OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Liburna

La Liburna' o Liburnica és una embarcació que té el seu origen a la Libúrnia, província de Dalmàcia i que s'emprava en la pirateria.
Amb l'auxili d'aquestes naus va vèncer August a Marc Antoni en la cèlebre batalla d'Àccium i des de llavors les armades romanes les van preferir. Les construïen amb les fustes de xiprer, de làrix i d'avet, amb clavaó de coure amb preferència a la de ferro.
Hi havia liburnes amb un ordre de remers (monorremes), com diu Augustine Jal en la seva obra Arquéologie Navale , París, 1840. Afegeix que devien ser lleugeres, fàcils de governar i poc elevades. Altres més capaços, de dos, tres, quatre, cinc i fins i tot asseguraven que en la batalla d'Àccium n'hi va haver de sis ordres i de més, com admet Vegeci en Epitoma rei militaris .
Segons Eutropi portaven esperó.
Cadascuna tenia un contramestre (còmit segons la denominació medieval) que ensenyava i exercitava diàriament en les seves respectives maniobres als remers, pilots i soldats. Les majors portaven d'avançada una falua de quaranta rems per fer la descoberta, sorprendre les naus enemigues, interceptar els seus combois i avisar de la seva derrota i de les seves intencions. Perquè no fossin albirades pels enemics les pintaven, així com les veles i eixàrcies d'un color "verd marí" perquè passessin inadvertides al mar i del mateix color vestien als mariners i soldats que anaven embarcats en aquestes naus.

## Velocitat de les liburnes

Segons estudis realitzats, alguns experts estimen que algunes liburnes podien assolir els 14 nusos navegant a vela i uns 8 nusos amb els rems. Altres articles estimen que la velocitat de les liburnes devia ser inferior a la dels trirrems.

## Les liburnes descrites per Vegeci

En una traducció al castellà de Flavius Renatus Vegetius es pot llegir una descripció de les liburnes pirates amb molts detalls interessants. Poden destacar-se, entre d'altres, les següents:
* la costum d'anar completament camuflades (naus, veles i tripulants) amb una pintura de color “verd terrós”
* l'ús de barques auxiliars de molts rems (“falúas” en la traducció castellana ; que en català clàssic seria una barca de panescalm) per a anar d'exploració avançada.

## Vegeu també

* Pirateria al Mediterrani antic

## Referències

* ↑ Jal,Augustin; Glossaire nautique(francès)
* ↑ Compendium Latino-Hispanum utriusque lingua veluti lumen, quo Calepini… (castellà) (llatí)
* ↑ Cinquini; L'Esercito Romano AI Tempi Di Giulio Cesare(italià)
* ↑ De Re Militari, Livre IV, 33, Vegeci
* ↑ IV, 34-36
* ↑ IV, 27
* ↑ C.G. Starr Jr., The Roman Imperial Navy 31 B.C. – A.D. 324, West-port, Connecticut 1975, page 54
* ↑ M. Zaninović, Liburnia Militaris, Opusc. Archeol. 13, 43-67 (1988), UDK 904.930.2(497.13)>>65<<, pages 46, 47
* ↑ Vegecio. Instituciones militares. impreso en casa de Juaquin Ibarra, 1764, p. 262–.

## Bibliografia

* Diccionari marítim espanyol , José de Lorenzo, Gonzalo de Muga, Martín Ferreiro, 1865
* El contingut d'aquest article incorpora material del Volum 30 de l'Enciclopedia Universal Il·lustrada Europeo-Americana (Espasa), amb copyright anterior al 1945, que es troba en el domini públic.
# Litoral (revista)

Litoral és una revista de creació literària fundada a la ciutat espanyola de Màlaga el 1926 per Emilio Prados i Manuel Altolaguirre, de la qual José María Hinojosa va ser codirector en 1929 .
La seva publicació i difusió va ser decisiva per a la configuració del que avui es coneix com la Generació del 27, un dels grups poètics més influents en la literatura en espanyol del segle xx.

