OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 1100
## Esdeveniments

* El rei Enric I d'Anglaterra promulga la Carta de Llibertats, antecedent de la Constitució
* Invenció del joc de dames (aproximat)
* Fundació de Cuzco, al Perú
* Explicació del principi de la cambra fosca, que possibilitarà la fotografia

## Necrològiques

* 8 de setembre: Climent III, prelat italià, arquebisbe de Ravenna, elegit Papa en 1080 en oposició imperial al papa Gregori VII.
* Jofré de Bouillon, cavaller defensor del Sant Sepulcre. El seu germà Balduí esdevé el primer rei de Jerusalem.
# Kōchō jūnisen

Kōchō jūnisen (皇朝十二銭), també conegut com Honchō jūnisen (本朝十二銭) o Kōchō jūnimonsen (皇朝十二文銭) és el nom genèric de les dotze primeres emissions de monedes encunyades al Japó entre els anys 708 i 963, durant els períodes Nara i Heian, caracteritzades pel seu orifici quadrat al centre, inspirat en el model xinès.
Producte del fort intercanvi cultural i diplomàtic de les missions japoneses a la Xina imperial durant el segle vii, els ambaixadors japonesos van introduir molts costums provinents de la dinastia Tang de la Xina, incloent-hi l'ús de la moneda. A Tang es feia servir com a moneda el Kai Yuan Tong Bao, encunyat per ordre de l'Emperador Gaozu de Tang el 621, i va servir de model per aplicar una versió similar al Japó. És així que el 708, per ordre de l'Emperadriu Genmei, s'encunya la primera sèrie de monedes denominada amb el nom de Wadōkaichin. Cada cert temps, es van crear noves emissions amb la finalitat de suplir la mancança de monedes Wadōkaichin, però el 958 es va emetre l'última sèrie Kengentaihō, quedant un lapse del voltant de 600 anys sense noves encunyacions i no va ser fins al 1608 que tota la sèrie va ser reemplaçada pel Keichōtsūho, durant el període Edo.

## Llista de monedes

* Wadōkaichin (encunyat el 708, Wadō gannen)
* Mannentsūhō (760, Tenpyō-hōji 4)
* Jingūkaihō (765, Tenpyō-jingo gannen)
* Kanpeitaihō (796, Enryaku 15)
* Fujushinpō (818, Kōnin 9)
* Jōwashōhō (835, Jōwa 2)
* Chōnentaihō (848, Kashō gannen)
* Jōekishinpō (859, Jōgan gannen)
* Jōganeihō (870, Jōgan 12)
* Kanpyōtaihō (890, Kanpyō 2)
* Engitsūhō (907, Engi 7)
* Kengentaihō (958, Tentoku 2)

## Notes

* ↑ Nussbaum, p. 539.
* ↑ Nussbaum, Louis-Frédéric. Japan encyclopedia, 2005, p. 1024. «Wadō-kaihō» ; n.b., Deutsche Nationalbibliothek. Authority File [Consulta: 6 març 2016]. Arxivat 2012-05-24 at Archive.is
* ↑ Titsingh, Isaac. Annales des empereurs du Japon (en francès), 1834, p. 63–5.
* ↑ Brown, Delmer et al. (1979). Gukanshō, p. 271,
* ↑ Varley, H. Paul. (1980). Jinnō Shōtōki. p. 140.

