d'Obres de Sant Cugat del Vallès i de la Unió de Botiguers de Sant Cugat del Vallès.
Militant del seu partit des de 1978, A les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou elegit regidor de Sant Cugat del Vallès, municipi del qual ha estat alcalde de 1987 a 1999. També ha estat president del Consell de Districte de la Floresta i diputat al Parlament de Catalunya a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1984, 1988 1992 i de 1995. De 1984 a 1987 fou secretari de la Comissió de Política Cultural del Parlament de Catalunya. El 2004 va rebre la Medalla d'Or de la Ciutat de Sant Cugat. També és membre del consell social de la Universitat Politècnica de Catalunya.

## Referències

* ↑ Diputats de la II Legislatura
* ↑ «Nomenament». Arxivat de l'original el 2006-01-03. [Consulta: 8 juliol 2008].
# José Albero Francés

José Albero Francés (el Camp de Mirra, 1933) és un director de bandes de música i compositor valencià.
Comença els seus estudis musicals el 1948, quan es forma la banda de música del seu poble natal. Posteriorment cursa els estudis superiors de trompeta, piano, composició i direcció d'orquestra als conservatoris de Múrcia, Màlaga, Sevilla i València i els àmplia a França en les especialitats de composició i direcció d'orquestra. En 1967 obté el títol de direcció d'orquestra formant part de la primera promoció de directors titulats.

## Activitat professional

Cal ressenyar el seu ingrés per oposició en el Cos Nacional de Directors de Bandes de Música Civils en la seua primera categoria (1963) sent nomenat quatre anys més tard director titular de la Banda Municipal de Badajoz, on a més funda l'Orquestra Simfònica, la de Càmera de Vent i imparteix classes en el conservatori. En 1973 ocupa plaça de Director titular de la Banda Municipal de Sevilla, a més imparteix classes en el Conservatori d'aquesta ciutat fins a 1981 en el qual és baixa per a dedicar-se exclusivament a la Banda Municipal de Música.
Com a director convidat ha dirigit diverses Bandes com l'Orquestra del Conservatori de València, l'Orquestra Bètica de Sevilla, l'Orquestra Filharmònica de Sevilla i l'Orquestra Simfònica "Ciutat de Palma", entre d'altres.
Ha organitzat cursos de Direcció Coral, d'iniciació instrumental, orquestració i transcripció així com ha format part com a tribunal en nombrosos concursos tant de bandes com de corals o de composició a València, Badajoz i Sevilla.

## Distincions

Destaca el Premi Ateneo de Sevilla de 1980 per Himno a Sor Ángela de la Cruz. En 1989 va ser estrenada la seua obra Concert per a Trompeta i Banda guardonat en el Primer Concurs Internacional de Composició "Centenario del Litro" actuant com a solista Vicente Campos, Catedràtic de Trompeta del Conservatori de València. El setembre del 1991 s'estrena la seua obra Segon Concert per a Trompeta i Banda, obra premiada en el Memoràndum Vicente Lillo de Sant Vicent del Raspeig, actuant de solista José Ortiz Soriano, solista de l'Orquestra Nacional.
En 1998 obté el primer premi en el Concurs Nacional de marxes de l'Ajuntament de San Fernando (Cadis) sent atorgat el mateix premi l'any 2002. Aquest mateix any se li concedeix el primer premi en el concurs convocat per l'Ajuntament en la modalitat de Pasdoble de Concert.
Des de 1990 ocupa la Presidència del Col·legi Oficial de Directors de Bandes de Música Civils. També l'Ajuntament de la seua ciutat natal, li va retolar un carrer amb el nom de José Albero Francés. L'any 2008 va ser nomenat Fill Adoptiu de la localitat de Pego (la Marina Alta), on havia sigut director de la Banda Municipal de Música.
En 2012 se li atorga el premi de la revista "Harmonia Confrare" en la seua segona edició, dins d'un concert-homenatge a la seua carrera musical.

## Referències

«Albero Francés, José». Gran Enciclopedia Temática de la Comunidad Valenciana. Personalidades. Editorial Prensa Valenciana. 2009.
# Abd-al-Àkram (nom)

Abd-al-Àkram és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الأكرم, ʿAbd al-Akram) que literalment significa ‘Servidor del Més Noble’ o ‘del Més Generós’, essent ‘el Més Noble’ o ‘el Més Generós' un atribut de Déu. Si bé Abd-al-Àkram és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Akram... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "كرم". ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "كرم". ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. "كرم" (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ A més dels 99 noms o atributs de Déu «canònics», alguns musulmans accepten l'existència d'altres atributs o epítets de Déu, documentats bé a l'Alcorà bé en els hadits del Profeta; aquest seria el cas d'Al-Àkram.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Abd-al-Múqtadir (nom)

