OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tataouine

Tataouine (àrab: تطاوين, Taṭāwīn) és una ciutat de Tunísia, capital de la governació de Tataouine, la més meridional del país, 525 km al sud de Tunis. La municipalitat té 59.346 habitants i és capçalera de les delegacions de Tataouine Nord i Tataouine Sud.

## Economia

La seva economia és agrícola i turística, amb els ksour, pobles amazics fortificats construïts entre el segle xv i el segle xvi, dels quals el més conegut és el Ksar Ouled Soltane, al sud-est de la ciutat. Cada any s'hi celebra el Festival des Ksour, al març. A la zona dels ksour, s'hi van rodar algunes escenes de la Guerra de les Galàxies, de George Lucas.

## Història

La ciutat de Tataouine fou fundada pels francesos per controlar la zona sud del país, llavors poblada per nòmades, i el seu nom vol dir ‘font d'aigua’ en llengua amaziga.

## Administració

La ciutat forma una municipalitat o baladiyya, amb codi geogràfic 53 11 (ISO 3166-2:TN-12).
Al mateix temps, està repartida entre dues delegacions o mutamadiyyes, Tataouine Nord (codi geogràfic 53 51) i Tataouine Sud (53 52), dividides en quinze sectors o imades cadascuna.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 161. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 120-122. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
# The Redskins

The Redskins va ser un grup musical anglès de la dècada del 1980 conegut per la seva ideologia trotkista, la seva imatge skinhead i les seves cançons ballables. La seva música combinava influències del soul, el rockabilly, el pop i el punk rock.

## Història

La banda es va formar a York el 1982, a partir de la dissolució del grup punk No Swastikas, amb Chris Dean (veu/guitarra), Martin Hewes (baix) i Nick King (bateria). Chris Dean va escriure per a la revista NME amb el pseudònim de «X. Moore». Dean i Hewes eren membres del Socialist Workers Party. Els membres de la banda eren skinheads i van inspirar el moviment redskin.
El grup va publicar el seu primer senzill, «Lev Bronstein», al segell discogràfic CNT Productions el 1982, i un segon senzill, «Lean on Me», també a CNT abans de signar amb London Records. El 10 de juny de 1984, un grup de neonazis va atacar el públic en un concert seu al festival Jobs for a Change', patrocinat pel Greater London Counci. El novembre de 1984, en una aparició a The Tube de Channel 4, el grup va convidar un miner en vaga a l'escenari a pronunciar un discurs durant la seva actuació i de manera sobtada es va tallar el so del micròfon. The Redskins va publicar un àlbum complet, Neither Washington Nor Moscow, i dos senzills més abans de separar-se a finals de 1986.

## Membres

* Chris Dean (veu, guitarra)
* Martin Hewes (baix, veu)
* Nick King (bateria, 1982–1985)
* Paul Hookham (bateria, 1985–1986)
* Lloyd Dwyer (saxo, 1982–1985)
* Steve Nicol (trompeta, 1982–1985)
* Kevin Robinson (trompeta, 1986)
* Trevor Edwards (trombó, 1986)
* Ray Carless (saxo tenor, 1986)

## Discografia
### Àlbums

* Neither Washington Nor Moscow, 1986 (Decca FLP1, No.31 UK Albums Chart)
* Neither Washington Nor Moscow (CD, 1997, London Records 828864, reedició amb dos cançons inèdites)
* Live, 1995 (Dojo)
* Epilogue, 2010 (Insurgence)

## Referències

* ↑ «Redskins | Biography, Albums, Streaming Links». AllMusic. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Home | Neither Washington Nor Moscow». Redskins.co.uk. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «The Redskins Tribute: A Flame That Can't Be Dimmed». Arxivat de l'original el 17 April 2006. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «The Redskins:Brothers Under The Skin». Geocities.ws, 30-07-1983. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Struggling for soul-cialism». SocialistWorker.org, 27-05-2010. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «A fine lung » Into the light: The Redskins», 17-08-2010. Arxivat de l'original el 2010-08-17. [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ «Interview -> the Redskins – 1986». Sozialismus-von-unten.de. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Nicky Crane: The secret double life of a gay neo-Nazi – BBC News». BBC, 06-12-2013. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «The Redskins: Norman Strike Article». Geocities.ws, 31-03-1986. [Consulta: 1r juny 2020].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 12 December 2013. [Consulta: 10 desembre 2013].
* ↑ «The Redskins Epilogue Album Review». Soundsxp.com, 09-03-2010. [Consulta: 1r juny 2020].
# Tomàs Carreras i Artau

Tomàs Carreras i Artau (Girona, 3 d'abril de 1879 - Barcelona, 23 d'octubre de 1954) va ser un filòsof, etnòleg i polític català.

