OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àlex Pella

Àlex Pella (Barcelona, 2 de novembre de 1972) és un navegant professional català. És el primer i únic català a guanyar una regata transoceànica en solitari: la Ruta del Rom. El 26 de gener de 2017, Àlex Pella va fer història de nou en batre, juntament amb la resta de l'equip, el rècord de velocitat absolut de volta al món a vela, conegut com a Trofeu Julio Verne, a bord del sofisticat Maxi-Trimarán IDEC Sport, circumnavegant el planeta en quaranta dies, vint-i-tres hores, trenta minuts i trenta segons.

## Biografia

Pella ve d'un entorn familiar molt vinculat al món de la nàutica d'esbarjo. És el segon de quatre germans, tots professionals de la vela esportiva. El seu germà gran, David, és un expert rigger i regatista que ha participat en diverses edicions de la Copa Amèrica, la Volvo Ocean Race i TP 52, entre d'altres. Borja, tercer en la llista, ha estat diverses vegades campió d'Espanya de navegació en solitari i participa en el circuit de vaixells clàssics a bord del vaixell familiar «Galvana». Nacho, el petit, és un reconegut constructor de vaixells i ha participat en la construcció de tot tipus d'embarcacions per a regates. Tots es van iniciar al món de la navegació a vela al costat dels seus pares a bord del «Pepus», on passaven les vacances estivals i participaven en les regates de club. Aquest entorn i aquesta educació familiar nàutica i marinera han estat fonamentals en la seva carrera esportiva.

## Trajectòria Esportiva

Pella és un gran especialista en les regates oceàniques en solitari i amb tripulació reduïda. Ha estat el primer i únic català a obtenir un podi a la Mini Transat 6.50, el 2003; a guanyar l'etapa reina la mateixa regata dos anys més tard, el 2005, sumant així un altre podi; i a aconseguir la primera victòria en una regata oceànica en solitari a la Ruta del Rom, el 2014.

## Filmografia

* 2017: Informe Robinson: La vuelta al mundo de Alex Pella
* 2014: Route du Rhum
* 2013: En Solitario

## Referències

* ↑ «RTVE - Telediario 1 - Alex Pella gana y bate el récord en la Route du Rhum 2014». RTVE, 19-11-2014. [Consulta: 19 novembre 2014].
* ↑ «RTVE - Récord Trofeo Julio Verne». RTVE, 26-01-2017. [Consulta: 26 gener 2017].
* ↑ «Alex Pella: “Primero la Ruta de Ron, luego… la Vendée”». abc.es, 19-08-2014. [Consulta: 19 agost 2014].
* ↑ «Route du Rhum 2014. Alex Pella.». youtbe.com, 08-04-2015. [Consulta: 8 abril 2015].
* ↑ «'En Solitario', el film que coprotagoniza Alex Pella, en el RCN Barcelona». La Vanguardia, 24-03-2014.
# Probainognàtids

Els probainognàtids (Probainognathidae) són una família extinta de rèptils mamiferoides de dieta carnívora que visqueren durant el Triàsic superior. Segons la majoria d'autoritats, la família conté dos membres coneguts: Probainognathus, de Sud-amèrica, i Lepagia, d'Europa i una mica més tardà. El clade fou descrit per Romer el 1973. Els probainognàtids estaven relacionats amb els chiniquodòntids.
Ambdós gèneres eren animals petits. Probainognathus, conegut a partir de diversos espècimens, mesurava uns 10 cm de llargada i tenia una anatomia molt similar a la dels mamífers. Les úniques restes que s'han trobat de Lepagia són dents, que s'assemblen particularment a les dents d'altres cinodonts carnívors del Triàsic superior.
# Toca da Tira Peia

Toca da Tira Peia és un lloc d'abric de roques, situat al municipi Coronel José Dias, a l'estat Piauí, a prop del Parc Nacional de la Serra da Capivara, Brasil, es creu que té evidències de la presència humana prehistòrica a Amèrica del Sud que data de fa 22.000 anys.