Abd-al-Múqtadir (àrab: عبد المقتدر, ʿAbd al-Muqtadir) és un nom masculí teòfor àrab islàmic que literalment significa ‘Servidor del Totpoderós’, essent «el Totpoderós» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Múqtadir és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Muqtadir, ‘Abdul Muqtadier... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «قدر». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. «قدر». ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. «قدر» (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Abd-al-Jawad (nom)

Abd-al-Jawad és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الجواد, ʿAbd al-Jawād) que literalment significa ‘Servidor del Generós’, essent ‘el Generós' un atribut de Déu. Si bé Abd-al-Jawad és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Jawad... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «جاد». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ A més dels 99 noms o atributs de Déu «canònics», alguns musulmans accepten l'existència d'altres atributs o epítets de Déu, documentats bé a l'Alcorà bé en els hadits del Profeta; aquest seria el cas d'al-Jawad.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Al-Àswad ibn al-Múndhir ibn Numan

Al-Àswad ibn al-Múndhir ibn Numan fou rei làkhmida d'Aràbia del 473 al 493. Va succeir al seu pare al-Múndhir (I) ibn Numan ibn Imri-l-Qays (431-473). El seu regnat és gairebé desconegut. A la seva mort el va succeir el seu germà al-Múndhir (II) ibn al-Múndhir (493-500)

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, V, 637
# Flor d'hivern

Flor d'hivern és el nom d'una varietat de pera europea Pyrus communis. Es tracta d'una varietat tradicional originària de Ponent que va tenir la seva millor època de conreu comercial abans de la dècada de 1960.
La flor d'hivern es una varietat de pera tardana que es cull normalment entre finals del mes de setembre i principis d'octubre, i com més tard es realitza la seua recol·lecció, més qualitat té el fruit. Es caracteritza per la seua mida, la forma aplatada, la seua coloració verd groguenca, de pell gruixuda amb una polpa blanca i sucosa i de sabor dolç.

## Referències

* ↑ D. Potter, T. Eriksson, R. C. Evans, S. Oh, J. E. E. Smedmark, D. R. Morgan, M. Kerr, K. R. Robertson, M. Arsenault, T. A. Dickinson & C. S. Campbell «Phylogeny and classification of Rosaceae» (PDF) (en inglés). Plant Systematics and Evolution, 266, 1–2, 2007, pàg. 5–43. 10.1007/s00606-007-0539-9.
* ↑ «Digital.csic.es/Descripción de variedades tradicionales del banco de germoplasma nacional del peral Aula Dei de Zaragoza, 'Flor de Invierno' 1964». digital.csic [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Al rescate de la fruta en peligro de extinción, Viveros Arbolé. Valle del Guadarranque, Navatrasierra (Cáceres, Extremadura)». hoy [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Soberaniaalimentaria.info/otros-documentos/actividades/552 Arbolé el vivero extremeño que rescata semillas antiguas». soberaniaalimentaria.info [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Cita-aragon.es/ Labor de prospección y recogida de recursos fitogenéticos autóctonos en la comarca de Daroca.». Recuperación de especies frutícolas y hortícolas antiguas [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «digital.csic.es Herrero, J. (1964). Cartografía de frutales de hueso y pepita. Zaragoza: Estación Experimental de Aula Dei (EEAD-CSIC), 5, 'Flor de Invierno' - Página 86». digital.csic [Consulta: 14 juny 2021].
* ↑ «Comença la campanya de la flor d’hivern, la darrera varietat de pera que es cull» (en castellà). UA1, 11-10-2024. [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Conclou la campanya de la pera amb 3.000 tones de flor d'hivern». Segre, 07-10-2023. [Consulta: 10 febrer 2025].
# Zedelgem

Zedelgem és un municipi belga de la província de Flandes Occidental a la regió de Flandes arrenosa, a la val del Plaatsebeek, un afluent del Kerkebeek. Es troba a mig camí a onze quilòmetres entre Brugge i Torhout.
El primer esment Sedelingem data del 1089 en un acte del comte de Robert II de Flandes i el capítol de Sant Donacià de Bruges.
El topònim data del perióde fràncic, devers el segle v. El súfix -gem, -hem, parent amb l'anglès home i l'alemany heim, significa assentament. El prefix és molt probablement un antropònim. En flamenc occidental es diu Zillegem (pronuncia zèl·legem) per la síncope molt freqüent en neerlandès de la «d» intervocàlica.