## Biografia

Fill de Tomàs Carreras i Mas natural de Figueres d'ofici impressor i de Concepció Artau i Barnoya de Girona. Net de Tomàs Carreras i Mas natural de Barcelona també impressor fundador dels Carreras (impressors). Per la banda materna era net de Joan Artau i Barrera propietari de l'Antiga Sala Odeon de Girona.
Tomàs Carreras va ser catedràtic d'ètica a la Universitat de Barcelona des del 1912 i fins al 1949. Va crear l'Arxiu d'Etnografia i Folklore de Catalunya. A més, va ser membre de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Juntament amb Jaume Serra i Húnter i Ramon Turró i Darder, van fundar l'any 1923 Societat Catalana de Filosofia, filial de l'Institut d'Estudis Catalans.
Conjuntament amb el seu germà Joaquim Carreras i Artau, va obtenir el premi de l'Asociación Española para el Progreso de las Ciencias, per la publicació entre 1939 i 1943 la Historia de la filosofía española. Filosofía cristiana de los siglos XIII al XV (en castellà). El 1946 va esdevenir el primer president de l'Institut d'Estudis Gironins i redactor dels Annals Gironins.
En el camp polític, va ser militant de la Lliga Regionalista i a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1932 va ser elegit diputat per a la província de Girona. A l'inici de la Guerra Civil Espanyola, pel seu compromís catòlic, va haver de fugir del país i el seu arxiu va disperar-se. Després de la guerra va ser ponent de cultura al primer ajuntament que es formà a Barcelona a més de col·laborar en la creació de l'Orquestra Municipal de Barcelona l'any 1944 i museus com el Museu Etnològic.

## Bibliografia

* Lluís Calvo i Calvo, Tomàs Carreras i Artau o el tremp de l'etnologia catalana. Barcelona, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1994

## Referències

* ↑ «Arxiu Parroquial.Catedral de Girona.Baptismes 1879 pàg.394». Arxiu Diocesà de Girona, 03-04-1879. [Consulta: 23 octubre 2019].
* ↑ «Folkloristes, etnògrafs i institucions». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: juliol 2013].
* ↑ Tomas Carreras i Artau, Pórtico als Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 1947, pàgines V-VII
* ↑ Montserrat Garrich, «Tomàs Carreras i Artau. Semblança biogràfica» Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine., Universitat de Barcelona, Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació, 2010
# Casarecce

Casarecce (de l'italià casereccio, «fet a casa») és un tipus de pasta originari de Sicília que té forma de pergamí enrotllat.

## Referències

* ↑ «When Pasta Met Sauce». Chow Hound. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ «Barilla Casarecce» (en anglès australià). Barilla Casarecce. [Consulta: 31 juliol 2018].
* ↑ «Casarecce amb ricotta i espinacs #amorplatúnic», 13-03-2014. [Consulta: 13 novembre 2024].
# Misconduct

Misconduct és un grup suec de música hardcore punk format a la ciutat de Kristinehamn l'any 1995.

## Trajectòria

Misconduct es va formar inspirat per l'escena hardcore old school dels anys 1980 i principis dels 1990. Els primers enregistraments de la banda van aparèixer entre 1997 i 2001 editats per la discogràfica sueca Bad Taste Records.
Des de l'EP New Beginning, de l'nay 2002, Misconduct signà un contracte amb el segell Side By Side Records, fundat aquell mateix any per Marielle, la parella del cantant Fredrik Olssons. Amb l'àlbum United as one, del 2003, Misconduct va matisar el seu estil musical influït pel hardcore melòdic i el punk rock. L'àlbum va tenir un èxit enorme i els videoclips de les cançons New Beginning, No Boundaries i Side by Side es van emetre a la televisió escandinava. L'abril de 2010, Misconduct va publicar l'àlbum One Step Closer amb la discogràfica I Scream Records.
Misconduct ha tocat arreu del món, compartint escenari amb bandes com Bad Religion, Adhesive, Sick of It All, Hatebreed, Satanic Surfers, Slapshot, AFI, Anti-Flag, Ignite, Chixdiggit o Dropkick Murphys.