## Lloc

La Toca da Tira Peia es va descobrir el 2008. Hi ha quatre capes de sediment ben conservades, la més jove de la qual data de 4.000 anys aC. S’han recuperat 113 eines i artefactes de pedra picada.
El lloc ha estat datat mitjançant la tècnica de luminescència estimulada òpticament.
   "En excavar, es van trobar 113 artefactes de pedra que consisteixen en eines i restes d'eines en cinc capes de sòl. Mitjançant una tècnica que mesura el dany per radiació natural en grans de quars excavats, els científics van estimar que la darrera exposició del sòl a la llum del sol oscil·lava des de fa uns 4.000 anys a la capa superior fins fa 22.000 anys a la tercera capa. "
Segons els autors, aquest lloc ofereix alguns avantatges a la resta de llocs, com ara Pedra Furada, pel que fa a les cites. A diferència dels jaciments de Pedra Furada, Toca da Tira Peia no té tants còdols d'origen natural que es puguin confondre amb aquells que “van ser portats i picats per éssers humans”.
A més a més, els autors afirmen que els artefactes de Toca da Tira Peia “es troben a la seva posició original; no havien estat objecte de moviments des del seu enterrament”.

## Vegeu també

* Pedra Furada
* Caverna da Pedra Pintada

## Referències

* 1 2 C. Lahaye (2013), Ocupació humana a Amèrica del Sud per 20.000 aC: el lloc de Toca da Tira Peia, Piauí, Brasil. (text complet) Journal of Archaeological Science
* ↑ «[https: //www.sciencenews.org/article/disputed-finds-put-humans-south-america-22000-years-ago Trobades disputades que posen humans al sud Amèrica fa 22.000 anys]». Science Magazine, 20-04-2013.
* ↑ Lahaye, Christelle; Hernandez, Marion; Boëda, Eric; Felice, Gisele D.; Guidon, Niède; Hoeltz, Sirlei; Lourdeau, Antoine; Pagli, Marina; Pessis, Anne-Marie «Ocupació humana a Amèrica del Sud el 20.000 aC: el jaciment de Toca da Tira Peia, Piauí, Brasil». Journal of Archaeological Science, 40, 6, 2013, pàg. 2840-2847. DOI: 10.1016 / j.jas.2013.02.019. ISSN: 0305-4403.

## Bibliografia

* Luis Alberto Borrero «Ambigüitat i debats sobre la població primerenca d'Amèrica del Sud». PaleoAmerica, 2, 3-2016, pàg. 11-21. DOI: 10.1080 / 20555563.2015.1136498.
* German Dziebel, / EL LLOC TOCA DA TIRA PEIA I LA FINALITAT D’UNA EDAT DE GEL EN ARQUEOLOGIA AMERICANA. Antropogènesi, 24 d’abril de 2013

## Enllaços externs

* Quan la gent va arribar a Amèrica del Sud? archaeology.org 20 de març de 2013
# Blackmail