## Història

Dedicada en exclusiva a la poesia en el seu començament, el primer número va aparèixer a la tardor de 1926 amb col·laboracions de Federico García Lorca, José Bergamín, Jorge Guillén i Gerardo Diego entre d'altres, configurant-se el que es coneix com la Generació del 27.
En el segon número, amb portada del pintor Benjamín Palencia, van col·laborar Luis Cernuda i Ramón Gómez de la Serna. I en els successius números i suplements, Rafael Alberti, Dámaso Alonso, Vicente Aleixandre, Manuel de Falla, Juan Gris, Pablo Picasso i Salvador Dalí.
Interrompuda per la Guerra Civil Espanyola, Litoral torna a aparèixer a Màlaga el 1968. En l'actualitat s'edita a Torremolinos.

## Referències

* ↑ «Historia de la Revista Litoral». Edicioneslitoral.com. Arxivat de l'original el 2013-03-29. [Consulta: 8 abril 2013].
* ↑ «Litoral, una revista con historia». Dialnet.es. [Consulta: 8 abril 2013].
Viccionari
# Fátima Ferreira

Fátima Ferreira-Briza més coneguda com a Fátima Ferreira, (16 de febrer de 1959), és una biòloga brasilera, bioquímica. Des de 2010, ha estat professora de Biologia Molecular a la Universitat de Salzburg, Àustria, des d'octubre de 2011, també ha estat vicerectora d'estudis amb responsabilitat en la Facultat de Ciències Naturals.

## Biografia

Nascuda a Cachoeira de Goiás al Brasil central, el 1977. Ferreira va completar la seva educació a Uberlândia. Va estudiar odontologia per la Universitat Federal d'Uberlândia, graduant-se el 1981. Després de guanyar un doctorat en ciències bioquímiques per la Universitat de São Paulo el 1987, va treballar com a ajudant investigadora en la Universitat Federal de Santa Catarina (1988), la Universitat de Toronto (1990) i la Universitat de Viena (1992). mentre a Toronto, coneix el seu futur marit Peter Briza, un professor associat de genètica en la Universitat de Salzburg.
Al 1992, Ferreira va ser nomenada professora ajudant a l'Institut de Genètica i Biologia General en la Universitat de Salzburg. Mentre va exercir allà, va rebre el grau de màster en ciència per la Universitat de Viena amb la seva tesi Molecular basis of immunoglobulin E recognition of Bet v 1, the major allergen of birch pollen. Després de ser professora associada en el Departament de Biologia Molecular de la universitat de Salsburg, va ser professora plena el 2010. A l'octubre de 2011, va obtenir el lloc de vicerectorat d'investigacions mentre encapçalava el Christian Doppler Laboratori per a Diagnosi d'Al·lèrgia i Teràpia.
El focus de la recerca de Ferreira és la caracterització molecular i immunològica de al·lergens de pol·len, especialment de bedoll, ambròsia, artemísia, xiprer i cedres japonesos, la seva interacció amb el sistema immunitari i el desenvolupament de diagnosis noves i aproximacions terapèutiques, incloent vacunes sobre la base de proteïnes per a malalties al·lèrgiques.

## Premis

Al 2008, Ferreira va rebre el Premi Científic de l'Any del Club austríac d'Educació i Periodistes de Ciència. En connexió amb el premi, va ser invitada a Washington, D.C. on va donar conferències sobre al·lèrgies.

## Referències

* 1 2 3 4 «Prof. Dr. Fatima Ferreira». Arxivat de l'original el 2019-03-29. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 «Vice Rector Fatima Ferreira». Arxivat de l'original el 2019-03-29. [Consulta: 7 novembre 2015].
* 1 2 3 Beverly, Juliet M. «Austrian Scientist of the Year 2008, Fatima Ferreira, Awakens a "Sleeping Beauty"» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-09-04. [Consulta: 29 març 2019].
# Lluís Virgili i Farrà

Lluís Virgili i Farrà (Manresa, Bages, 16 de juliol de 1925 - Lleida, el Segrià, 28 de desembre de 2017) fou un linotipista, director musical i pedagog català, fill del músic Antoni Virgili.Nascut a Manresa i instal·lat des de ben petit a Lleida.

