# Lleterola fosca

La lleterola fosca (Lactarius fuliginosus) és una lleterola que pertany a la secció Plinthogalus del gènere Lactarius. Es tracta d'una lleterola del grup de lleteroles de llet rosada que es caracteritzen pel fet que la carn i el làtex són blancs i, en contacte amb l'aire, canvien a rosa o vermell rosat. S'associa a arbres del gènere Quercus, Castanea i Fagus i, probablement, amb coníferes.

## Taxonomia

Espècie descrita per primera vegada pel metge austríac Karl von Krapf al volum 1 i, il·lustrat al volum 2. El biòleg suec Elias Magnus Fries el va sancionar el 1821 com Agaricus fuliginosus a la seva obra Systema Mycologicum. El mateix autor, l'any 1838, el trasllada al gènere Lactarius.
Es tracta d'una espècie sovint mal interpretada, així Lactarius fuliginosus sensu Konrad & Maubl., Ic. sel. Fung. 10: pl. 324. 1937 (= L. azonites), o L. fuliginosus sensu Neuhoff, Milchlinge: pl. 11, fug. 46, 1956 (= L. ruginosus).
L'epítet llatí fuliginosus significa "ple de sutge" o "sutge".

## Iconografia

Bulliard, Hist. Champ. Fr.: pl. 567, fig. 3. 1792, com Agaric azonite
Basso, Lactarius: 655. 1999
Kibby, British Milkcaps:102. 2014
Bolets de Catalunya (2024): Vol. XLIII fig. 2123

## Descripció
### Descripció macroscòpica

Bolet de mida mitjana, de 3-10 cm de diàmetre, lleugerament deprimit, pot presentar un umbó central.
Barret no zonat, més fosc en el centre; de color variable però homogeni, uniforme, de bru fuliginós pàl·lid a bru grisenc, però mantenit sempre tonalitats clares.
Marge regular, llis, mai solcat.
Superfície una mica vellutada, seca.
Làmines mitjanament denses, cremoses de jove, ben aviat crema ocràcies amb tons rosàcis; bru vermelloses al frec o en les ferides
Cama llisa, no vellutada; del color del barret o més pàl·lida; amb la longitud igual o superior al diàmetre del barret
Carn blanca, esdevé rosàcia un cop tallada; acre al tast; làtex abundant, blanc, que esdevé rosa-fúcsia en minuts, immutablem al separar-lo de la carn, picant

### Descripció microscòpica
## Hàbitat

Des de l’estiu a la tardor; en tota mena de sòls; només de localitats montanes; vora planifolis, roures o faigs, o en boscos mixtes de planifolis i coníferes, però establint micorrizes amb planifolis.

## Distribució geogràfica

Ocasional, probablement menys freqüent de l’assenyalat per confusió amb altres espècies properes. S'ha citat de Catalunya, Menorca., i País Valencià.

## Espècies semblants

La lleterola clapada de roure (Lactarius azonites) es reconeix per la cama blanquinosa, el barret clapat, les làmines irregulars i, que en envellir, solen ser anastomosades; la carn es torna ràpidament rosada. La lleterola fosca (Lactarius fuliginosus) té la cama grisa i el barret fosc.
Si la lleterola fosca creix en un bosc de coníferes, també es pot confondre amb la lleterola mascarda de pícea ( Lactarius picinus ), els cossos fructífers de la qual són, però, de color sèpia a gairebé bru negrós fosc. De fet, els exemplars de L. picinus són sempre més foscos que els de L. fuliginosus, probablement també pel fet que la majoria d'identificacions de camp es basen en aquestes possibles diferències. Les anàlisis moleculars indiquen que existeixen alguns exemplars de lleterola mascarda de pícea que són clars i altres de lleterola fosca que són gairebé negres. Microscòpicament no hi ha diferències. Per tant, els exemplars de boscos de pícees sense anàlisis moleculars cal tractar-los com a de identificació dubtosa.
No sempre són fàcils de distingir les espècies de la secció Plinthogali (caps de llet de corall), a la qual pertany el casquet de sutge. Especialment el casquet de llet fumada ( Lactarius azonites ) , que està a prop i es troba en llocs comparables, té un aspecte molt similar. No obstant això, aquest té un casquet irregularment doblegat, més gruixut i normalment més clar i una tija que és de color significativament més clar que el casquet i de vegades fins i tot és completament blanc. A més, les seves brànquies sovint estan connectades transversalment i la carn s'enrogiix més ràpidament.
Són properes la lleterola clapada llenegosa (Lactarius acris), de fagedes, però és la única de barret també pàl·lid però llenegós i que la llet esdevé rosa amb rapidesa tot i aïllar-la de la carn. En fagedes també podem trobar la lleterola clapada de fageda (Lactarius pterosporus), lleterola rossa de fageda (Lactarius ruginosus) i lleterola mascarda (Lactarius romagnesii). Es tracta de lleteroles de llet rosada que tenen les crestes esporals molt marcades, molt més altes que les de la lleterola clapada de roure o la lleterola fosca.
En boscos de coníferes, en especial de pícees, podem trobar la lleterola mascarda de mugró (Lactarius lignyotus) i la lleterola mascarda de pícea (Lactarius picinus). Ambdós tenen la cama fosca, també la lleterola mascarda.
També és molt semblant el casquet de faig marró fosc ( Lactarius romagnesii ), que és considerat sinònim per molts autors. Les dues espècies es troben en llocs comparables i només es poden distingir de manera fiable mitjançant un microscopi. En el casquet de llet sutge, l'ornament d'espores fa com a màxim 1,5 µm d'alçada, mentre que en el casquet de faig de color marró fosc pot arribar als 2,5 µm d'alçada. La pell del casquet d'ambdós bolets també té una estructura diferent. A la natura, el casquet de faig de color marró fosc es pot reconèixer pel fet que la seva llet forma fils de goma quan es toca.