«Blackmail» té aquests significats:
# Pere Parramon Rubio

Pere Parramon Rubio (Girona, 27 d'abril de 1977) és un doctor en història de l'art, professor, investigador, escriptor, gestor cultural i crític d'art especialitzat en l'estudi i la mediació de l'art contemporani, així com en les relacions entre èpoques i artistes. Des del març de 2024, ocupa el càrrec de subdelegat del Govern d'Espanya a Girona.
Es va llicenciar en Història de l'Art a la Universitat de Girona. També és màster en Comunicació i Crítica d'Art per la Universitat de Girona, en Simbologia per la Universitat de Barcelona, i en Direcció de centres docents públics per l'Escola d'Administració Pública de Catalunya. És membre de l'Associació Catalana de Crítics d'Art i de la International Association of Critics of Art, president de l'Associació dels Amics del Museu d'Art de Girona entre 2016 i 2018 i ha estat comissari d'exposicions al Centre Social i Cultural de la Fundació la Caixa de Lleida; el Museu Memorial de l'Exili de La Jonquera; el Museu Frederic Marès de Barcelona; el Museu de l'Empordà, a Figueres; i el Museu d'Art de Granollers, entre d'altres. Ha estat professor associat de teoria de l'Art i d'anàlisi de mitjans de comunicació i és professor associat d'Historiografia i Metodologia als estudis de Grau en Història de l'Art de la Universitat de Girona i, des del 2023, professor d'Història de la moda en el Grau en Moda de l'ERAM i la Universitat de Girona.
Des del 2023 ha estat regidor del grup municipal del PSC a l'Ajuntament de Girona, i conseller comarcal del Consell Comarcal del Gironès, fins a la seva designació com a subdelegat del Govern d'Espanya a Girona, a partir del 12 de març de 2024, substituint en el càrrec Albert Bramon.

## Obra
### Assaig

* 2021: Art contemporani a Girona, 1994-2019 (amb M. Lluïsa Faxedas i Brujats). Girona: Grup Excursionista i Esportiu Gironí - GEiEG, 2021. ISBN 978-84-09-28369-9.
* 2021: Juego de tronos: Realidades, ficciones, turismos (amb F. Xavier Medina). Cuenca i Santander: Ediciones de la Universidad de Castilla la Mancha i Editorial Universidad de Cantabria. ISBN 978-84-9044-476-4.

### Novel·la

* 2017: El noi saltador i la reina dels guardians rossos. Barcelona: Sd·edicions. ISBN 978-84-946112-9-2.
* 2021: La llengua dels ocells. Barcelona: Sd·edicions. ISBN 978-84-122814-6-0.

## Referències

* ↑ Press, Europa. «Prieto lamenta la ausencia del alcalde de Girona en la toma de posesión del subdelegado del Gobierno», 21-03-2024. [Consulta: 10 octubre 2024].
* ↑ «Subdelegado del Gobierno». [Consulta: 8 octubre 2024].
* ↑ «Juntes dels amics del Museu d'Art».
* ↑ «Fundació la Caixa». Cicle d'exposicions - comissari, 2005.
* ↑ «NUNC STANS». Museu Frederic Marés, 14-09-2023.
* ↑ «Grau en Moda. ERAM». Escola Universitària de les Arts (ERAM).
* ↑ Carreras, Tapi. «El doctor en història de l'art Pere Parramon, serà el número 2 de la llista del PSC a Girona», 11-03-2023. [Consulta: 14 setembre 2023].
* ↑ «Composició del plenari». Consell Comarcal del Gironès, 01-07-2023.
* ↑ Girona, Diputació de. «Presa de possessió de Pere Parramon com a subdelegat del Govern espanyol a Girona». [Consulta: 8 octubre 2024].
# Macarena Aguilar Díaz

Macarena Aguilar Díaz (Bolaños de Calatrava, província de Ciudad Real, 12 de març de 1985) és una exjugadora d'handbol manxega, guanyadora d'una medalla olímpica.
Va iniciar la seva carrera a l'Astroc Sagunt, posteriorment a la Sociedad Deportiva Itxako i actualment al Randers HK de la lliga danesa.
Va participar, als 27 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en derrotar en el partit pel tercer lloc a la selecció de Corea del Sud.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit una medalla de bronze al Campionat del Món d'handbol, dues medalles de plata als Campionats d'Europa i una medalla d'or als Jocs del Mediterrani.
# Míriam Casillas García

Míriam Casillas García (Badajoz, 24 de juny de 1992) és una esportista espanyola que competeix en triatló i duatló. Va estudiar Medicina a la Universitat Complutense de Madrid.