## Biografia

El 1931 la seva família s'establí a Lleida i del 1934 al 1936 estudià a l'Escolania de Montserrat. Treballà com a linotipista mecànic al diari La Mañana de Lleida. El 1956 marxà a França, i va treballar de linotipista a la Imprimerie Cornet de Calvados i al Journal de Saint-Lo, a Saint-Lô. Després marxà a Suïssa i va treballar a La Nouvelle Gazzeta de Lausana. Quan tornà a Espanya treballà com a director tècnic de Pechiney Progils-Insecticides Còndor. fins que el 1963 instal·là un gabinet d'edicions científiques i en llengües estrangeres.
Endemés, del 1953 al 1991 succeí el seu pare com a director de l'Orfeó Lleidatà, el qual va renovar profundament. A l'Orfeó s'especialitzà en direcció coral, hi creà una veritable escola de la pedagogia de la direcció i del cant coral organitzant des de 1964 els Cursos Internacionals de Música amb la coral francesa À Coeur Joie, i els Cursos Nacionals celebrats cada any per Nadal. Fou membre del Secretariat dels Orfeons de Catalunya fins a 1982, de la Federació Europea de Joves Corals i membre instructor de Cant Gregorià per l'Académie Sainte Cécile d'Estrasburg.
El 15 de maig de 1998 fundà i promogué l'associació "Canta i estima" per al desenvolupament de l'art polifònic, així com tota activitat civicocultural, sobretot mitjançant les manifestacions artístiques relacionades amb la música.
A les eleccions al Parlament de Catalunya de 1980 fou elegit diputat al Parlament de Catalunya en representació de la coalició Convergència i Unió per la circumscripció de Lleida. De 1980 a 1984 fou membre de la comissió consultiva del Servei de Música de la Generalitat de Catalunya. El 1984 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya i el 1998 un dels Premis d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. El 2008 va rebre la Medalla al Mèrit Cívic de l'Ajuntament de Lleida.

## Referències

* ↑ paeria.es. «Lleida homenatja el director musical Lluís Virgili amb un bust a la Biblioteca de lAuditori Municipal Enric Granados». [Consulta: 28 desembre 2017].
* ↑ «Mor als 92 anys Lluís Virgili, alma mater i director de l'Orfeó Lleidatà». Nació Digital, 28-12-2017.
* ↑ «Lluís Virgili i Farrà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diputats al Parlament de Catalunya de la Primera Legislatura p.64
# Holiday (pel·lícula de 1930)

Holiday és una pel·lícula pre-codi de la Pathé Exchange dirigida per Edward H. Griffith i protagonitzada per Ann Harding, Mary Astor i Edward Everett Horton. Basada en peça teatral homònima de Philip Barry, es va estrenar el 13 de juliol de 1930.) La pel·lícula va ser nominada a l'Oscar a la millor actriu i a l'Oscar al millor guió adaptat en la cerimònia de l'any 1931. L’any 1938 s'en va fer un remake (Holiday) protagonitzat per Cary Grant i Katharine Hepburn.

## Argument

Julia Seton arriba a la rica mansió familiar en companyia de Johnny Case a qui ha conegut al Lake Placid i el presenta a la seva família com el seu futur marit. Johnny, un jove advocat pobre i lluitador, és rebut amb amable tolerància pel vell Seton i els seus fills, Linda i Ned. Seton finalment accepta els plans de Julia i organitza una festa de compromís. Linda, però, organitza una festa pròpia a la qual Nick i Susan Potter són els convidats d'honor. Johnny revela que ha invertit a la borsa i té previst deixar la feina després de casar-se. Quan Seton s'assabenta d'aquesta notícia s'enfada, però Linda, que està encisada per Johnny, li dona suport. Johnny i Julia se separen, i ell planeja anar a Europa amb Nick i Susan. Al final però canvia d'opinió i accepta treballar tres anys abans de marxar de vacances. Tanmateix, es revolta davant la idea que Seton planifiqui la seva vida i Linda, satisfeta per la seva afirmació de llibertat personal s'uneix a ell a bord del vapor.

## Repartiment

* Ann Harding (Linda Seton)
* Mary Astor (Julia Seton)
* Edward Everett Horton (Nick Potter)
* Robert Ames (Johnny Case)
* Hedda Hopper (Susan Potter)
* Monroe Owsley (Ned Seton)
* William Holden (Edward Seton)
* Elizabeth Forrester (Laura)
* Mabel Forrest (Mary Jessup)
* Creighton Hale (Pete Hedges)
* Hallam Cooley (Seton Cram)
* Mary Forbes (Pritchard Ames)

## Referències

* ↑ Maltin, Leonard. Turner Classic Movies Presents Leonard Maltin's Classic Movie Guide: From the Silent Era Through 1965: Third Edition (en anglès). Penguin, 2015-09-29. ISBN 978-0-698-19729-9.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 26. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ «Holiday» (en anglès). American FIlm Institute, AFI|Catalog. [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ «The 4th Academy Awards | 1932» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences - Oscars.org. [Consulta: 7 febrer 2024].
* ↑ Mendez, Antonio. Guía de Cine Clásico: Protagonistas (en castellà). Vision Libros, 2006, p. 145. ISBN 978-84-9821-388-1.

