OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Catalunya – Equador (28-12-2003)

La selecció catalana de futbol disputà un partit amistós contra la selecció de l'Equador el 28 de desembre del 2003 al Camp Nou de Barcelona, davant de 67.100 espectadors, que acabà amb victòria de Catalunya per 4-2.

## Fitxa tècnica

| Catalunya | 4 - 2 | Equador |
| Sergio García 9' 17' Xavi Hernández 26' Luis García 76' | Mundo Deportivo L'Esportiu | 41' Ebelio Ordóñez 87' Giovanny Espinoza |
| Catalunya | Equador |
CATALUNYA: :
| PO | Víctor Valdés | |
| PO | Toni Jiménez | |
| DF | Curro Torres | 43' |
| DF | Alberto Lopo | |
| DF | Quique Álvarez | |
| DF | Sergi Barjuan (c) | |
| DF | Joan Capdevila | |
| DF | Aarón Bueno | |
| DF | Raül Capó | |
| DF | David Coromina | |
| CC | Xavi Hernández | |
| CC | Sergio González | |
| CC | Roger Garcia | 45' |
| CC | Pep Guardiola | |
| CC | Albert Celades | |
| DV | Sergio García |
| DV | Jordi Cruyff | |
| DV | Albert Luque | |
| DV | Luis García | |
| DV | Piti Medina | |
| Seleccionador: |||
| Pitxi Alonso ||||
EQUADOR: :
| PO | José Cevallos | |
| PO | Jacinto Espinoza | |
| DF | Giovanny Espinoza | |
| DF | Iván Hurtado | (c) |
| DF | Kléber Corozo | 43' |
| DF | Néicer Reasco | |
| DF | Paúl Ambrosi | |
| CC | Luis Gómez | |
| CC | Marlon Ayoví | |
| CC | Edwin Tenorio | |
| CC | Édison Méndez | |
| CC | Cléber Chalá | |
| DV | Ebelio Ordóñez | |
| DV | Ángel Fernández | |
| DV | Franklin Salas | |
| Seleccionador: |||
| Hernán Darío Gómez ||||

## Referències

* ↑ Brosa, Toni «Catalunya s'exhibeix i Sergio García fa dos gols en presència de més de 67.000 espectadors al Camp Nou» (PDF). Avui, 29-12-2003, pàg. 44 [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Solé, Albert «En volem més sovint» (PDF). L'Esportiu, 29-12-2003, pàg. 2-3 [Consulta: 16 maig 2024].
* ↑ Astruells, Andrés «Media hora inicial de auténticos mundialistas» (PDF) (en castellà). Mundo Deportivo, 29-12-2003, pàg. 12 [Consulta: 16 maig 2024].
# Ctenorhachis jacksoni

Ctenorhachis jacksoni és una espècie extinta de sinàpsid de la família dels esfenacodòntids que visqué durant el Permià inferior en allò que avui en dia és Nord-amèrica. Se n'han trobat restes fòssils a Texas (Estats Units). Es tracta de l'única espècie del gènere Ctenorhachis. A diferència d'alguns altres esfenacodòntids, notablement el dimetrodont, que tenien una cresta d'apòfisis vertebrals molt aparatosa, C. jacksoni en presentava una que amb prou feines sobresortia de l'esquena, amb les apòfisis vertebrals comprimides lateralment. El nom genèric Ctenorhachis significa ‘columna vertebral [amb forma] de pinta’, mentre que el nom específic jacksoni fou elegit en honor de Daniel B. Jackson, que contribuí a l'excavació de l'holotip.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ctenorhachis jacksoni» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 5 octubre 2023].
* ↑ Zachos i Asher, 2018, «Non-Mammalian synapsids: the deep roots of the mammalian family tree» (K. D. Angielczyk i C. F. Kammerer).
* ↑ Hook i Hotton, 1991, p. 39.