## Trajectòria

Ha guanyat quatre medalles en la Copa del Món de Triatló, bronze en 2015 (en l'etapa disputada a Alanya), dos bronzes en 2018 (a Weihai i Miyazaki) i argent l'any 2019 (a Weihai), i una medalla d'or en la Copa d'Europa de Triatló de Velocitat de 2018. A més, a escala nacional va guanyar el títol en el Campionat d'Espanya de Duatló de 2014 i en el Campionat d'Espanya de Triatló en 2014 i 2016.
Va participar en els Jocs Olímpics de Rio de Janeiro 2016, ocupant el 43è lloc en la prova femenina, i va participar en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020, ocupant el 21è lloc en la prova femenina.

## Palmarès nacional

Campionat d'Espanya de Triatló Olímpic :
| Any | Ubicació | Medalla | Competició |
| 2014 | Águilas ( Espanya) | 1 | Individual |
| Campionat d'Espanya de Duatló ||||
| Any | Ubicació | Medalla | Competició |
| 2014 | Avilés ( Espanya) | 1 | Individual |

## Referències

* ↑ «Miriam Casillas García . 88 soñadores. Becas Podium de Telefónica». Arxivat de l'original el 2021-06-28. [Consulta: 31 juliol 2021].
* ↑ Triathlon, World. «Athlete Profile: Miriam Casillas García» (en anglès). [Consulta: 31 juliol 2021].
* ↑ «Detalle Noticia – Comité Olímpico Español (COE)» (en castellà). [Consulta: 31 juliol 2021].
# Thierno Diallo

Thierno Boubacar Diallo (Conakry, Guinea, 22 de novembre de 2000) és un gimnasta artístic català.

## Biografia

Quan tenia sis anys, va assistir a un programa d’escoltisme de talents a la seva escola de Manresa i els entrenadors que van veure el seu potencial el van animar a començar la gimnàstica.
Diallo es va convertir en ciutadà espanyol el 2015 i va debutar amb l'equip espanyol de gimnàstica sènior el 2018.

## Trajectòria

Diallo va guanyar una medalla d'or en equip als Jocs Mediterranis de 2018, juntament amb Néstor Abad, Nicolau Mir, Alberto Tallón i Rayderley Zapata. El mateix grup va acabar sisè al Campionat d’Europa de 2018. Diallo també va competir al Campionat del Món de 2018 i 2019.
Als campionats nacionals d’Espanya, Diallo es va classificar tercer el 2018 i segon el 2020 en la modalitat individual.
Es va classificar per als Jocs Olímpics d’Estiu 2020 a la prova per equips.

## Referències

* 1 2 3 4 «Thierno Diallo». Jocs Olímpics d'Estiu de 2020. Arxivat de l'original el 22 de juliol 2021. [Consulta: 22 juliol 2021].
* ↑ «El gimnasta Thierno Boubacar torna a situar Manresa al mapa olímpic 17 anys després». Nació Digital, 02-07-2021.
* ↑ Mellado, Enrique «La selección masculina de gimnasia artística revalida el oro» (en castellà). Marca, 24-06-2018.
* ↑ «33rd European Men's Championships Glasgow - Senior Teams Finals Results». gymnasticsresults.com.
* ↑ «Ana Pérez y Néstor Abad, campeones de España» (en castellà). LaLigaSports, 14-07-2018.
* ↑ Agut, Jordi «El manresà Thierno Diallo obté el subcampionat estatal». Regió7, 08-12-2020.
* ↑ «Confirmado el equipo español de gimnasia artística que viajará a Tokio» (en castellà). Sport, 01-07-2021.
# Pablo Martínez Estévez

Pablo Martínez Estévez (12 de desembre de 1997) és un esportista espanyol que competeix en piragüisme en la modalitat d'aigües tranquil·les.
Va guanyar una medalla d'or en la Copa Mundial de Piragüisme de 2021, disputada a Szeged, en la prova de C2 500 m. Va participar en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020, assolint el vuitè lloc en la prova de C2 1000 m (conjuntament amb Cayetano García).[4]