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a YouTube
# Hortense Bégué

Hortense Bégué (Cauvós, 12 d’abril de 1890 – París, 9 de maig de 1957), coneguda també com Hortènsia Begué, va ser una escultora i il·lustradora francesa.
A principis del segle XX residia a París, on cap el 1913 va conèixer el que seria el seu marit, Celso Lagar, que hi havia arribat el 1911 per estudiar escultura. A París va mantenir una relació d’amistat amb l'escultor Joseph Bernard i el pintor Amedeo Modigliani.
Fugint de la Primera Guerra Mundial, la parella va arribar a Barcelona, on va viure i participar de la vida artística fins al 1919. Se sap que com a mínim hi va exposar dues vegades, la primera a la Sala Dalmau i la segona a les Galeries Laietanes, les dues vegades amb el seu company. A principis de 1915 s'hi van poder veure escultures i aquarel·les i la primavera del 1918, a més, dibuixos amb temàtica d’animals. El fet que fes dibuixos per a la revista Un enemic del poble, junt amb il·lustradors i artistes com Xavier Nogués, Joaquim Torres Garcia, Pau Gargallo o Montserrat Casanova, indica que es es va integrar en els cercles cultural i artístic de la ciutat.
El 1919 va tornar a París, des d’on amb el seu marit va fer estades puntuals a Cotlliure i a la Bretanya, especialment a partir de 1927. Aquell mateix any va exposar una escultura en talla dolça, la titulada Les deux amis (Els dos amics) i el guix Singe (Mico) al Saló dels Independents. L’abril de l’any següent la seva exposició a la galeria Zborowski, presentada pel poeta Max Jacob, va obtenir un bon ressò, especialment les obres Bataille d’ours (Batalla d’ossos), Cerf et biche (Cérvol i daina), Ours qui fait le beau (Ós bonic), el bronze Dromadaire (Dromedari), Ours qui mange (Ós menjant), Biches et Ourson (Cérvol i osset).
En esclatar la Segona Guerra Mundial es van refugiar als Pirineus, on van viure en condicions difícils. Van tornar a París el 1944, un cop alliberada la ciutat, però les seves carreres no van remuntar.
L’octubre del 2021 el Museu d’Art de Girona va presentar una exposició que reflectia els anys que Hortense Bégué i Celso Lagar van passar a Catalunya i en la qual per primera vegada es va poder fer una mostra retrospectiva de la seva obra.

## Referències

* ↑ «Visionneuse - Archives de Paris». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ Spanish artists from the fourth to the twentieth century : a critical dictionary. Nova York: G.K. Hall, ©1993-©1996. ISBN 0-8161-0614-2.
* 1 2 3 4 «Celso Lagar i Hortense Bégué. Els anys catalans (1915-1918)». [Consulta: 5 octubre 2021].
* ↑ Repertori d'exposicions individuals d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1999, p. 46, cat. 242-243. ISBN 84-7283-444-1.
* ↑ Dels fons a la superfície: obres d'artistes catalanes contemporànies anteriors a la dictadura franquista. Barcelona: Centro de Cultura de Dones Francesca Bonnemaison, 2008, p. 32. ISBN 978-84-612-2004-5.
* ↑ Jacob, Max. Galerie Zborosuski. Celso Lagar, peintre. Hortense Begué, sculpteur. Paris (en francès), 1928.
* ↑ Alba, Narcisco. Celso Lagar, aquel malditode Montparnasse. Valladolid: Junta de Castilla y León, Consejería de Cultura y Turismo, 1992, p. 269. ISBN 84-7846-167-1.
# Convent de Sant Francesc (Palma)

L'església i claustre de Sant Francesc forma uns dels millors conjunts arquitectònics de Palma. El convent va ser fundat el 1232, però el 1281 va canviar d'ubicació i es va construir l'edifici actual. Protegit per Jaume II de Mallorca, hi va prendre els hàbits el seu fill Jaume.