## Nuclis

El municipi és el resultat de la fusió, el 1r de gener de 1977 amb els antics municipis de Aartrijke, Loppem i Veldegem.
| # | Nom | Superfície | Població (01/01/2006) |
| I (V) | Zedelgem - Zedegem -De Leeuw | 15,34 | 7.354 |
| II | Aartrijke | 21,52 | 4.533 |
| III | Veldegem | 10,90 | 4.773 |
| IV | Loppem | 12,58 | 5.173 |
Font: Ajuntament de Zedelgem

## Localització

* a. Oostkamp
* b. Waardamme (Oostkamp)
* c. Ruddervoorde (Oostkamp)
* d. Torhout
* e. Wijnendale (Torhout)
* f. Ichtegem
* g. Eernegem (Ichtegem)
* h. Bekegem (Ichtegem)
* i. Zerkegem (Jabbeke)
* j. Snellegem (Jabbeke)
* k. Sint-Andries (Bruges)
* l. Sint-Michiels (Bruges)

## Demografia

* 1919: part de Veldegem (-7,68 km² i 2.264 habitants)
* 1977: fusió d'Aartrijke, Loppem i Veldegem (+45,00 km² i 11.983 habitants)

## Llocs d'interés

* Església de Llorenç

## Referències

* ↑ «Zedelgem». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 «Zedelgem» (en neerlandès). Agentschap Onroerend Erfgoed, 2017. [Consulta: 27 febrer 2023].
* ↑ Debrabandere, Frans «Onze gemeentenamen in het Westvlaams [Els noms de municipis en flamenc occidental]» (en neerlandès). Biekorf, volum 90, 1990, pàg. 57-58.
* ↑ Dhont, A.; Ramon, A. «Het politieke verhaal van een nieuwe gemeente». A: Leropy, P.J.. Vier maal een is vijf. Terugblik op 25 jaar fusiegemeente Zedelgem [Quatre per ú fan cinc: restrospectiva de vint-i-cinc anys de la fusió de Zedelgem] (en neerlandès), 2003, p. 9.-24.

## Enllaços externs

* Zedelgem - Lloc web oficial
# Mare de Déu de la Cova

La Mare de Déu de la Cova és una imatge mariana venerada a Calafell (Baix Penedès, Catalunya). La imatge original va ser destruïda durant la Guerra Civil espanyola, però la seva devoció s'ha mantingut al llarg del temps. L'any 1992, després d'haver estat custodiada en una casa particular, la Mare de Déu de la Cova va ser restituïda a la Cripta del Castell en un acte festiu.

## Processó de la baixada de la Mare de Déu de la Cova

Cada any, en el marc de la Festa Major de la Candelera, se celebra la Baixada de la Mare de Déu de la Cova. Aquesta processó, que té lloc durant el cap de setmana més proper a la festivitat, trasllada la imatge des de la Cripta del Castell fins a l'església de la Santa Creu, situada al centre del poble. La imatge roman a l'església fins al 2 de febrer, dia de la Candelera, quan és retornada al Castell. Aquesta tradició, molt arrelada entre els habitants de Calafell, compta amb la participació de diverses entitats locals com l'Espurna Drac de Calafell, els Gegants de Calafell, els Gegantons de la Bota i el Pubillatge de Calafell i del Camp de Tarragona. Els veïns i veïnes acostumen a acompanyar la processó amb espelmes. Quan la imatge arriba a l'església, s'interpreta el Cant a la Mare de Déu, una composició restaurada i adaptada per Xavier Jorba, músic de Calafell. A continuació, el Cor Parroquial i el Cor Orfeó Calafellenc interpreten el Cant dels Goigs.
La veneració a la Mare de Déu de la Cova forma part del patrimoni cultural i religiós de Calafell. El conjunt d'actes està organitzat per la Parròquia de la Santa Creu de Calafell i l'Associació La Bota.

## Evolució històrica

La devoció a la Mare de Déu de la Cova es remunta a l'Edat mitjana. L'església romànica del Castell, construïda al segle xi, custodiava una talla de fusta de 35 cm en estil Sedes Sapientiae, amb el Nen a la falda. A partir del segle xii, es van incorporar corones per simbolitzar la seva condició de Reina del Cel. Durant el Barroc (segle xvii i segle xviii), la imatge es vestia amb robes sumptuoses. El 1806 es traslladà a la nova església parroquial, i el 1851 es creà una nova imatge per a processons. Ambdues van ser destruïdes el 1936 durant la Guerra Civil. El 1955 es va encarregar una nova talla, sufragada per Teresa Grifols. Destinada a la Cripta del Castell, inicialment fou col·locada a la nova església parroquial I en una casa particular. El 1992, després de la restauració del Castell, es restablí el culte a la seva ubicació original.

## Referències

* 1 2 3 Tarragona, Diari de. «Calafell celebra la Baixada de la Mare de Deu de la Cova» (en castellà). [Consulta: 5 febrer 2025].
* 1 2 3 «Festa Major de la Candelera: BAIXADA DE LA MARE DE DÉU DE LA COVA, CANT A LA MARE DE DÉU... | Ajuntament de Calafell». [Consulta: 5 febrer 2025].
* 1 2 «Festa de la Candelera (Calafell) , Festa Major d'hivern de la Mare de Deu de la cova / Inici - Patrimoni festiu - Generalitat de Catalunya». [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ Romeu, Rafael «Les quatre imatges de la Mare de Déu de la Cova». InfoCalafell, 2-2025, pàg. 12.