## Bibliografia

* Hook, R. W.; Hotton, N. «A new sphenacodontid pelycosaur (Synapsida) from the Wichita Group, Lower Permian of north-central Texas» (en anglès). Journal of Vertebrate Paleontology, 11, 1, 1991, pàg. 37-44. DOI: 10.1080/02724634.1991.1001137.
* Zachos, F. E.; Asher, R. J. Mammalian Evolution, Diversity and Systematics (en anglès). De Gruyter, 2018. ISBN 978-3-11-027590-2.
# Emberizoides

Emberizoides és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* Sit cuallarg pàl·lid (Emberizoides ypiranganus Ihering, HFA & Ihering, R, 1907)
* Sit cuallarg falcat (Emberizoides herbicola Vieillot, 1817)
* Sit cuallarg del Duida (Emberizoides duidae Chapman, 1929)

## Referències

* ↑ «Emberizoides Temminck, 1822» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Emberizoides (Emberizoides sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Judo als Jocs Olímpics d'estiu de 1976

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 celebrats a la ciutat de Mont-real (Canadà) es disputaren 6 proves de judo en categoria masculina. La competició es desenvolupà al Velòdrom Olímpic situat al costat de l'Estadi Olímpic de Mont-real el 26 de juliol de 1976.
Hi participaren un total de 136 judoques de 46 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| – 63 kg | Héctor Rodríguez | Chang Eun-Kyung | Felice Mariani |
| – 63 kg | Héctor Rodríguez | Chang Eun-Kyung | József Tuncsik |
| – 70 kg | Vladimir Nevzorov | Koji Kuramoto | Marian Tałaj |
| – 70 kg | Vladimir Nevzorov | Koji Kuramoto | Patrick Vial |
| – 80 kg | Isamu Sonoda | Valeriy Dvoynikov | Slavko Obadov |
| – 80 kg | Isamu Sonoda | Valeriy Dvoynikov | Park Young-Chul |
| – 93 kg | Kazuhiro Ninomiya | Ramaz Kharshiladze | Jörg Röthlisberger |
| – 93 kg | Kazuhiro Ninomiya | Ramaz Kharshiladze | David Starbrook |
| + 93 kg | Sergei Novikov | Günther Neureuther | Allen Coage |
| + 93 kg | Sergei Novikov | Günther Neureuther | Sumio Endo |
| Categoria Open | Haruki Uemura | Keith Remfry | Cho Je-Aki |
| Categoria Open | Haruki Uemura | Keith Remfry | Shota Chochishvili |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Japó | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 2 | Unió Soviètica | 2 | 2 | 1 | 5 |
| 3 | Cuba | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 4 | Corea del Sud | 0 | 1 | 2 | 3 |
| 5 | Regne Unit | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 6 | RFA | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 7 | Estats Units | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | França | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Hongria | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Itàlia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Iugoslàvia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Polònia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 7 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Judo at the 1976 Summer Olympics». [Consulta: 7 febrer 2025].
# Porxos del Rec

Els Porxos del Rec són un conjunt urbà del barri de la Ribera de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història i descripció

El conjunt dels porxos té l'origen a la demanda presentada el 1786 per un grup de cinc tonyinaires per utilitzar-los com a zona de treball, tot substituint unes precàries barraques de fusta. En aquella zona hi havia una activitat pesquera molt intensa i van aprofitar l'espai residual pel cobriment l'antic Rec Comtal a cel obert.
Està format per un total de deu finques repartides en tres illes, que disposen d'una porxada contínua avançada respecte de les façanes, a la banda occidental del carrer del Rec, entre el passeig del Born i el carrer de Guillem, seguint la sinuositat del carrer. No hi ha una correspondència directa entre l'estil dels edificis i del porxo que els sosté, ja que alguns d'aquests es varen construir posteriorment a la porxada, com per exemple el dels números 53-54, de finals del segle xx.
La composició de la porxada es basa en columnes que sustenten un terrat amb barana d'obra. Aquests elements arquitectònics segueixen unes pautes comunes com són l'alçada dels pilars, jàsseres i baranes, tanmateix tots ells tenen la mateixa profunditat des de la façana. Existeixen annexes construïts a sobre dels terrat i fora d'ordenació, un a cada una de les illes, la qual cosa fa que la continuïtat visual estigui fraccionada en aquests punts. De totes maneres, el ritme d'intercolumnis és molt similars entre ells i l'escala equivalent de baranes i elements arquitectònics aporta una força visual destacable.
La façana dels porxos reprodueix la varietat d'estils i materials dels edificis. Així tenim columnes de pedra i altres de totxo manual. Els capitells tenen formes diferents, essent freqüents els de línies sòbries d'estil renaixentista. Els portals de locals i vestíbuls queden més amagats però gaudeixen de l'aixopluc dels porxos, cosa que ha permès promoure l'activitat comercial. Estilísticament és una obra popular, a tenor de la sobrietat de les formes arquitravades i la manca de decoracions en els elements arquitectònics com capitells, pedestals, i columnes. Com a detalls esculpits cal destacar tres capitells de pedra que utilitzen la forma anomenada de taló d'una manera simplificada a l'extrem.
En temps de la seva construcció es va permetre el tancament dels espais comercials. Recentment, però, en dates diferents i obligats per la normativa actual, s'han anat alliberant els espais i es deixen oberts permanentment pel pas de vianants. Actualment, ja només en queda un de tancat amb persianes enrotllables.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Porxos del Rec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Bibliografia