## Història

Durant els segles xiii i xiv la comunitat de Sant Francesc va tenir molta influència en la vida cultural mallorquina. Al llarg del temps hi van estudiar personatges destacats com fra Juníper Serra. El 1832 va passar a mans civils, i va tenir diversos usos fins que el 1906 va tornar als franciscans, que l'han recuperat com a centre de culte i hi han obert una escola i un centre cultural.

## Edifici

L'església, construïda entre el 1281 i el 1317, té una única nau d'estil gòtic català; hi ha vuit capelles laterals i un absis poligonal amb capelles adossades, les últimes de les quals es van afegir entre el 1445 i el 1670. A l'interior destaca el retaule major, obra barroca de Joan d'Aragó; el cor, del segle xv, i el sepulcre de Ramon Llull, a la capella situada a l'esquerra del presbiteri, obra de Francesc Sagrera (1478).
La façana, reconstruïda al segle xvii, és llisa; obra de Francesc Herrera (1697), hi destaca el portal barroc, amb el timpà i el rosetó, obra del vidrier Pere Comas.
Adossat a l'església hi ha el claustre, construït entre els segles xiv i xvii, que forma un conjunt de gran bellesa en el qual destaquen les fines columnes i els arcs lobulats. La galeria nord n'és la més antiga; la galeria occidental, adossada a l'església, i la meridional són de construcció més recent, del segle xv. Les galeries superiors són dels segles xvi i xvii.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Palma
* Orgue major del Convent de Sant Francesc (Palma)

## Referències

* ↑ Web del Col·legi de Sant Francesc

## Bibliografia

* Lucena, Martí; Fontenla, José María; Mosteiro, José Luis; Pomar, Ignacio. Palma, guia d'arquitectura (en català). Palma: Col·legi Oficial d'Arquitectes de Balears, 1997. ISBN 84-921036-5-5.

## Enllaços externs

* «Sant Francesc de Mallorca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 7 febrer 2025].
# Huka-huka

Huka-huka és una art marcial i un estil de lluita tradicional brasilera dels pobles indígenes del Xingu i dels indis bakairís, a estat de Mato Grosso. El huka-huka és una de les modalitats disputades als Jogos dos Povos Indígenas.

## Característiques

El huka-huka comença amb els atletes agenollats. Comença quan el '"dono da luta" camina al centre de l' arena de luta i crida als oponents pel seu nom. Els lluitadors s'agenollen en un cercle horari davant de l’adversari, fins que es miren i s'agafen, intentant aixecar l’adversari i tirar-lo a terra

## El huka-huka com a lluita ritual

Com a lluita ritual, el huka-huka és practicat durant el quarup i té un simbolisme competitiu, on es prova la força i la virilitat dels joves. L'art marcial s'insereix en un ampli context de competicions realitzades en virtut de lquarup.
Als primers raigs de sol de l'endemà de l’inici del quarup, s'acaba el moment de la resurrecció simbòlica i s'acaba el plor i el cant. Els visitants anuncien la seva arribada amb crits i comencen competicions de huka-huka entre els campions de cada tribu, seguides de baralles de grups per als joves.

## El huka-huka com a art marcial

El huka-huka s'ha introduït, de manera experimental, en la formació de la policia militar de l'estat de São Paulo, al Brasil. La lluita també ha estat estudiada pels combatents d'arts marcials mixtes, per aplicar-la a lluita lliure professional.

## Referències

* ↑ FUNAI - Fundacão Nacional do Índio. «Luta corporal nos Jogos dos Povos Indígenas». Arxivat de l'original el 2013-08-04. [Consulta: 25 setembre 2021].
* ↑ Projeto Rota Brasil Oeste. «Huka-Huka - Jogos e Competições».
* ↑ Cardoso, William. «O coronel que trouxe uma luta indígena à PM», 18-09-2011.
* ↑ Blog da Polícia Militar do Estado de São Paulo. «Polícia Militar ajuda a difundir luta milenar indígena», 20-05-2011.
* ↑ Piritubanos. «Luta indígena como prática desportiva para alunos PM», 2011. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 setembre 2021].
* ↑ iG Esporte -Lutas. «Anderson Silva visita aldeia no Xingu para aprender luta indígena», 04 fevereiro 2012.
* ↑ Revista Trip. «Anderson Silva no Xingu», 03 fevereiro 2012.

