OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alta fermentació

Alta fermentació és el mètode més antic en la fabricació de cervesa. Es fa a temperatures altes (12-20 °C) i el llevat flota a dalt del most: el malt mesclat amb aigua.
Depèn igualment del gènere del llevat de gemmació. Un dels més utilitzats és el Saccharomyces cerevisiae, el llevat de la cervesa, del pa i del laboratori. Tot i això s'utilitzen soques diferents: el llevat de la cervesa actua de manera més lenta. Fa masses grumolloses de color groguenc, d'olor semblant al formatge i tast una mica amarg. Toleren concentracions d'alcohol més altes (amb algunes soques, fins a un 22%). El llevat de flequer, ans al contrari s'ha seleccionat per la seva alta producció de diòxid de carboni, per fer pans i pastissos bé alvoleats.
Per la temperatura més alta la fermentació és fa més ràpida, però és més sensible a la infecció per llevat selvatge (present a l'aire ambiant) i bacteris. És la raó perquè en regions de tradició cervesera només s'elaborava cervesa als mesos frescs de la tardor fins a la primavera. El làmbic, base de la gueuze, cervesa de fermentació alta espontànea per un buquet de llevats feréstecs, tradicionalment només es fabrica d'hivern. El control de la temperatura i de l'aire ambient, l'isolació de soques netes fa que a cervesaries modernes, comprés petites instal·lacions artesanes es pot produir tot l'any.

## Referències

* ↑ Narziss, Ludwig; Back, Werner; Gastl, Martina; Zarnkow, Martin. «Die Obergärung». A: Abriss der Bierbrauerei (en alemany). 8a. John Wiley & Sons, 2017, p. 415-444. ISBN 9783527696727.
* ↑ Stewart, Graham G.; Priest, Fergus G. Handbook of Brewing (en anglès). 2a. Boca Raton (Florida): CRC Press, 2006, p. 84-85. ISBN 9781420015171.
* ↑ «El llevat de la cervesa i... del laboratori». Éssers modèlics Entre la natura i el laboratori. Consell Superior d'Investigacions Científiques CSIC. Arxivat de l'original el 2018-11-08. [Consulta: 22 novembre 2018].
* ↑ «Alta fermentació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Al·lomorf

Un al·lomorf és una variant combinatòria d'un morfema en funció del seu context.
Les marques possibles de plural en català, -s, -os, -es i marca zero (pal-s, home-s, reflex-os, ros-es, els llapis són diversos morfs, per tant, al·lomorfs, del morfema de plural; -ar, -er, -re, -ir són al·lomorfs del morfema del mode d'infinitiu.

## Referències

* ↑ Mateu Fontanals, Jaume. Gramàtica i cognició. UOC, 2011, p. 136-138. ISBN 9788497889063.
# Sant Ramon del Portet

Sant Ramon és una capella al raval del Portet al terme municipal de Vallcebre. Està situada a una alçada de 1.256 msnm, Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Església d'una nau, coberta amb volta de canó, i de presbiteri quadrat. La porta s'obre al mur de ponent amb un arc de mig punt adovellat i per sobre hi ha un petit òcul circular que il·lumina la nau. El campanar, de planta quadrada, s'alça prop de la porta al mur de migdia i té quatre arcs de mig punt a la part superior que acullen la campana. L'aparell és molt simple: maçoneria sense arrebossar.
L'església de Sant Ramon del Portet és una capella construïda al segle XVIII, que depenia de la parròquia de Santa Maria de Vallcebre. Fou construïda per atendre les necessitats religioses del veïnat del Portet, un dels més allunyats de la parroquial de Vallcebre, en un segle de fort creixement demogràfic.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Vallcebre

## Referències

* ↑ «Mapa de l'ICC». Institut Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
* 1 2 3 «Capella de Sant Ramon del Portet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 febrer 2015].
# Anchomomys

Anchomomys és un gènere extint de primats de la família dels notàrctids que visqueren a l'Europa Occidental i el nord d'Àfrica entre l'Eocè mitjà i l'Oligocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils a Egipte, Espanya (incloent-hi els jaciments de Sant Jaume de Frontanyà, que representen la major contribució del món al registre fòssil d'aquest tàxon), França i Suïssa. La seva morfologia dental fa pensar que eren parcialment o total insectívors. Eren primats menuts que pesaven un màxim de 900 g i, en algunes espècies, ni tan sols no arribaven a 100 g.