## Referències

* Brown, Delmer M. e Ichirō Ishida, eds. (1979). Gukanshō: The Future and the Past. Berkeley: University of California Press. ISBN 978-0-520-03460-0; OCLC 251325323
* Ponsonby-Fane, Richard. (1959). The Imperial House of Japan. Kyoto: Ponsonby Memorial Society. OCLC 194887
* Nussbaum, Louis-Frédéric i Käthe Roth. (2005). Japan encyclopedia. Cambridge: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 58053128
* Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du Japon (Nihon Odai Ichiran). Paris: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland. OCLC 5850691
* Varley, H. Paul. (1980). A Chronicle of Gods and Sovereigns: Jinnō Shōtōki of Kitabatake Chikafusa. New York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-04940-5; OCLC 6042764

## Enllaços externs

* 皇朝12銭 Arxivat 2018-11-06 a Wayback Machine. (en japonès)
# 1282
## Esdeveniments

* 30 d'agost - El rei Pere el Gran desembarca amb el seu exercit d'almogàvers a la població siciliana de Trapani, en una expedició finançada per la col·laboració de l'Imperi Romà d'Orient i les comunitats jueves i musulmanes de la Corona d'Aragó.
* 2 d'octubre - El rei Pere II aconsegueix el domini de l'illa de Sicília.
* 11 d'octubre - L'estol català dirigit per Pere de Queralt i d'Anglesola venç l'estol angeví i les galeres de la República de Pisa al combat de Nicòtena, durant la Guerra de Sicília.

## Naixements

* Oshin, rei d'Armènia Menor.

## Necrològiques

* Abaqa, segon kan mongol de Pèrsia.
* 4 d'abril, Abadia de Montecassino: Bernard Ayglier, religiós benedictí francès (n. 1216).

## Referències

* ↑ «Tal dia com hui del 1282 Pere el Gran i els almogàvers van desembarcar a Trapani, a Sicília». Diari La Veu, 30 agost 2023. [Consulta: 3 setembre 2023]. «La conquesta de Sicília es va finançar amb 60.000 monedes d'or de l'emperador romà d'Orient, Miquel VIII Paleòleg, i 200.000 sous d'aportacions dels jueus i dels impostos de les aljames (comunitats musulmanes en terres cristianes), un subsidi que els havia demanat l'infant Alfons. Els jueus del Regne de València van donar 25.000 sous; els aragonesos, 75.000 sous, i les aljames catalanes, 100.000 sous.»
* ↑ Larousse, Éditions. «Encyclopédie Larousse en ligne - Bernard Ayglier» (en francès). [Consulta: 29 abril 2020].
# Lamel·lòfon

Un lamel·lòfon (també lamel·làfon o linguafon, aquesta darrera amb l'arrel llatina lingua, "llengua") és una família d'instruments formada per instruments amb llengüetes vibratòries subjectes per un extrem.
El nom ve de la paraula llatina "lamella" per "plat" i l'arrel grega "phonos" per "so". El nom deriva de la manera com el so és produït: l'instrument té una sèrie de plats prims, o "llengües", cada un dels quals es troba fixat a un extrem i té l'altre extrem lliure. La música es produeix per vibració al oprimir i després d'alliberar l'extrem lliure del plat.
Els lamel·lòfons constitueixen la categoria 12 al sistema Hornbostel-Sachs de classificació d'instruments musicals.

## Lamel·lòfons africans

Un gran nombre de lamel·lòfons són originaris d'Àfrica, on se'ls coneix amb noms diferents, com ara mbira, sanza o sansa, kisanji, likembe, kalimba (mbira), i kongoma, pertanyents a la música africana del sud-est. Se sap de la seva existència des del segle xvi, però sens dubte la seva història és molt més llarga. L'instrument del Carib marímbula pertany també a aquesta família. La marímbula pot ser considerada com una variant del mbira, i és de vegades emprada a la música hiphop.
Les llengüetes poden ser disposades a la manera d'un piano i poden ser prou petites com per ser tocades individualment cadascuna amb un dit, d'on ve el nom col·loquial de "piano de polze". Alguns instruments, com el mbira, tenen unes files addicionals de llengüetes.
S'ha conjecturat que els lamel·lòfons africans deriven de xilòfons i marimbes. Tanmateix, instruments similars han estat trobats a molts llocs, per exemple, a pobles indígenes de Sibèria, on toquen instruments de fusta amb una única llengüeta.
Els lamel·lòfons poden tenir o no ressonadors. També existeixen lamel·lòfons electrònics.