* Beseran, Pere; Mateo, Lourdes. Estudi de patrimoni sobre els porxos del Rec. Servei de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona, 29-09-1992.

## Enllaços externs

* «Porxos del carrer del Rec». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Tonyà

Tonyà és una entitat de població a la part est del municipi alt-empordanès de Garrigàs. Al Segle XIX va arribar a 162 habitants, però al cens del 2006 s'hi comptabilitzaven només 38 habitants.
Va formar part de la batllia reial de Siurana, dins del Comtat d'Empúries. Com a ens local, en acabar l'antic règim senyorial, va ser incorporat al municipi de Garrigàs el 1846, juntament amb Arenys d'Empordà, Ermedàs i Vilajoan.
Hi destaca l'Església de Santa Llúcia, pertanyent a la parròquia de Santa Coloma de Siurana d'Empordà.
Com a curiositat, hi ha encara les restes de l'antic baixador de ferrocarril, que va estar en servei fins a mitjans del Segle XX.

## Referències

* 1 2 Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Fil·loretina

La fil·loretina és un mineral de la classe dels minerals orgànics.

## Característiques

La fil·loretina és un mineral orgànic de fórmula química C$_{18}$H$_{18}$. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. Es fa servir com a biomarcador de plantes superiors (com ho és la simonel·lita). S'utilitza en paleobotànica, en forma de relació reté/cadalè, per analitzar la part de les Pinaceae del material estudiat.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fil·loretina pertany a «10.BA - Hidrocarburs» juntament amb els següents minerals: fichtelita, hartita, dinita, idrialita, kratochvilita, carpathita, ravatita, simonel·lita i evenkita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Holtegaard, localitat situada dins de l'illa de Lolland, a la regió de Zealand (Dinamarca). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Phylloretine» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 agost 2021].
# Bol alimentari

El bol alimentari és el resultat de la masticació de l'aliment pels molars i posterior insalivació. En aquest cas la saliva conté l'enzim ptialina que comença la digestió dels carbohidrats i els converteix en sucres més simples que es poden digerir més fàcilment per altres enzims de l'aparell digestiu.

## Procés de desplaçament del bol a l'estómac

El bol alimentari un cop dintre la boca és impulsat per la llengua contra el paladar i d'aquí cap a la faringe. El bol és deglutit d'una sola vegada. Aquesta part és realitzada de manera conscient i voluntària.
Després se succeeixen diverses accions automàtiques (reflexos): les parets de l'esòfag es contreuen i propulsen l'aliment cap a l'estómac, mentre el vel del paladar s'eleva perquè el bol alimentari no passi a les fosses nasals. L'epiglotis o nou del coll, un cartílag que actua com a vàlvula, tapona la laringe perquè no entri a les vies aèries.
Ja a l'esòfag, una sèrie de contraccions musculars anomenades moviment peristàltic peristàltiques seqüencials de les parets de l'òrgan fa que l'aliment progressi cap avall fins que, finalment és abocat a l'interior de l'estómac a través del càrdies que s'obre al pas del bol.
Un cop a l'estómac amb contacte amb els sucs gàstrics compostos per aigua, àcid clorhídric, rennina (àcid que degrada la llet), mucina, la pepsina i el factor intrínsec juntament amb els moviments peristàltics esdevé al cap d'1-5 hores en un líquid i passa dir-se quim. Després les ones de contracció empenyen el quim cap al pílor, on entrarà dins l'intestí prim.