## Referències

* 1 2 Entrada «Anchomomys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ «Jaciments paleontològics. Sant Jaume de Frontanyà». Mapes de Patrimoni Cultural. Oficina de Patrimoni Cultural de la Diputació de Barcelona. [Consulta: 23 agost 2023].
* ↑ Rose, 2006, p. 180 i 185.

## Bibliografia

* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Antonio Sancho de Benevent

Fra Antonio Sancho de Benevent (Benevent, Regne de Nàpols - Alfauir, Regne de València, segle XVI) va ser un artista orfebre renaixentista i monjo del Monestir de Sant Jeroni de Cotalba, a la Safor.

## Biografia i obra

L'origen d'Antonio Sancho és desconegut. Segons la Historia general de nuestro Real Monasterio de San Jerónimo de Gandía, escrita pel Pare Francisco del Castillo en 1757, era originari de Benevent, a Itàlia.
El 15 d'agost de 1544 ingressa com a monjo en el Monestir de Sant Jeroni de Cotalba professant els seus vots de pobresa, castedat i obediència, alhora que llegava al monestir els seus béns, que consistien en la seua caixa de ferramentes, juntament amb la petició que, quan morira, el monestir celebrara misses per la seua ànima pel mateix valor que tingueren les ferramentes del seu calaix d'argenteria. El 13 d'octubre de 1544 va fer testament dels seus béns davant el notari Diego López.
La seua obra més destacada va ser la custòdia del Monestir de Sant Jeroni de Cotalba acabada l'any 1548, considerada una de les millors de l'Estat Espanyol. Va tardar set anys a acabar-la i aconseguí un metre d'altura. La seua qualitat i tècnica va resultar comparable a la de les custòdies de la Catedral de Toledo o la Catedral de Santiago de Compostel·la, de manera que és un dels millors exemples d'orfebreria del Renaixement hispànic.
La custòdia estava signada amb una llegenda en llatí: Antonius Sancho beneventanus hujus Monasterii sancti Hieronymi gandiensis monachus ibidem em inchoavit et perfecit anno 1548 (Antonio Sancho de Benevent, monjo d'aquest Monestir gandienc de Sant Jerònim, em va començar i en ell va concloure l'any 1548).
Després de la Desamortització, la custòdia va passar a la Col·legiata de Santa María de Gandia. Va ser exposada en l'Exposició Internacional de Barcelona el 1929. Durant la guerra civil espanyola va desaparèixer.
Fra Antonio Sancho de Benevent va realitzar altres obres com reliquiaris, orfebreria i imatges de la Mare de Déu i Sant Jerònim, de les quals no se'n conserva cap.

## Referències

* ↑ «"El arte de la Orden Jerónima: historia y mecenazgo". Autor: Isabel Mateo Gómez, Amelia López-Yarto, José María Prados García.». [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ «"El platero" por Abelardo Herrero. Artículo de "Las Provincias", edición de Alicante.». [Consulta: 2 abril 2015].
* ↑ «"La calle Obradores" de Gandía. Artículo de "Las Provincias", edición de La Safor.». [Consulta: 25 setembre 2014].
* ↑ «Custodia de Sant Jeroni de Cotalba». Monestir de Sant Jeroni de Cotalba.

## Bibliografia

* Mateo Gómez, Isabel, López-Yarto, Amelia y Prados García, José María, El arte de la Orden Jerónima: historia y mecenazgo, Madrid, Encuentro, 2000, ISBN 978-84-7490-552-6 pp. 294.
# Philippe Lavaill

Philippe Lavaill (Perpinyà, 27 de novembre de 1954) és un escultor català. Establert al nucli de Bescaran, desenvolupa la seva activitat entre l'Alt Urgell i Andorra. El 2016 ensenyava a l'aula de Recerca Fenosiana del Vendrell i l'escola d'art de Sant Julià a Andorra.
Es va formar al taller del seu pare i mestre joier Georges Lavail on va aprendre a dominar l'escultura del metall. Va estudiar a l'Escola Massana i La Llotja de Barcelona. Va aprendre de Salvador Dalí i Apel·les Fenosa durant la dècada del 1970.
Ha emplaçat obres i monuments a Barcelona, sud de Franca, Nova York, Tòquio, Cerdanya, Montseny i Andorra, entre d'altres. El 2010 es va instal·lar un mural seu a l'oficina de turisme per representar l'agermanament entre colles geganteres a Sant Julià de Lòria. El mateix any va exposar al Museu de l'Ebre. El 2015 va exposar al Museu de la Vida Rural. El 2020 va instal·lar l'escultura l'Arbre de la Pau al Vendrell.