## Classificació de Schaeffner

L'esquema de classificació d'instruments musicals de Schaeffner té un lloc prominent pel linguafons (lamel·lòfons), al segon nivell més alt de classificació.
El 1932 Andre Schaeffner va desenvolupar un esquema de classificació nou que era "exhaustiu, cobrint potencialment tots els instruments reals i concebibles" [Kartomi, p. 176]. El sistema de Schaeffner conté només dues categories de nivell superior, denotades amb nombres romans (Schaeffner, A.: Origine des Instruments de musique, pp. 371–377):
* I: instruments que fan so mitjançant la vibració de peces sòlides;
** IA - Sòlids no susceptibles de tensió (equivalent a una part gran dels idiòfons de Hornbostel & Sachs);
** IB - Sòlids flexibles (equivalent als més importants linguafons);
** IC - Sòlids tensionables (equivalent a ambdós membranòfons i cordòfons);
* II: instruments que fan so per la vibració de l'aire (aeròfons).

## Vegeu també

* Música africana
* Idiòfon

## Bibliografia

* Gerhard Kubik: "Lamellophone", a El Nou Diccionari Grove de Música i dels Músics (ed. Stanley Sadie). Macmillan Editors, Londres, 1981

## Enllaços externs

* Llistat d'intèrprets de lamel·lòfons al lloc web de N. Scott Robinson
# Lidia San José Segura

Lidia San José Segura (Madrid, 2 de gener de 1983) és una historiadora i actriu espanyola de teatre, televisió i cinema.

## Biografia

Llicenciada en Història per la Facultat de Lletres de la Universitat Complutense de Madrid, el seu germà és l'actor Jorge San José Segura.
Va posar per a la revista Maxim en la seva versió espanyola, al febrer de 2006. Al setembre de 2008 va substituir Carmen Morales en l'obra Olvida los tambores. L'agost de 2009 representàó la comèdia Escándalo en palacio amb Pedro Ruiz, en el paper de Carla Bruni.
El 2010 va presentar la sèrie documental de disset episodis Reyes de España, pel Canal de Historia.
En 2014 va participar en el curs de la Universitat Nacional d'Educació a Distància sobre cinema, dona i religió.
Des de 2016 forma part del repartiment de la sèrie Paquita Salas, iniciada en Flooxer i emesa actualment a Netflix.

## Filmografia
### Pel·lícules

* El niño invisible (1995), en el paper de Lío.
* Cosa de brujas (2003), en el paper d'Azucena.

### Sèries de televisió

| Any | Sèrie | Canal | Personatge | Notes |
| 1995 | ¡Ay, Señor, Señor! | Antena 3 | Paula | 1 episodi |
| 1995 | Farmacia de guardia | Antena 3 | | 1 episodi |
| 1997 | La casa de los líos | Antena 3 | Alba | 1 episodi |
| 1998 - 1999 | A las once en casa | La 1 | Lucía | 65 episodis |
| 2000 | Telepasión española | La 1 | | 1 episodi |
| 2000 - 2002 | ¡Ala... Dina! | La 1 | Eva García León | 64 episodis |
| 2004 | Diez en Ibiza | La 1 | Álex | 10 episodis |
| 2009 | La hora de José Mota | La 1 | Diversos personatges | 2 episodis |
| 2009 | Yo soy Bea | Telecinco | Model | 1 episodi |
| 2016 - presente | Paquita Salas | Flooxer / Netflix | Lidia San José | 12 episodis |
| 2017 | Nada personal | TV Azteca | Natalia del Castillo | 77 episodis |
| 2018 | Luis Miguel, la serie | Telemundo / Netflix | Ana | 3 episodis |

### Programes de televisió

* Pasapalabra (24 episodis, 2002-2018).
* Corazón de... (21 de febrer de 2006).
* La tele de tu vida (2007).