## Usos
### Gastronomia

No comestible

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia. II. El Papiol: Editorial Efadós, 2022. ISBN 978-84-18243-12-7.
* ↑ Noordeloos, Machiel E.; Kuyper, Thomas W.; Vellinga, Else Christine. Flora agaricina neerlandica: critical monographs on families of agarics and boleti occurring in the Netherlands. Rotterdam: A. A. Balkema publ, 1988, p. 1-169; 127. ISBN 978-90-6191-861-5.
* 1 2 Stubbe, Dirk; Verbeken, Mieke «Lactarius subg. Plinthogalus: The European taxa and American varieties of L. lignyotus re-evaluated». Mycologia, 104 (6), 2012, pàg. 1490–1501. DOI: https://doi.org/10.3852/12-039.
* ↑ Krapf, Karl “von”. Karls von Krapf ... Ausführliche Beschreibung der in Unterösterreich, sonderlich aber um Wien herum wachsenden, und in der Stadt zum Verkauf sowohl erlaubten, als unerlaubten eßbaren Schwämme: sammt den ihnen ähnlichen uneßbaren schädlichen, giftigen, oder auch verdächtigen ; ihren Kennzeichen, ihrer gewöhnlichen Zubereitung, und den schädlichen Zufällen, welche die letztern im menschlichen Körper verursachen ; nach der Linneischen Haupteintheilung in systematischer Ordnung vorgetragen (en alemany). Band 1. Wien: in der Jakob Anton Edler von Ghelenschen Buchhandlung, 1782.
* ↑ Krapf, Karls von. Karls von Krapf ausführliche Beschreibung der in Unterösterreich, sonderlich aber um Wien herum wachsenden ... essbaren Schwämme, sammt den ihnen ähnlichen unessbaren, schädlichen, giftigen, oder auch verdächtigen, etc. Àustria: (n.p.).. 2, 1782, p. Tab. IV fig. 5-7.
* ↑ Fries, Elias Magnus. Systema mycologicum : sistens fungorum ordines, genera et species, huc usque cognitas, quas ad normam methodi naturalis determinavit. 1. Lundae: Ex Officina Berlingiana, 1821, p. 1-520, 73. DOI 10.5962/bhl.title.5378.
* ↑ Fries, Elias Magnus. Epicrisis Systematis mycologici, seu synopsis Hymenomycetum. Upsaliae: Typographia Academica, 1838, p. 1-610, 348.
* 1 2 Noordeloos, Machiel E; den Bakker, Henk C; van der Linde, Sietse; Verbeken, Annemieke; Nuytinck, Jorinde «Flora Agaricina Neerlandica Volum 7 Boletales & Russulales». Flora Agaricina Neerlandica. Edizioni Candusso, 2018, pàg. 1-632; 340.
* ↑ Bulliard, Pierre. Herbier de la France; ou, Collection complette des plantes indigenes de ce royaume; avec leurs proprie´te´s, et leurs usages en medecine. 12. Paris: Chez l'auteur, Didot, Debure, Belin, 1792, p. 529-576, pl. 567, fig. 3. DOI https://doi.org/10.5962/bhl.title.5365.
* ↑ Basso, Maria Teresa. Fungi Europaei. 7: Lactarius Pers. / Maria Teresa Basso. 7. Alassio: Mykoflora, 1999, p. 653, 655. ISBN 978-88-87740-00-4.
* 1 2 Bolets de Catalunya «Lactarius fuliginosus (Fr.) Fr.». Bolets de Catalunya.. Societat Catalana de Micologia, XLIII, 2024, pàg. Lám. 2123.
* 1 2 3 Laessøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of temperate Europe. Princeton Oxford: Princeton University Press, 2019. ISBN 978-0-691-18037-3.
* ↑ Heilmann-Clausen, Jacob; Verbeken, Annemieke; Vesterholt, Jan. The genus Lactarius. 2. Dr. Ort nicht ermittelbar: Verlag nicht ermittelbar, 2000. ISBN 978-87-983581-4-5.
* ↑ Knudsen, Henning; Vesterholt, Jan. Funga Nordica: agaricoid, boletoid and cyphelloid genera. Copenhagen: Nordsvamp, 2008. ISBN 978-87-983961-3-0.
* ↑ «Lactarius fuliginosus (Fr.) Fr.». GBIF (Global Biodiversity Information Facility).
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya». Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona..
* ↑ Siquier, José L; Salom, Joan Carles. Catálogo de Hongos y Mixomicetos de las Islas Baleares. Micobalear,CB.
* ↑ «Catálogo Micologico Valenciano». SOMIVAL (Sociedad Micológica Valenciana).