## Referències

* ↑ «Especial Tokio 2020. Deportistas». fundacionandaluciaolimpica.org.
* ↑ «Pablo Martínez Estévez» en CanoeResults.eu (anglès)
* ↑ «Pablo Martínez Estévez». Pàg. de la ICF (anglès)

## Enllaços externs

* Fitxa. Pàg. del Comitè Olímpic Espanyol.
# Juan Antonio Jiménez Cobo

Juan Antonio Jiménez Cobo (Castro del Río, província de Còrdova, 11 de maig de 1959) és un genet andalús, guanyador d'una medalla olímpica en la modalitat de doma clàssica.
Va participar, als 41 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on aconseguí finalitzar cinquè en la prova de doma per equips, i guanyar així un diploma olímpic, i dinovè en la prova individual. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova per equips al costat de Beatriu Fererr-Salat, Ignacio Rambla i Rafael Soto, així com dotzè en la prova individual.
En els Jocs Eqüestres Mundials de 2005 aconseguí guanyar la medalla de bronze en la prova per equips.
# Carlos Llavador Fernández

Carlos Llavador Fernández (Madrid, 26 d'abril de 1992) és un esportista espanyol que competeix en esgrima, especialista en la modalitat de floret.
Va guanyar una medalla de bronze al Campionat Mundial d'Esgrima de 2018 i una medalla de bronze al Campionat Europeu d'Esgrima de 2015, ambdues en la prova individual.
Va cursar estudis superiors a la Facultat de Ciències de l'Activitat Física i de l'Esport de la Universitat Politècnica de Madrid.

## Carrera esportiva

Va començar a practicar esgrima amb vuit anys a la Sala d'Armes de Madrid. Posteriorment es va traslladar al CAR de Madrid per entrenar sota les ordres del mestre Jesús Esperanza, olímpic en la modalitat de floret.
El 2015 va obtenir la seva primera medalla en la categoria absoluta: un bronze en el Campionat Europeu, després de perdre en semifinals contra l'italià Andrea Cassarà. A l'any següent va canviar el seu lloc de residència, traslladant-se a Itàlia i incorporant-se a l'escola Frascati Scherma.
El 2018 va aconseguir el seu major èxit, un bronze en el Campionat Mundial, derrotant en vuitens de final el rus Timur Safin, en quarts l'italià Giorgio Avola i perdent en semifinals contra el britànic Richard Kruse. Com a conseqüència d'aquest resultat, el Consell Superior d'Esports li va atorgar la medalla de bronze de la Reial orde del Mèrit Esportiu.
El 2020 es va penjar la medalla d'or en la Copa del Món celebrada al Caire, la seva primera medalla en aquest tipus de competició. Participarà en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020 en la prova de floret individual.

## Referències

* ↑ «Carlos Llavador». Pàg. del COE.
* ↑ «El estudiante de INEF, Carlos Llavador, medalla de bronce en el Mundial de Esgrima». Pàg. web de la Universidad Politécnica de Madrid.
* ↑ «Entre ‘Hamlet’ y Río 2016». El País, 30 de març de 2016.
* ↑ «Carlos Llavador logra el bronce en Montreux». Marca, 6 de juny de 2015.
* ↑ «Carlos Llavador encumbra al florete español». ABC, 26 de juliol de 2018.
* ↑ «Relación de ingresos en la ROMD – Galardonados 2019». Pàg. web del CSD.
* ↑ «Llavador se acerca a los Juegos de Tokio tras ganar en el Cairo». As, 22 de febrer de 2020.
* ↑ «Carlos Llavador devuelve a la esgrima española a unos Juegos Olímpicos». Mundo Deportivo, 28 de març de 2021.
# Regió d'Albula

La Regió d'Albula és una de les 11 regions del cantó dels Grisons (Suïssa). És una regió trilingüe (alemany, italià i romanx) i està format per 23 municipis repartits en 4 cercles comunals. Té una població de 8249 habitants i una superfície de 693,47 km². Està format per 23 municipis i el cap de la regió és Tiefencastel.