## Referències

* ↑ «Copia archivada». Arxivat de l'original el 14 de juliol de 2014. [Consulta: 8 juliol 2014].
* ↑ http://www.puntomega.es/?p=418
* ↑ http://www.mostoles.es/mostoles/cm/ayto-mostoles/tkContent?locale=es_ES&id=Content=163303
* ↑ http://www.canal.uned.es/mmobj/index/id/20359 Arxivat 2014-09-04 a Wayback Machine.
* ↑ Lidia San José: de estrella infantil olvidada a enamorar a todos como 'Chica Netflix', El Confidencial, 8 de juliol de 2018
# Lina Pires de Campos

Lina Pires de Campos, de soltera Lina Del Vecchio (São Paulo, Brasil, 18 de juny de 1918 - 14 d'abril de 2003) fou una pianista, educadora musical i compositora brasilera de música clàssica i popular.

## Biografia

Lina Pires de Campos fou filla del lutier italià Angelo Del Vecchio i de la seva esposa Carmela Messina, també italiana. Del Vecchio, establert a São Paulo, va fundar la Casa Del Vecchio, on fabricava guitarres i altres instruments de corda.
Lina va estudiar piano amb Ema Lubrano Franco i Léo Peracchi, i solfeig i composició amb Furio Franceschini, Caldeira Filho i Osvaldo Lacerda. Posteriorment, va estudiar composició amb Camargo Guarnieri.
Lina Pires de Campos va treballar com a ajudant de Magda Tagliaferro i el 1964 va fundar la seva pròpia escola de piano. Va guanyar premis com a compositora, entre els quals l'any 1961 la medalla Roquete Pinto i el segon premi de composició de Radio Mec. Les seves obres s'han representat internacionalment.

## Obres

La seva tasca compositiva es va desenvolupar a partir de l'any 1958. Les obres seleccionades inclouen:
* Improvisação I, per flauta
* Improvisação II, per flauta
* Improvisação III, per flauta
* Ponteio e Toccatina, per guitarra
* Quatro Prelúdios, per viola
* Confession, cançons (lletra d'Alice Guarnieri)
* Embolada
* I'm Like the Spring
* Fad
* Portrait
* Tune
* You Say He Loves Me
Les seves obres han estat gravades i emeses en disc, incloent-hi:
* 1984 - 25 anys de composició, (LP)
* 1998 - Lina Pires de Campos: Audible Universe Audio CD

## Referències

* ↑ «Nossa História - Tradição Centenária» (en portuguès). Casa Del Vecchio. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ Un dels més famosos intèrprets de música country, Chet Atkins, feia servir guitarres Del Vecchio.
* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove dictionary of women composers (Digitalitzat en línia per GoogleBooks), 1994.
* ↑ «Lina Pires de Campos». Arxivat de l'original el 19 de març 2012. [Consulta: 2 desembre 2010].
* ↑ Monteiro, Ligia. «Lina Pires de Campos» (en portuguès). Eliana Monteiro da Silva, 01-08-2017. [Consulta: 23 novembre 2021].
# Portada/efemèride novembre 19

Guillem Viladot
« 18 de novembre · 19 de novembre · 20 de novembre »
# Quehuar

El Nevado de Quehuar, de Quevar o de Queva és un volcà amb una altitud de 6.130 msnm situat a la serralada dels Andes, a la província de Salta, Argentina. És un volcà inactiu cobert de neu estacional gran part de l'any i conserva una petita glacera dins el cràter. És a l'altiplà argentí, d'una altitud entre 3.800 i 4.000 msnm, al nord de l'Argentina.