## Referències

* ↑ «Philippe Lavaill: «Artistes com Dalí i Fenosa eren grans contrabandistes d'idees»». [Consulta: 13 novembre 2020].
* 1 2 NacióCerdanya. «El Museu Cerdà de Puigcerdà acull l'exposició Kronos de Lavaill i Blanco | NacióCerdanya». [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ Jaccod, Raymonde; Frissons d'Ange, Poemes, Il·lustracions de Philippe Lavaill. March Editor, El Vendrell, 2012
* ↑ Lo Banyut, revista Pirinenca de resistència. Diversos exemplars, Societat Cultural Tresponts Avall, Organyà
* ↑ «El Periòdic d'Andorra - Actualitat Andorra, Notícies Andorra» (en catalan). [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ NacióLleida. «Lavaill: “L'art et projecta cap els estels però també ha de ser una mirada interior” | NacióLleida». [Consulta: 17 març 2019].
* ↑ «Les escultures de Philippe Lavaill s'exposen al Museu de la Vida Rural» (en catalan). [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ «El Vendrell instalará una escultura que fusiona a Fenosa y Picasso» (en espanyol europeu). [Consulta: 13 novembre 2020].
# 1459
## Esdeveniments
### Països Catalans

* Publicació de l'Espill, de Jaume Roig.

### Resta del món

* Fundació de Jodhpur.
* Vlad Ţepeş empala més de 500 adversaris.
* Mapamundi de Fra Mauro.

## Naixements
### Resta del món

* 1459 - Utrecht, Holanda: Adrià d'Utrecht, regent de Castella (1520-1522) (m. Roma, Itàlia 1523).

## Necrològiques
### Països Catalans

* 29 d'agost, ValènciaːTecla de Borja, noble dama i escriptora valenciana (n. 1435).
* Ausiàs March.

### Resta del món

* Kuringen (Principat de Lieja) - Joan VIII de Heinsberg, príncep-bisbe de Lieja

## Referències

* ↑ Iborra, Joan. «Na Tecla». Els Borja, 21-08-2012. [Consulta: 29 juny 2024].
# Mahuva

Mahuva o Mahuwa (Mhowa o Mowa) és una ciutat i municipi del districte de Bhavnagar al Gujarat (a les coordenades 21° 05′ 15″ N, 71° 48′ 45″ E﻿ / ﻿21.08750°N,71.81250°E﻿ / 21.08750; 71.81250) en una badia que porta el seu nom i prop del riu Malan. La població actual és de 74.620.
El seu nom antic fou Moherak. Fou un port important de l'estat de Bhaunagar al Kathiawar (a uns 88 km al sud-oest de Bhaunagar), amb una població l'any 1872 de 13.457 habitants, en el 1881 de 13.704 (dos terços hindús) i en el 1901 de 17.549, amb un fort a uns 3 km de la boca de la badia el costat oriental del qual estava format per una illa coneguda com a Jegri o Jigi bluff, amb dos esculls que s'estenien 1,5 km al nord dels quals l'aigua era fonda. La ciutat era gran i tenia entre altres coses un temple.
A la vora, però, hi havia una maresma que s'estenia per uns quants km cap al nord-est; enfront de la maresma unes illes de 18 metres formaven una línia entre la badia i l'anomenat Kutpur bluff, a 20 km de Jegri. A l'illa Jegri hi ha un far de 30 metres d'alt que es pot veure a 25 km.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Mahuva
# Manuf al-Sufla

Manuf al-Sufla (àrab: منوف السفلى, Manūf as-Suflà; copte: Panouf Khit; grec antic: Όνοὔφις ὴ χᾴτω) fou una antiga ciutat d'Egipte, al màrkaz de Tanta, prop de la moderna vila de Mahallat Manuf.
En època romana d'Orient fou seu d'un bisbat. Conquerida pels àrabs, fou centre d'una kura, però va desaparèixer en temps dels fatimites, al segle x.

## Referències

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "Manūf".
# Urduña

Urduña (castellà Orduña) és un municipi de la província de Biscaia, País Basc, pertanyent a la comarca d'Arratia-Nerbion. Forma un exclavament de Biscaia, enclavat entre les províncies d'Àlaba i la Burgos. Limita amb els municipis burgalesos de Junta de Villalba de Losa i Berberana, i amb els alabesos d'Aiara, Amurrio i Urkabustaiz. El riu Nerbioi neix a 800 m d'alçada dins del terme municipal.