## Bibliografia

Kinderley, Dorling. Illustrated Reference Encyclopedia. Londres (Gran Bretanya): Dorling Kindersley, 1995. ISBN 84-920055-2-1.
Cassan Tachlitzky, Adolfo. Atles bàsic d'anatomia. Barcelona (Espanya): Parramón, 2001. ISBN 84-342-2313-9.

## Referències

* ↑ «Bol alimentari». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Obtenir energia i matèria per Joan Queralt Gil Arxivat 2014-04-26 a Wayback Machine.(català)

## Enllaços externs

* www.merriam-webster.com(anglès)
* www.britannica.com(anglès)

## Vegeu també

* Quim
# Formaggi Pinzolo Fiavé

L'equip Formaggi Pinzolo Fiavé, conegut anteriorment com a Mobilvetta o Formaggi Trentini va ser un equip ciclista italià de ciclisme en ruta que va competir entre 1998 i 2004.
Entre els ciclistes que hi han militat destaquen Bo Hamburger, Ivan Quaranta, Massimo Strazzer, Alberto Ongarato o Alessandro Bertolini entre d'altres.

## Principals resultats

* Herald Sun Tour: Alessandro Pozzi (1998)
* Giro de Toscana: Rinaldo Nocentini (2003)

### A les grans voltes

* Giro d'Itàlia
** 6 participacions (1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004)
** 4 victòries d'etapa:
*** 2 el 1999: Ivan Quaranta (2)
*** 2 el 2000: Ivan Quaranta (2)
** 0 classificacions finals:
** 3 classificacions secundàries:
*** Classificació per punts: Massimo Strazzer (2001)
*** Classificació de l'intergiro: Massimo Strazzer (2001)
*** Premi de la combativitat: Massimo Strazzer (2001)
* Tour de França
** 0 participacions
** 0 victòries d'etapa:
** 0 classificacions finals:
** 0 classificacions secundàries:
* Volta a Espanya
** 0 participacions
** 0 victòries d'etapa:
** 0 classificacions finals:
** 0 classificacions secundàries:

## Classificacions UCI

Fins al 1998 els equips ciclistes es trobaven classificats dins l'UCI en una única categoria. El 1999 la classificació UCI per equips es dividí entre GSI, GSII i GSIII. D'acord amb aquesta classificació els Grups Esportius II són la segona divisió dels equips ciclistes professionals.
| Temporada | Classificació per equips | Millor ciclista en la classificació individual |
| 1998 | 41è | Mario Manzoni (164è) |
| 1999 | 4t (GSII) | Ivan Quaranta (135è) |
| 2000 | 14è (GSII) | Ivan Quaranta (242è) |
| 2001 | 19è (GSII) | Uroš Murn (236è) |
| 2002 | 11è (GSII) | Ruggero Marzoli (105è) |
| 2003 | 9è (GSII) | Bo Hamburger (101è) |
| 2004 | 13è (GSII) | Jure Golčer (247è) |

## Enllaços externs

* Classificacions UCI 1995 a 2008 Arxivat 2011-08-19 a Wayback Machine.
* Plantilles a memoire-du-cyclisme.eu
* Plantilles i resultats a firstcycling.com
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
# Anantiosodon rarus

Anantiosodon rarus és una espècie extinta de mamífer cingulat de la família dels peltefílids que visqué a Sud-amèrica durant el Miocè, fa entre 16,3 i 17,5 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la província argentina de Santa Cruz. Es tracta de l'única espècie del gènere Anantiosodon. Hi ha dubtes sobre la seva validesa taxonòmica. El nom genèric Anantiosodon significa ‘sense dents oposades’ i possiblement es refereix a les dents no conservades de l'holotip.

## Referències

* 1 2 Entrada «Anantiosodon rarus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 19 febrer 2023].
* ↑ Barasoain et al., 2023, p. 11.
* ↑ Palmer, 1904, p. 100.