## Toponímia

El nom Quehuar és el mateix nom de l'ètnia quehuare, que vivia al sud de Cusco, designada com a «inques per privilegi». Aparentment els quivar-guaros, o quehuar-huaros, haurien estat enviats com a colons mitimaes pels inques a Copacabana (Bolívia), al llac Titicaca. Hi ha la possibilitat que els inques els hagen enviat també a llocs més distants i podrien haver arribat com a colons a l'àrea de Quehuar.
Se'n pot trobar una pista quan Lorandi esmenta una referència històrica semblant del 1600 en què s'indica que els inques enviaren colons de la vall Chicoana, o Sikuani, propera a Cusco, cap a la zona que hui forma part del nord-oest de l'Argentina i anomenaren l'indret on es traslladaren de la mateixa manera. El poble de Chicoana és a la província de Salta i encara conserva el mateix nom.

## Jaciment arqueològic

El volcà Quehuar és una de les poques muntanyes en què s'han trobat restes congelades d'un sacrifici humà de l'època de l'Imperi inca. A prop del punt més alt del cim aparegueren dues inusuals estructures cerimonials inques. Una d'elles podria ser l'únic exemple d'ushniv, plataforma esglaonada inca, situada en un lloc cerimonial de gran altitud.
Al 1999, durant una expedició dirigida pels arqueòlegs Johan Reinhard, José Antonio Chávez i Constanza Ceruti al cim del Quehuar, recuperaren les restes d'una mòmia d'una xiqueta inca, sacrificada en una cerimònia de capac cocha, que havia estat dinamitada per cercadors de tresors.

## Vegeu també

* Sacrificis humans en l'Amèrica precolombina.

## Referències

* 1 2 3 Rescue Archaeology of the Inca Mummy on Mount Quehuar, Argentina. Journal of Biological Research, Emma Massa Editor, Torino, Italia, 2005.
* ↑ The Development of the Inca Space. University of Texas Press, Austin, USA, 1992.
* ↑ Historia de Nuestra Señora de Copacabana. Editorial Universo, La Paz, Bolivia, 1976.
* ↑ Evidencias en Torno a los Mitmaqkuna en el N.O. Argentino. Antropológica, Argentina, 1991.

## Bibliografia

* Beorchia, Antonio: "El Nevat Quehuar." Revista del Centre de Recerques Arqueològiques d'Alta Muntanya 2.29-35. 1975
* Ceruti, Constança: "Recents troballes en els volcans Quehuar (6.130 m) i Llullaillaco (6.739 m)." In Actes del XIII Congrés Nacional d'Arqueologia Argentina. Editat per Cristina Díaz, 1: 313-322. Còrdova. 2001
* Reinhard, Johan: The Hissi Maiden: Inca Mummies, Mountain Gods, and Sacred Sites in the Andes. National Geographic Society, Washington, D. de C., 2005
# Tawwabun

Els tawwabun o tawwabs (àrab: التوّابون, at-Tawwābūn, ‘els Penitents’, en singular التوّاب, at-Tawwāb) fou un moviment revolucionari alida oposat als omeies, sorgit principalment a Kufa.
Després de la batalla de Karbala (680) i la mort d'al-Hussayn ibn Alí, cinc caps alides de Kufa es van reunir per fundar la confraria dels Tawwàbun i en van designar líder a Sulayman ibn Surad, amb el títol d'amir at-Tawwabín, que va rebre suport dels alides de Madain i Bàssora. El moviment va romandre clandestí fins a la mort de Yazid I, el novembre del 683, aleshores Kufa es va posicionar a favor d'Ibn ax-Zubayr. Els Tawwabun van organitzar un exèrcit per marxar contra els omeies i venjar al-Hussayn, i, tot i el seu reduït nombre —uns tres mil—, van aconseguir algunes victòries al novembre. Tanmateix, el 4 a 6 de gener del 685 es va lliurar la batalla decisiva a Ras al-Ayn (Ayn al-Warda) i després de dos dies d'aparent victòria, finalment Sulayman i el seu segon van morir en combat i els Tawwabun foren derrotats i el seu moviment liquidat.