## Discografia
### Maqueta

* Like The Old Days (1996)

### EP

* A Change (1997, Bad Taste Records)
* Signed In Blood (1998, Bad Taste Records)
* Split amb The Almighty Trigger Happy (2000, Bad Taste Records)
* New Beginning (2002, Side By Side Records)
* Building Bridges (compartit amb HSD, 2006, Engineer Records / Side By Side Records)
* Raise Your Voices (2007, Side By Side Records)

### Àlbums

* …Another Time (1997, Bad Taste Records)
* A New Direction (1999, Bad Taste Records)
* One Last Try (2001, Bad Taste Records)
* United As One (2003, Side By Side Records)
* 10 Years Of… 1995 (2005, Side By Side Records)
* One Step Closer (2010, I Scream Records)
* Blood On Our Hands (2013, Side By Side Records)

## Referències

* ↑ «MISCONDUCT». [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ «Misconduct to record new album and re-release 'One Step Closer'» (en anglès). Arxivat de l'original el 2020-02-06. [Consulta: 6 febrer 2020].
* ↑ «Misconduct». Discogs. [Consulta: 6 febrer 2020].
# Depressió melancòlica

La depressió melancòlica, o depressió amb trets melancòlics, és un subtipus de depressió major en DSM-IV i DSM-5.

## Signes i símptomes

Requereix almenys un dels símptomes següents:
* Anhedonia (la incapacitat de trobar plaer en coses positives) o malenconia general
* Falta de reactivitat de l'estat d'ànim (és a dir, l'estat d'ànim no millora en resposta a esdeveniments positius)
I almenys tres dels següents:
* Depressió que és subjectivament diferent de la pena o la pèrdua
* Pèrdua de pes important o pèrdua de gana
* Agitació o retard psicomotriu
* Es desperta de bon matí
* Sentiment de culpa excessiva
* Pitjor estat d'ànim al matí
Les característiques melancòliques s'apliquen a un episodi de depressió que es produeix com a part del trastorn depressiu major o del trastorn bipolar I o II.

## Referències

* ↑ Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders - Text Revision. Arlington VA: American Psychiatric Publishing, 2008, p. 419–420. ISBN 978-0-89042-025-6.
# Papers: Revista de Sociologia

«Papers. Revista de Sociologia» és una revista acadèmica del Departament de Sociologia de la Universitat Autònoma de Barcelona fundada l'any 1972; és la degana de les revistes catalanes de sociologia i va ser promoguda pel Departament de Sociologia de la Universitat Autònoma de Barcelona. Es publica en català i castellà, té una periodicitat trimestral i tots els seus continguts estan disponibles en format electrònic de manera gratuïta. Des de l'any 2011, compta amb la seva pròpia web.
El número 9 de la revista, publicat a principis de 1979, va ser dedicat monogràficament al feminisme. Amb el títol de Dona i societat, va donar veu a professores i estudiants de sociologia i debatre l'obra La mujer en la Guerra Civil Española, de Carmen Alcalde. Una crònica de l'època de La Vanguardia va equiparar la iniciativa a la de la revista francesa Tel Quel, que l'hivern de 1977 també va dedicar les seves pàgines al feminisme. També tracta altres temes entorn des d'un prisma sociològic, com ara les noves formes de família.
El 1982, amb la publicació del número 17, va iniciar una nova etapa amb Marina Subirats com a directora i un consell de redacció format per Judith Astelarra, Salvador Cardús, Joaquim Casal, José Luis Crespán, Joan Estruch, Maria Jesús Izquierdo, Fausto Miguélez i Adolfo Perinat. La revista era editada per Edicions 62 i Península.