## Entitats locals menors

Al costat del territori que pròpiament pertany a la ciutat d'Urduña, dintre del municipi d'Urduña es troben els concejos de Belandia, Lendoño de Bajo, Lendoño de Arriba i Mendeika, que formaven antigament la Junta de Ruzábal i que conserven certa autonomia interna dintre del municipi, sent Urduña l'única localitat biscaïna que posseïx entitats d'àmbit inferior al municipi reconegudes dintre del seu terme municipal. També engloba el municipi la Comunitat d'Urduña, Junta de Villalba de Losa, Aiala i Amurrio, un petit territori comunal explotat de manera conjunta per aquests municipis.

## Història

El primer esment escrit sobre Urduña es remunta al segle viii, en l'època d'Alfons I. En el segle xiii la ciutat és un centre comercial d'elevat nivell. En 1536, part de la ciutat és destruïda per un incendi i descendeix la seva importància econòmica. A principis del segle xx s'inicia una important oferta turística amb l'auge del balneari de La Muera i les edificacions del Passeig de l'Antiga. En la primera dècada del segle xxi s'intenta donar un nou caràcter turístic a la ciutat, amb la transformació de l'antiga duana, situada en el centre de la ciutat, en un balneari modern.

## Personatges il·lustres

* Juan Ortiz de Zárate (1521-1576), conquistador i colonitzador, tercer avançat del Riu de la Plata.
* Juan de Garay (1528 - 1583), explorador i colonitzador que va explorar el riu Paranà i va fundar, entre d'altres, les ciutats Santa Fe i Buenos Aires (en la seva segona fundació).
# Wilhelm Neuss

Wilhelm Neuss (o Neuß) (Montabaur, 24 de juliol de 1880 - Bonn, 31 de desembre de 1965) fou un sacerdot catòlic alemany, especialista en història de l'art i en història de l'Església.
Wilhelm Neuss es va criar a Aquisgrà i va estudiar Teologia i Història de l'art de 1899 a 1902 a les Universitats de Münster, Múnic, Bonn i Friburg de Brisgòvia. El 24 d'agost de 1903 fou ordenat sacerdot. El 1911 va defensar la tesi doctoral i el 1913 la d'habilitació. Des de 1917 estigué a la Universitat de Bonn, primer com a professor extraordinari i després com a catedràtic (1920) d'història de l'església. El 1927 va ocupar la càtedra de Història de l'Església a l'Edat Mitjana i Moderna i de Història de l'Art Cristià. El 1949 es jubilà.
Ocupà al llarg de la seva vida diversos càrrecs a l'arquebisbat de Colònia; formava part del capítol catedralici des de 1936. Durant l'època nazi ajudà diverses persones perseguides, entre elles el professor d'història de Bonn Wilhelm Levison, expulsat per ser jueu. També contribuí a salvar peces de la història de l'art.
Entre els seus estudis, en feu també sobre temes hispànics, particularment sobre manuscrits il·luminats. La seva tesi d'habilitació fou sobre la il·lustració de les bíblies catalanes del XI, la de Ripoll i Rodes. La seva producció científica comprèn més de 250 títols, entre articles i llibres, sobretot sobre art primitiu cristià (especialment català) i la història de l'església a Colònia.
Fou membre corresponent de l'Institut d'Estudis Catalans des de 1947. Amb, entre d'altres, Heinrich Finke, Johannes Vincke i J. Vives, dirigí la col·lecció Spanische Forschungen de la Societat Görres. El 1953 fou nomenat prelat domèstic del Papa.

## Publicacions

* Die Entwicklung der theologischen Auffassung des Buches Ezechiel bis zur Zeit der Frühscholastik. Tesi doctoral. Bonn 1911.
* Das Buch Ezechiel in Theologie und Kunst bis zum Ende des 12. Jahrhunderts. Mit besonderer Berücksichtigung der Gemälde in der Kirche zu Schwarzrheindorf. Ein Beitrag zur Entwicklungsgeschichte der Typologie der christlichen Kunst. Münster 1912.
* Die katalanische Bibelillustration um die Wende des ersten Jahrtausends und die altspanische Buchmalerei. Eine neue Quelle zur Geschichte des Auslebens der altchristlichen Kunst in Spanien und zur frühmittelalterlichen Stilgeschichte. Tesi d'habilitaició. Bonn und Leipzig 1922.
* Die Katalanische Bibel aus Sant Pere de Roda und Dürers Apokalypse, In: Miscel·lània Puig i Cadafalch: recull d'estudis d'arqueologia, d'història de l'art i d'història oferts a Josep Puig i Cadafalch per la Societat Catalana d'Estudis Històrics, vol. 1, 1951, p. 261-267