## Municipis

Cercle d'Alvaschein :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Alvaschein | 145 | 4.08 | 3501 |
| Mon | 90 | 8.46 | 3502 |
| Mutten | 82 | 9.96 | 3503 |
| Stierva | 131 | 10.56 | 3504 |
| Tiefencastel | 268 | 14.85 | 3505 |
| Vaz/Obervaz | 2608 | 42.51 | 3506 |
Cercle de Belfort :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Alvaneu | 406 | 35.63 | 3511 |
| Brienz/Brinzauls | 104 | 13.37 | 3512 |
| Lantsch/Lenz | 537 | 21.81 | 3513 |
| Schmitten | 257 | 11.35 | 3514 |
| Surava | 199 | 6.68 | 3515 |
Cercle de Bergün :
| Escut | Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| | Bergün/Bravuogn | 486 | 145.65 | 3521 |
| | Filisur | 491 | 44.49 | 3522 |
Cercle de Surses (Oberhalbstein) :
| Nom | Població (Des. 2007) | Superfície in km² | Núm. OFS |
| Bivio | 217 | 76.73 | 3531 |
| Cunter | 233 | 7.12 | 3532 |
| Marmorera | 48 | 18.90 | 3533 |
| Mulegns | 26 | 33.79 | 3534 |
| Riom-Parsonz | 318 | 55.97 | 3536 |
| Salouf | 209 | 31.49 | 3538 |
| Savognin | 938 | 22.24 | 3539 |
| Sur | 96 | 23.22 | 3540 |
| Tinizong-Rona | 360 | 54.30 | 3541 |

## Fusions durant els anys 2000

* Municipis el 2008
* 2009: Davos i Wiesen → Davos

## Vegeu també

* Regions del Cantó dels Grisons
# Al-Saqr SC

L'Al Saqr Sport Club (àrab: نادي الصقر الرياضي الثقافي, Nādī aṣ-Ṣaqr ar-Riyāḍī aṯ-Ṯaqāfī, ‘Club Esportiu Cultural del Falcó’) és un club iemenita de futbol de la ciutat de Taizz. Al-Saqr significa Falcó.
El club va ser fundat el 1969. Es proclamà campió nacional tres cops, els anys 2006, 2010 i 2014. També fou campió de la Copa Unitat els anys 2008 i 2010. Els seus colors són el groc i el negre.

## Palmarès

* Lliga iemenita de futbol:
       2006, 2010, 2014
* Copa Unitat (Iemen):
       2008, 2010
* Supercopa iemenita de futbol:
       2010

## Referències

* ↑ «The glory years gone: Shawki Hayel defends Saqr Taiz». Yemen Observer, 25-12-2004 [Consulta: 4 novembre 2010].
* ↑ Yemen - List of Foundation Dates a RSSSF
* ↑ Campions del Iemen RSSSF
* ↑ Yemen - List of Cup Winners a RSSSF
* ↑ Fotografies de clubs del Iemen crankshaw-sports-stats.com

## Enllaços externs

* Al-Saqr SC - Lloc web oficial
# Al-Wahda SC Aden

L'Al-Wahda Sports Club d'Aden (àrab: نادي الوحدة الرياضي الثقافي, Nādī al-Waḥda ar-Riyāḍī aṯ-Ṯaqāfī, ‘Club Esportiu Cultural de la Unitat’) és un club iemenita de futbol de la ciutat d'Aden. Al-Wahda significa Unitat.
El club va ser fundat el 17 de juliol de 1929. És el segon club més antic del país després del club Al-Tilal. El club és el resultat de la fusió, entre 1973 i 1975, dels clubs: United Youth, Al Hilal Sports Club i Faiha Sports Club.
El club va ser tres cops campió de lliga (del Iemen del Sud) els anys 1976, 1988 i 1989. Els seus colors són el verd i el blanc.