## Referències

* 1 2 «Nova etapa de Papers, revista de sociologia de Bellatera». Avui, 29-06-1982. [Consulta: 19 març 2024].
* ↑ «Sobre la revista» (en castellà). Papers. Revista de sociologia. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «La mujer en la cultura y la sociedad» (en castellà). La Vanguardia, 14-09-1979. [Consulta: 19 març 2024].
* ↑ «història de la família». Diccionari enciclopèdic d'historiografia catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 26 març 2024].

## Enllaços externs

* Papers: Revista de Sociologia - Lloc web oficial
# Dimítrios Gaziadis

Dimítrios Gaziadis (grec modern: Δημήτριος Γαζιάδης) (Atenes, 1897 -1961) fou un director de cinema, considerat un dels pioners del cinema grec.

## Biografia

Va estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic abans d'endinsar-se en el món del cinema. Fou assistent de personalitats com Georg Wilhelm Pabst, Ernst Lubitsch, Alexander Korda Ewald o André Dupont. Va tornar a Grècia després de la Guerra Greco-Turca (1919-1922) com a director de documentals de notícies. Les seves imatges li van servir el 1921-1922 per fer una pel·lícula de propaganda de la derrota grega: El miracle grec (Το Ελληνικόν Θαύμα) que mai va ser distribuïda.
Va crear al costat dels seus germans Kosta (que era operador als Estats Units) i Mikhail productora Dag-Films, responsable de la gran majoria de pel·lícules gregues destacades dels anys 1920. Va continuar produint documentals històrics fins al 1955.

## Filmografia

* 1921 Το Ελληνικόν Θαύμα (El Miracle grec)
* 1927 Les Fêtes delphiques
* 1927 Έρως και κύματα
* 1929 Το λιμάνι των δακρύων
* 1929 Αστέρω
* 1929 Η Μπόρα
* 1930 Απάχηδες των Αθηνών
* 1930 Φίλησέ με Μαρίτσα
* 1932 Έξω φτώχεια

## Referències

* 1 2 3 Michel Demopoulos (dir.), Le Cinéma grec, Paris, Centre Georges Pompidou, coll. « cinéma/pluriel », 1995, 263 p. (ISBN 978-2-85850-813-6)
* ↑ Vrasidas Karalis, A History of Greek Cinema, New York et Londres, Continuum, 2012, 318 p. (ISBN 978-1-4411-9447-3)
# Victoria Santa Cruz

Victoria Santa Cruz (Lima, 27 d'octubre de 1922 - Lima, 30 d'agost de 2014) va ser una compositora, coreògrafa i dissenyadora peruana, exponent de l'art afroperuà.

## Biografia

Filla de Nicomedes Santa Cruz Aparicio i Victoria Gamarra, es va iniciar al món de l'espectacle amb el grup de dansa i teatre Cumanana (1958), al costat del seu germà menor Nicomedes Santa Cruz Gamarra, poeta. Becada pel govern francès, va viatjar a París per estudiar a la Universitat del Teatre de les Nacions (1961) i a l'Escola Superior d'Estudis Coreogràfics. En aquesta última va destacar com a creadora i dissenyadora del vestuari de l'obra El retablo de don Cristóbal, de Federico García Lorca, i en La rosa de papel, de Ramón del Valle Inclán.
De tornada al seu país, va fundar l'any 1968 la companyia Teatro y Danza Negras del Perú, amb la qual va realitzar presentacions en els millors teatres nacionals, així com a la televisió. Aquest grup va representar el Perú en les festivitats en ocasió dels Jocs Olímpics de Mèxic 1968, en les quals va rebre medalla i diploma per la seva tasca.
Posteriorment, el 1969, va realitzar gires en diverses ciutats dels Estats Units i en tornar a Lima al maig del mateix any va ser nomenada directora del Centro de Arte Folklórico, avui Escuela Nacional Superior de Folklore. En el primer Festival i Seminari Llatinoamericà de Televisió organitzat per la Universitat Catòlica de Xile el 1970, va guanyar el premi com la millor folklorista, i a l'any següent va ser convidada pel govern de Colòmbia per participar en el Festival de Cali. Va participar com a directora d'escena del Primer Festival d'Art Negre del Perú, organitzat a la ciutat de Cañete el 1971, esdeveniment dirigit pel seu germà Nicomedes. Va ser directora del Conjunt Nacional de Folklore de l'Institut Nacional de Cultura (INC) entre 1973 i 1982, i en aquesta condició va realitzar una reeixida gira per Estats Units, Canadà, El Salvador, Guatemala, França, Bèlgica, Suïssa i el Principat de Mònaco.
Una vegada finalitzat l'exercici del seu càrrec, va fer de professora convidada (1982), assistent (1983-1989) i vitalícia (1989-1999) a la Universitat Carnegie Mellon. Ha dirigit tallers en diferents països com Rússia, Israel, Canadà, Dinamarca, Espanya, Itàlia i l'Argentina.
Residia a Lima, Perú, quan va morir als 91 anys, a causa de la seva avançada edat i un debilitament en la seva salut.