## Enllaços externs

* «Wilhelm Neuss». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Adrianyi, Gabriel, "Neuß, Wilhelm" in: Neue Deutsche Biographie 19 (1999), p. 185-186 En línia: https://www.deutsche-biographie.de/gnd116985135.html#ndbcontent
# Willem van Aelst

Willem van Aelst, també anomenat Guillmo van Aelst i Guillelmo d'Olanda (Delft, 1627 – Amsterdam, 1683) va ser un pintor barroc neerlandès, especialitzat en la pintura de natura morta.
Batejat a Delft el 16 de maig de 1627, es va formar amb el seu oncle, el també pintor de natura morta Evert van Aelst. Es va inscriure en el gremi de Sant Lucas de Delft el 1643. Dos anys més tard va marxar a França on va residir fins al 1649 o el 1651. Va anar després a Itàlia, establint-se a Florència. on va treballar al servei del gran duc de Toscana, Ferran II de Mèdici. Segons algunes fonts, en contacte amb Otto Marseus van Schrieck s'hauria incorporat a la Schildersbent, agrupació de pintors nòrdics residents a Itàlia, on hauria sigut conegut per l'àlies «Vogelverschrikker» (espantaocells) i signat amb aquest pseudònim algunes obres, encara que no existeix prova documental d'això i ni tan sols és segur que arribés a residir a Roma. El 1656 va tornar a Holanda, establint-se a Amsterdam. El 1679 va contreure matrimoni amb Helena Nieuwenhuys. Va ser enterrat a Ámsterdam el 22 de maig de 1683.
Willem van Aelst és autor d'un elevat nombre de pintures de natura morta datats entre 1643 i 1683. Influït per Jan Davidsz. de Heem; es tracta normalment de flors i de fruites, sovint amb els rams tallats i asimètrics, amb petits ocells pel voltant i bases de marbre cobertes amb tapets sovint de color blau, a to amb els colors predominantment freds de les branques i els fons, junt amb les de desdejuni i les de peces de caça, amb aus mortes penjant de les potes i banyes de caça.
Va tenir com a deixebles, entre d'altres, a Maria van Oosterwijk, Rachel Ruysch, Isaac Denies i Ernst Stuven.

## Referències

* 1 2 3 4 Willem van Aelst en Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD).
* 1 2 Biografia a la pàgina web del Museo Thyssen Bornemisza.

## Bibliografia

* Pita Andrade, José Manuel i Borobia Guerrero, María del Mar, Maestros antiguos del Museo Thyssen-Bornemisza, Madrid, 1992, p. 513, ISBN 84-88474-02-4
# Wu Bin (pintor)

    Advertiment: Un expert en arts marcials (wushu) i nascut el 1937 es diu Wu Bin.
Wu Bin (xinès simplificat: 吴彬; xinès tradicional: 吳彬; pinyin: Wú Bīn), també conegut com a Wenzhong i Zhiyin Toutuo, fou un pintor xinès que va viure sota la dinastia Ming. No es coneixen les dates exactes del naixement i la mort de Wu (encara que alguna font indica que va morir l'any 1627). Nascut a Putian, província de Fujian, va residir a Nanjing. Va ser un alt funcionari imperial però més endavant va dedicar-se a la religió budista com a monjo de la branca chan.
Actiu entre 1583 i 1626, va ser un pintor amb un estil propi, que es va especialitzar principalment en paisatges, temes budistes i figures humanes. Inicialment es va inspirar en l'estil tradicional de la denominada Escola de Suzhou i més tard en el del grup de pintor que estava influït pels mestres de principis del període Song. El seu treball més destacat va ser Els Cinc-cents Arhats. Es troben obres seves al Metropolitan Museum of Art de Nova York, al Museu d'Art de Cleveland, al Museu Nacional del Palau de Taipei i al Museu del Palau de Pequín.

## Referències

* ↑ Font: dades biogràfiques i artístiques provenen de arts.cultural-china.com

## Bibliografia

* Latter Days of the Law: Images of Chinese Buddhism, 850 – 1850. Autors: Marsha Smith Weidner, Patricia Ann Berger i altres. Pàgs. 74-76, 78, 358 i 376.
* The Metropolitan Museum of Art Guide. Pàg.84 i 99.
* Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs (Dictionnaire Bénézit) d'Emmanuel Bénézit, ISBN 2700030249.