## Enllaços externs

* Jogos dos Povos Indígenas
* Anderson Silva no Alto Xingu (vídeo)
# Huo Da

Huo Da (xinès simplificat: 霍达, pinyin Huò Dá) (Pequín 1945 -) periodista, guionista i escriptora xinesa, d'ètnia hui. Guanyadora del Premi Mao Dun de Literatura de l'any 1991 per la seva obra 穆斯林的葬礼 (The Muslim's Funeral).

## Biografia

Huo Da va néixer a Pequín el 26 de novembre de 1945, en una família musulmana d'acadèmics molt interessats en l'art i la literatura. Es va graduar a l'Institut d'Enginyeria i Tecnologia de Pequín el 1966. Va dedicar-se a la traducció durant molts anys i, després del 1976, va ser traslladat al Centre d'Art de la Televisió de Pequín per dedicar-se a la creació a temps complet. El 1981, va treballar com a guionista al Beijing Television Art Center.
Va ser successivament membre del 8è Comitè Nacional de la Conferència Consultiva Política del Poble Xinès, representant del 9è Congrés Nacional Popular i membre del 10è i 11è Comitè Nacional de la Conferència Consultiva Política del Poble Xinès. Va ser representant a la Quarta Conferència Mundial de les Nacions Unides sobre les Dones i membre de la International Who’s Who of Women.
Totes les seves novel·les tracten de moments crítics del passat i són representacions fictícies de la història. És una escriptora amb un fort sentit de la responsabilitat social. El seu gran nombre de reportatges tracta de problemes als quals s'enfronta la gent comuna, com ara la manca de protecciób dels drets dels consumidors i altres qüestions que afecten els ciutadans comuns.

## Obres destacades

* 1982 : 穆斯林的葬礼 (The Muslim's Funeral)
* 1982 : 我不是猎人 (I'm not a Hunter)
* 1985 : 红尘 (Red Dust) Adaptada al teatre el 2004
* 1988 : 国殇 (War)
* 1997 : 补天裂 (The split Sky)
* 万家忧乐 (The Worry and Joy of Thousands of Households)
* 龙驹 (Dragon Foal)
* Magpie Bridge
* Mending Heaven (补天 裂)

## Referències

* ↑ «CCTV-茅盾文学奖». [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ Abrahamsen, Eric. «Huo Da» (en anglès). [Consulta: 19 febrer 2021].
* ↑ Ying, Li-hua. The A to Z of modern Chinese literature, 2010. ISBN 978-1-4617-3187-0.
# Hwang Seung Ok

    En aquest nom coreà, el cognom és Hwang.
Hwang Seung Ok (hangeul: 황승옥) és una professora sud-coreana de llengua coreana.
Treballa a l'Escola Oficial d'Idiomes de Drassanes des del 1995. A més, el 2018 va participar en el col·loqui "Corea, Japó i Xina. Arrels comunes, realitats diverses?" organitzada per la mateixa EOI.
D'altra banda, el 2017, juntament amb Hermínia Mas, va traduir al català una selecció de poemes de l'autor de renom So Jong-Ju (nominat cinc vegades al Premi Nobel de Literatura) titulada Poesies. Es tracta d'una de les primeres traduccions de poemes del coreà al català, publicada per Edicions del Roure de Can Roca.
L'any 2023 va publicar el seu primer llibre, un assaig sobre els trets culturals més destacats del seu país.

## Obra publicada

* Maum. Nueve pasos hacia Corea (en castellà). Urano, 2023. ISBN 978-84-18714-13-9.

## Referències

* 1 2 Bernal, Mauricio. «Hwang Seung Ok: "En Corea los poetas son una bendición de la vida"» (en castellà). El Periódico, 26-04-2018. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ «"Corea, Japó i Xina. Arrels comunes, realitats diverses?"». Escola Oficial d'Idiomes, 06-05-2018. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ Costa-Gramunt, Teresa. «Poesies de So Jong-Ju». Eix Diari, 07-12-2017. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ Tomàs, Anna. «Los placeres sencillos de la vida coreana, nuevo referente ‘mindfulness'» (en castellà). La Vanguardia, 03-06-2023. [Consulta: 11 juny 2023].