## Referències

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Tawwābūn".
* ↑ Kohlberg, E. «Sulaymān b. Ṣurad» (en anglès). Encyclopaedia of Islam, Second Edition, 24-04-2012.

## Vegeu també

* Dayr Kab
* Dayr al-Awar
# Théâtre des Champs-Élysées

El Théâtre des Champs-Élysées es troba a l'avenue Montaigne, al 8è arrondissement de París.

## Història
### Arquitectura

És un edifici construït el 1913 d'estil mixt art déco i clàssic que compta amb tres sales d'espectacles i un restaurant a la part de dalt alineat sobre els immobles veïns de tres nivells.
L'arquitecte escollit va ser Henry Van de Velde: havent demanat a l'empresa Perret per a l'estructura en formigó, va ser finalment exclòs del projecte. August Perret transigeix aquí una mica amb els seus principis. Afirmava habitualment que el «formigó en té prou amb ell mateix», però va integrar-hi baixos relleus de Bourdelle en marbre blanc a la façana.
Els quatre grups de pilars interiors es van deixar visibles.
La façana és classificada dins els monuments històrics. El Consell d'Estat va decidir el 16 de desembre de 1994 que l'afegitó de 1000 m² per al restaurant havia de donar lloc a un permís de construcció i no només una declaració de treballs.
L'edifici compta amb tres sales d'espectacles: una gran sala a la italiana de 1905 places, consagrada a l'òpera, a la dansa i a la música; i dues sales dedicades al teatre: una sala mitjana de 601 places, la Comédie des Champs-Élysées, i una sala petita de 230 places, l'Studio des Champs-Élysées.
Des del 1970 el teatre és propietat de la Caisse des dépôts et consignations, que també és mecenes principal de les programacions de les diferents sales.

### Teatre

El juliol de 1926, la Comédie des Champs-Élysées acull la primera projecció a França de la pel·lícula alemanya Les Aventures del príncep Ahmed, de Lotte Reiniger, una obra pionera del cinema d'animació.

## El Teatre dels Champs-Élysées i la música clàssica

El teatre dels Champs-Élysées és un dels millors locals de la música clàssica a París, al costat de la Salle Pleyel, la Cité de la musique, i la Salle Gaveau pel que fa a la música de cambra. L'Orquestra Nacional de França hi és instal·lada en residència.
Les orquestres simfòniques com l'Orquestra Filharmònica de Viena, de Múnic, de New York, l'Orquestra simfònica de la Radiodifusió bavaresa, i l'Orquestra reial del Concertgebouw sovintegen o ho han fet aquesta sala.
És en aquest teatre que van tenir lloc dues estrenes mundials que van resultar sengles escàndols. La primera va ser l'estrena absoluta de La consagració de la primavera d'Ígor Stravinski el 29 de maig de 1913 sota la direcció de Pierre Monteux que va suscitar una formidable discussió on detractors i coadjuvants van arribar a les mans. La segona va ser l'estrena de la veritable primera obra musical "mixta" (una obra per a instruments de música i dispositius electroacústics): Deserts d'Edgard Varèse el 2 de desembre de 1954 amb Pierre Henry a la banda magnètica i Hermann Scherchen a la batuta. El xoc inspirat per les interpolacions va provocar crits, riures i males passades. L'escàndol que en va resultar va ser comparable al de la Consagració 41 anys abans. La història d'aquest teatre no va ser doncs del tot tranquil·la.

## Enllaços externs

* Théâtre des Champs-Élysées
* Comédie & Studio des Champs-Élysées
# Utica Queen

Ethan Mundt (2 de juny de 1995), més conegut pel seu nom artístic de Utica Queen, és una artista drag estatunidenca coneguda per competir en la tretzena temporada de RuPaul's Drag Race.
Mundt va néixer i es va criar a Utica (Minnesota). Va assistir a la St. Xerris High School.
Utica Queen va competir en la tretzena temporada de RuPaul's Drag Race, quedant en sisena posició i havent guanyat una prova, juntament amb Symone. El 2021, algunes de les seves peces es van exposar en el Rochester Art Center.
Mundt utilitza els pronoms he/him/his fora de drag i els pronoms she/her en drag. Resideix a Minneapolis, des del 2021. Mundt és membre dels Adventistes del setè dia.