## Bibliografia

* Barasoain, D.; Croft, D. A.; Zurita, A. E.; Contreras, V. H.; Tomassini, R. L. «The last horned armadillos: phylogeny and decline of Peltephilidae (Xenarthra, Cingulata)» (en anglès). Papers in Palaeontology, 9, 4, 2023, pàg. e1514. DOI: 10.1002/spp2.1514.
* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
# Ferdinando Camon

Ferdinando Camon, nascut el 14 de novembre de 1935 a Urbana, prop de Montagnana, al Vèneto, entre Pàdua i Màntua, és un escriptor i periodista italià, associat amb la " Generació dels anys trenta ".

## Biografia

Ferdinando Camon va néixer en una família de pagesos. Va escriure una col·lecció de poemes prologada per Pier Paolo Pasolini, així com diversos assaigs i col·leccions d'entrevistes, incloses les seves converses amb Primo Levi. Com a periodista col·labora amb diferents publicacions periòdiques italianes : La Stampa, L'Unità, Avvenire, Il Mattino di Padova, L'Arena, Messaggero Veneto o Il Giornale di Vicenza ; però també estrangers : Le Monde, La Nación .
Entre les seves novel·les més conegudes hi ha la trilogia de memòries imaginàries que formen Il Quinto Stato, La Vita Eterna i Un altare per la madre, que va guanyar el Premi Strega .
Casat amb una periodista, té dos fills. Alessandro, productor de cinema a Los Angeles, i Alberto, professor de dret penal a la Universitat de Bolonya .

## Premis literaris

* Premi Luigi Russo ( Il Quinto Stato )
* Premi Città di Prato ( La Vita eterna )
* Premi de poesia Viareggio ( Liberare l'animale )
* Premi Strega 1978 ( Un altare per la madre )
* Premi Giornalista del Mes (per a Occident )
* Premi de selecció Campiello 1986 ( La Donna dei fili )
* Premi de selecció Campiello 1989 ( Il Canto delle balene )
* Premi Elsa Morante ( It Super-Baby )
* Premi Stazzema Alla Resistenza ( May visti sole e luna )
* Premi del Pen Club ( May visti sole e luna )
* Premi Città di Bologna ( Dal silenzio delle Campagne )
* Premi Giovanni Verga ( La Cavallina, la ragazza e il diavolo )
* Premi Fundació Il Campiello 2016 pel seu treball

## Obres

* Figura humana, Gallimard, 1976, ( Il quinto stato, Garzanti, 1970)
* Vida eterna, Gallimard, 1977
* Occident, Gallimard, 1979
* Apoteosi, Gallimard, 1981 ( Un altare per la madre )
* La malaltia humana, Gallimard, 1984, traducció Yves Hersant ( La malattia chiamata uomo, Garzanti, 1981)
* La dona amb lligams, Gallimard, 1987
* El cant de les balenes, Gallimard, 1990
* El Superbebè, Gallimard, 1992
* La Terra és de tots, Gallimard, 1998
* Mai vistos Sol i lluna, Gallimard/Folio, 1998
* El silenci del camp, Modestes observacions en vers, Gallimard, 2003
* Converses amb Primo Levi, Gallimard/Arcades, 2005

## Notes i referències

* ↑ «Camòn, Ferdinando - Enciclopedia» (en italià). Treccani. [Consulta: 8 gener 2025]..
# Historia de regibus Gothorum, Vandalorum et Suevorum

La Historia de regibus Gothorum, Vandalorum e Suevorum (Història dels reis dels gots, vàndals i sueus) és un relat sobre els gots, entre els anys 265 i 624, escrita en llatí per Isidor de Sevilla. És una història molt resumida i, per la diversitat de fonts, a vegades molt contradictòria i fins i tot massa literària. Després de relatar la història dels gots, continua amb la dels vàndals i, en acabant, amb un relat a part referit a la història dels sueus.