## Palmarès

* Lliga iemenita de futbol:
       1976, 1988, 1989

## Referències

* ↑ Perfil del club - kooora.com
* ↑ Yemen - List of Foundation Dates a RSSSF
* ↑ Campions del Iemen RSSSF
* ↑ Fotografies de clubs del Iemen crankshaw-sports-stats.com
# Antônio Lima dos Santos

Antônio Lima dos Santos (São Sebastião do Paraíso, 18 de gener de 1942 - 3 de febrer de 2025) va ser un futbolista brasiler. Va formar part de l'equip brasiler a la Copa del Món de 1966.

## Referències

* ↑ Guillén, Sergi. «Mor Antônio Lima, llegenda brasilera del Santos de Pelé». L'Esportiu. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1966» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Lima - Antônio Lima dos Santos - Sambafoot.com, all About Brazilian Football» (en francès). Arxivat de l'original el 2018-05-29. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ Antônio Lima dos Santos a National-Football-Teams.com (anglès)
# Santuari de Santa Maria Magdalena

El Santuari de Santa Maria Magdalena és un edifici religiós que es troba al municipi valencià de Novelda, al Vinalopó Mitjà.

## Història

Edificat a partir del projecte traçat per l'enginyer novelder Josep Sala Sala durant els seus estudis a Catalunya, la seva construcció, començada el 1918, va necessitar tres fases (una de les quals de paralització), per donar-lo per acabat el 1946. Acabada la guerra civil, per al finançament de les obres es varen emprar diferents recursos, com ara les gales líriques de sarsuela on van intervenir el director orquestral Asterio Mira, el baríton novelder Eduardo Mateo-Quirant i sa dona, la tiple Josefina Landete (pares ambdós de la també tiple Paloma Mairant), entre d'altres.

## Característiques

Va ser construït dintre de l'estil de principis de segle XX conegut com a modernisme català a partir del projecte traçat per l'enginyer novelder Josep Sala Sala, que el va realitzar durant els seus estudis a Catalunya. Guarda una certa semblança amb el Temple Expiatori de la Sagrada Família d'Antoni Gaudí. Té forma de pitxer, simbolitzant el pitxer que la Santa va portar de bàlsam a Jesús. Aquesta forma original és també única en el món.
En la façana principal destaquen dues torres laterals de 25 m. d'altura culminades per una creu de pedra natural, que també es troba en la cúpula i sobre els arcs superiors de la façana. Els motius decoratius tenen antecedents en els estils medievals, barrocs i en la mateixa natura. Aquestes influències van dur a l'autor a combinar cudols del riu Vinalopó, manises policromades, rajoles rogenques, maçoneria, entre d'altres, que es reflecteixen per tot l'exterior de l'edifici.
L'interior del santuari està compost per una nau central rectangular amb dos espais laterals adossats; al fons, en l'absis, es troba el cambril de Santa Maria Magdalena, patrona de Novelda, i darrere de l'altar es pot admirar un bell quadre atribuït a Gastó Castelló. Des de finals del segle XX s'efectua, lentament, la incorporació d'un orgue de grans dimensions fabricat totalment en marbre. Obra de l'orguener Iván Larrea, podria ser el primer a tot el món de les seues característiques.

## Referències

* ↑ Santuari de Santa Maria Magdalena, Ajuntament de Novelda. [Consultat el 23/02/2020].
* ↑ Manuel Torregrosa Valero i Manuel Boyer Cremades, Josefina Landete y Eduardo Mateo. Publicació anual Betania, (Novelda, 2005)

## Enllaços externs

* El lent procés de l'orgue de pedra Arxivat 2012-11-02 a Wayback Machine.