## Referències

* ↑ «Victoria Santa Cruz en la memoria de las mujeres negras» (en castellà). Revista Crisis, 30-08-2021. [Consulta: 31 agost 2022].
* ↑ Murió Victoria Santa Cruz, difusora de la cultura negra El Comercio, 30 d'agost de 2014
* ↑ «Victoria Santa Cruz falleció hoy a los 91 años.». Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 22 juliol 2017].
* ↑ «Victoria Santa Cruz murió este sábado a los 91 años Peru21 30 d'agost de 2014». Arxivat de l'original el 2016-09-19. [Consulta: 22 juliol 2017].

## Vegeu també

* Afroperuà
* Danses afroperuanes
* Música criolla i afroperuana
* Silvia Albert Sopale
# Jean-François de Bourgoing

Jean-François de Bourgoing, baró de Bourgoing (Nevers, 20 de novembre de 1748 - Carlsbad, 20 de juliol de 1811) va ser un diplomàtic i escriptor francès, ambaixador de França a Espanya.
Havent conclòs els seus estudis primaris en el col·legi militar de París, va ser enviat pel govern a Estrasburg, on va estudiar el dret públic, sent deixeble del cèlebre doctor Kucler. Després va emprendre la carrera militar, va ser nomenat secretari d'ambaixada a l'edat de 20 anys i poc després encarregat dels negocis de França prop de la dieta de Ratisbona. Va estar després agregat a l'ambaixada d'Espanya i va esdevenir ambaixador quan Mr. de Montmorin va ser cridat a París en 1777. En 1787 i 1791 fou enviat per la cort de França a Hamburg en qualitat de ministre plenipotenciari i després vingué a exercir les mateixes funcions a Madrid. Va poder salvar-se de les proscripcions de la revolució francesa, i fins i tot sembla que inspirà certa confiança al govern republicà, ja que exercí en la seva ciutat natal el primer càrrec municipal durant el regnat del Terror. Quan Bonaparte va ser nomenat primer cònsol, fou enviat a Estocolm en qualitat de ministre plenipotenciari i en 1808 fou escollit per anar a Dresden a tractar dels interessos del govern imperial. S'havia afeblit la seva salut i en 1811 va anar a prendre les aigües a Karlovy Vary on va morir en 20 de juliol d'edat de 62 anys.

## Obra

Va publicar diverses obres, entre les quals destaquen:
* Nuevo viaje a España o Bosquejo del estado actual de la monarquía, 1789, cinco tom. en 8 con un atlas titulado: Cuadro de la España moderna.
* Memorias históricas y filosóficas sobre Pío VI y su pontificado hasta su retirada a Toscana, 1798, dos tomos en 8
* Historia de los Flibustieres, Archenholtz, París, 1804, en 8
* Historia de Carlomagno, profesor Hegewisch, 1805 en 8

## Referències

* ↑ Diccionario histórico o Biografía universal compendiada. Tom 3. Barcelona: Narciso Oliva, 1831, p. 57.
# Cardona i Munné SA

Cardona i Munné SA és una societat anònima creada el 1933 i que encara existeix, encara que no té activitat.