## Fonts

Com a fonts de l'obra, la principal fou l'obra de Jeroni d'Estridó, que és una continuació de la d'Eusebi de Cesarea, de l'any 378. A partir d'aquella data, empra sobretot l'obra de Pau Orosi (fins al 417) i, per a la Hispania romana, la d'Hidaci de Chaves (fins al 469). Per a la història posterior, confia en Pròsper de Tir, seguidor de Jeroni d'Estridó entre el 405 i el 453, i en Víctor de Tunnuna (Tunnensis), com a testimoni principal dels anys 444 i 566 a Àfrica, i en Joan de Biclar per a la història de la Península Ibèrica recent (565-590). Isidor també utilitza una crònica, parcialment perduda, de Màxim de Saragossa. Pels fets a la península Ibèrica entre el 590 i el 624, Isidor continua sent la font principal per als historiadors actuals.

## Característiques

Isidor comença la seua història amb un pròleg, "Laus Spaniae", que celebra les qualitats de la península Ibèrica.
La Història es va compondre en dues versions, que es conserven. La primera, escrita segurament l'any 619, l'any de la mort del rei Sisebut, n'és la més curta. La versió més llarga es degué acabar l'any 624, el cinqué any del regnat de Suíntila. Sols la versió més llarga conté el "Laus Spaniae" i el "Laus Gothorum", un elogi dels gots, que separa la història dels gots (fins al regnat de Suíntila) de la dels vàndals.
De l'edició més llarga, la versió que serveix de referència és la feta per Theodor Mommsen, que també va servir de base per a la primera traducció a l'anglés. També n'hi ha una traducció a l'alemany.

## Notes

* ↑ Merrill (2005), p. 179.
* ↑ Per a una anàlisi de "Laus Spaniae", vegeu l'obra de Merrill (2005), pàgs. 185-196.
* ↑ Mommsen, Theodor (en alemany) Monumenta Germaniae Historica. Gesellschaft für Deutschlands ältere Geschichtskunde, XI, 1894, pàg. 241-303.
* ↑ Isidore of Seville. Isidore of Seville's History of the Goths, Vandals, and Suevi (en anglés). Leiden: E. J. Brill, 1970.
* ↑ Coste Isidors Geschichte der Goten, Vandalen, Sueven (en alemany). Leipzig: Verlag von Franz Dunder, 1887.
# Loxigilla

Loxigilla és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 2 espècies:
* Menjagrà de Barbados (Loxigilla barbadensis Cory, 1886)
* Menjagrà de les Petites Antilles (Loxigilla noctis Linnaeus, 1766)

## Referències

* ↑ «Loxigilla R.Lesson, 1831» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Loxigilla (Loxigilla sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Odile Renaud-Basso

Odile Renaud-Basso (nascuda el 2 de juny de 1965) és una funcionària francesa que ha estat servint com a presidenta del Banc Europeu per a la Reconstrucció i el Desenvolupament des de 2020. Del 2016 al 2020, va servir com a cap de la Direction générale du Trésor.
Del 2018 al 2020, va servir com a vicepresidenta del Comitè Econòmic i Financer de la Unió Europea.

## Referències

* ↑ «Odile Renaud-Basso». European Commission.
* ↑ «Odile Renaud-Basso, du Trésor à la BERD» (en francès). Le Figaro, 08-10-2020.
* ↑ «President». Comitè Econòmic i Financer.
# Tinamus

Tinamus és un gènere d'ocells de la família dels tinàmids, habitant de les selves humides d'Amèrica del Sud. Al contrari que la resta de membres de la família, aquests ocells pernocten als arbres.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Tinamú tao (Tinamus tao Temminck, 1815)
* Tinamú solitari (Tinamus solitarius Vieillot, 1819)
* Tinamú negre (Tinamus osgoodi Conover, 1949)
* Tinamú olivaci (Tinamus major Gmelin, JF, 1789)
* Tinamú gorjablanc (Tinamus guttatus Pelzeln, 1863)

## Referències

* ↑ S.J.J.F. Davies. Enciclopedia de los Animales. Ratites y tinamúes. Pàg. 268. Editorial Prensa Alicantina, 1996
* ↑ «Tinamus Hermann, 1783» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tinamus (Tinamus sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ El gènere Tinamus a TAXONOMICON Rev. 26-05-2010
* ↑ «Ratites: Ostriches to tinamous – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].