## Enllaços externs

* https://www.ucm.es/c.jmprieto
* http://elpais.com/diario/2010/04/14/cultura/1271196001_850215.html
* http://www.npm.gov.tw/exh101/wu_bin/en/ch01.html
Per a la redacció d'aquest article s'han fet servir, entre d'altres, informacions dels articles corresponents de la Wikipedia en llengua anglesa i francesa.
# Telecabina Panoràmic del Mont Blanc

El Telecabina Panoràmic del Mont-Blanc (Télécabine Panoramic Mont-Blanc en francès), antigament denominat Telecabina del Valle Bianco (Télécabine de la Vallée Blanche), és un telecabina tècnicament assimilable a un telefèric, ja que compta amb un cable portant fix i un cable tractor, que realitza un recorregut aeri de 5.093 metres en un temps d'aproximadament 30 minuts, sobre la Vall Blanca del Mont Blanc i la Glacera del Géant. El telecabina uneix l'Aiguille du Midi, situada a França a una altitud de 3.778 metres, amb la Punta Helbronner, situada a la frontera entre França i Itàlia, a una altitud de 3.466 metres.
Al llarg del recorregut, el telecabina sobrevola nombrosos seracs i esquerdes de la glacera. En total es realitzen cinc parades, que duren el temps necessari perquè el passatge pugi i baixi del telecabina en les dues estacions.
El trajecte es subdivideix en tres trams. El primer, de 1.684 metres, té el suport en una subestació situada sobre el Gros Rognon, a partir de la qual la trajectòria gira entre 7° i 9° a la dreta. Des d'aquest punt, travessa la Glacera del Géant al llarg de 2.831 metres, fins a aconseguir el Col des Flambeaux, punt en el qual el telecabina travessa un suport suspès format per cables que al seu torn queden ancorats en dos pics laterals. El tram final fins a aconseguir la Punta Helbronner, a 3.466 metres d'altitud, té una longitud de 447 metres.

## Referències

* ↑ «SkyWay Monte Bianco | Vallée d'Aoste» (en francès). [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ «La Vallée Blanche : carte, infos, photos». [Consulta: 16 desembre 2020].
* ↑ «⚠️ 16.» (en francès). Arxivat de l'original el 2008-11-20. [Consulta: 16 desembre 2020].
# Xosé López Orozco

Xosé López Orozco (Fazouro, Foz, 15 de setembre de 1947 és un polític i professor gallec. Va ser l'alcalde de la ciutat de Lugo entre 1999 i 2015.

## Trajectòria

És llicenciat en Filosofia i Lletres per la Universitat Pontifícia de Salamanca i doctorat per la Universitat de Santiago de Compostel·la. A la dècada de 1970 va treballar com a professor a l'institut de Viveiro i a l'IES Xoán Montes de Lugo (1972-1977) per assolir la condició de catedràtic de Filosofia a l'IES Lucus Augusti.
És militant del Partit Socialista des de desembre de 1975 i membre de FETE-UXT des de 1981. Va ser delegat provincial de la Conselleria de Cultura i Esports de la Xunta de Galícia entre 1987 i 1990. Va ser membre del Consell Assessor de la Televisión Española a Galícia entre 1990 i 1995.
El 1999 es presenta com a candidat a l'alcaldia de Lugo i la seva candidatura queda en segon lloc per darrere del PPdeG. No obstant, és investit alcalde el 4 de juliol de 1999 gràcies al pacte del seu partit amb el BNG. A les eleccions de 2003 obté la majoria absoluta amb 14 regidors. A les eleccions de 2007 guanya les eleccions però perd un regidor. En aquesta ocasió no hi ha pacte entre PSdeG i BNG i governa en minoria. En les eleccions de 2011 només obté 11 regidors i es veu obligat a pactar novament amb el BNG per ser investit alcalde.
Va ser imputat per diversos casos de corrupció com les operacions Campeón i Pokémon.

## Publicacions

És autor de diversos llibres, entre d'altres, Homenaje a Ortega, en col·laboració amb professors de Filosofia de Lugo, amb motiu del centenari del naixement d'Ortega y Gasset, i El Empleo. Reto del momento, en la XIV setmana gallega de Filosofia el 1977. També ha col·laborat en els diaris El Progreso i La Voz de Galicia sobre temes d'actualitat, filosofia i política.

## Referències

* ↑ Xosé López Orozco, alcalde de Lugo, imputat en l'operació Pokémon.