## Referències

* ↑ Swartzer, Katie. «Utica Queen's Quintessentially Minnesotan Drag Persona». Mpls St Paul Magazine, 24-03-2021. Arxivat de l'original el 24 de marzo de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ Lange, Steve. «Utica Queen giving everyone a full-on hug». Post Bulletin, 07-12-2021. Arxivat de l'original el 18 de diciembre de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ Molseed, John. «Utica draws a crowd in homecoming at the Rochester Art Center». Post Bulletin, 05-12-2021. Arxivat de l'original el 18 de diciembre de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ Halliwell, Anne. «Utica Queen brings designs to Rochester Art Center exhibit». Post Bulletin, 16-11-2021. Arxivat de l'original el 18 de diciembre de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ Tormoen, Erik. «The Return of Utica Queen». Minnesota Monthly, 03-12-2021. Arxivat de l'original el 6 de diciembre de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ Allaire, Christian. «Utica Queen, Drag Race's Breakout Style Star, Is Only Getting Started». Vogue, 11-02-2021. Arxivat de l'original el 11 de octubre de 2021. [Consulta: 18 diciembre 2021].
* ↑ McCallion, Paul. «RuPaul's Drag Race Recap: Tamisha Said I Had Potential». Vulture, 15-01-2021. [Consulta: 15 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Utica Queen - Lloc web oficial
# Weissella kandleri

Weissella kandleri (abreujat W. kandleri) és un bacteri grampositiu descrit originalment com a Lactobacillus kandleri, que actualment es classifica en el gènere Weissella. La seva morfologia és bacilar irregular i es poden disposar en parelles. No són mòbils. No poden créixer a partir 45 °C. Produeix àcid a partir de maltosa, rafinosa, sacarosa, xilosa, trehalosa, melibiosa, arabinosa i cel·lobiosa. La paret cel·lular d'aquesta espècie es diferencia de la paret de les altres espècies del gènere, ja que en aquesta espècie el pont interpeptídic conté glicina. El seu contingut en G+C és del 39%.
La seva soca tipus és ATCC:51149.

## Referències

* ↑ Fusco, Vincenzina; Quero, Grazia M.; Cho, Gyu-Sung; Kabisch, Jan; Meske, Diana «The genus Weissella: taxonomy, ecology and biotechnological potential». Frontiers in Microbiology, 6, 17-03-2015. DOI: 10.3389/fmicb.2015.00155. ISSN: 1664-302X. PMC: PMC4362408. PMID: 25852652.
* 1 2 «Taxonomy browser (root)». [Consulta: 6 desembre 2019].
* ↑ Holzapfel, Wilhelm H.; Van Wyk, Elsa P. «Lactobacillus kandleri sp. nov., a new species of the subgenus betabacterium, with glycine in the peptidoglycan». Zentralblatt für Bakteriologie Mikrobiologie und Hygiene: I. Abt. Originale C: Allgemeine, angewandte und ökologische Mikrobiologie, 3, 4, 11-1982, pàg. 495–502. DOI: 10.1016/s0721-9571(82)80007-0. ISSN: 0721-9571.
* ↑ Collins, M.D.; Samelis, J.; Metaxopoulos, J.; Wallbanks, S. «Taxonomic studies on some leuconostoc-like organisms from fermented sausages: description of a new genusWeissellafor theLeuconostoc paramesenteroidesgroup of species». Journal of Applied Bacteriology, 75, 6, 12-1993, pàg. 595–603. DOI: 10.1111/j.1365-2672.1993.tb01600.x. ISSN: 0021-8847.