## Història

Els seus orígens es remunten al 1902, quan Enric Cardona i Panella va constituir amb els seus cunyats Joan i Bernat Canadell i Paradeda la raó social Canadell i Cardona, dedicada al negoci de comissions i representacions, sota la gerència dels dos primers (1.000 pessetes cadascú) i l'aportació de 2.000 pessetes del tercer. Tenien un magatzem de vidres plans, cristalls i metalls al carrer de Lancaster, 6 traslladat després al carrer Nou de la Rambla, 36.
El 1904, Bernat Canadell es va retirar del negoci, i va entrar-hi Àngel Munné i Salvitja (o Salvitcha), amb la qual cosa la societat es diria Canadell, Cardona i Munné. Munné, que morí el 1906, estava casat amb Elvira Arolas i Xuriach, i el seu fill Francesc Munné i Arolas (assassinat el 1938 durant la Guerra Civil espanyola), era el marit de Rita Cardona i Canadell, filla d'Enric Cardona.
Després de la liquidació de la societat, Cardona continuaria el seu propi negoci al carrer Nou de la Rambla, 39-41, que a més inclouria articles de pisa sanitària. Va obrir-ne sucursals al carrer de Vergara, 1 (cantonada amb Balmes) i a Lleida, on el 1928 va establir un taller dedicat a la fabricació de vidres plans i bisellats. El 1933, i amb la participació del seu gendre, es va constituir la societat Cardona i Munné SA, la gamma de productes de la qual incloïa escalfadors d'aigua i neveres.
Enric Cardona va morir l'octubre del 1966, als 95 anys, i l'empresa va continuar amb el seu net Joan Munné i Cardona al capdavant fins a la dècada de 1980, quan l'edifici del carrer Nou va ser enderrocat.

## Referències

* ↑ «CARDONA Y MUNNE SA». e-informa. [Consulta: 21 juliol 2022].
* ↑ Revista ilustrada de banca, ferrocarriles, industria y seguros, 25-01-1902, p. 42.
* ↑ Anuario-Riera, 1902, p. 673.
* ↑ Anuario-Riera, 1903, p. 684.
* ↑ Revista ilustrada de banca, ferrocarriles, industria y seguros, 10-04-1904, p. 189.
* ↑ Anuario-Riera, 1904, p. 855.
* ↑ La Veu de Catalunya (edició vespre), 08-12-1906.
* ↑ La Veu de Catalunya (edició matí), 18-10-1918.
* ↑ La Vanguardia, 08-04-1938, p. 4.
* ↑ El Diluvio, 25-04-1929, p. 20.
* ↑ Gaceta de Madrid, 28-03-1928, p. 1971.
* ↑ Boletín del Fomento de las Artes Decorativas, 03-1955, p. 45.
* ↑ La Vanguardia, 22-10-1966, p. 37.
* ↑ «11 patentes, modelos y diseños de MUNNE CARDONA,JUAN». patentados.com.
# Tō-ji

El Tō-ji (東寺, 'temple de l'Est') és un temple budista japonès de la secta shingon, situat a Kyoto. El seu nom oficial és Kyō-ō-gokoku-ji (教王護国寺), però és més conegut amb el nom de Tō-ji. Va ser fundat l'any 823 pel cèlebre sacerdot Kōbō Daishi (弘法大師, igualment conegut amb el nom de Kūkai: 空海) a petició de l'emperador Saga.
El temple és famós per la seva pagoda (goju no tō), que mesura 57 metres d'alçària, cosa que en fa la major torre de fusta del Japó. La seva reconstrucció, que va ser manada pel Shōgun Tokugawa Iemitsu, data, doncs, del període Edo.
La sala principal (Kon-dō) ha estat erigida l'any 796 i destruïda durant un incendi el 1486.
És Toyotomi Hideyori qui en decideix la reconstrucció el 1603. Aquesta sala conté les estàtues del Buda de la guarició, Yakushi-nyorai, i dels seus servidors, Nikk i Gakk Bosatsu.

## Referències

* ↑ Ponsonby-Fane, R. (1956). Kyoto: the Old Capital of Japan, 794-1869, p. 197.

## Bibliografia

* Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon. (1956). Kyoto: the Old Capital of Japan, 794-1869. Kyoto: The Ponsonby Memorial Society.

## Galeria

* Estàtua de Nikkō al Kon-dō
* Estàtua de Yakushi-nyorai al Kon-dō