OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Publi Consenci

Publi Consenci (en llatí: Publius Consentius) va ser un gramàtic de l'antiga Roma que probablement va viure a mitjans del segle v.
És conegut per dues obres de gramàtica: De duabus partibus orationis, nomine et verbo ('les dues parts del discurs, nom i verb') i De barbarismis et metaplasmis ('els barbarismes i els metaplasmes'). Es tracta d'obres molt breus, i probablement són solament dues parts resumides d'una sola obra original, atès que el mateix text cita seccions que no són presents. Es tracta d'una obra basada en les de Carisi i Diomedes, i principalment en la de Donat, que sens dubte constituí una font de primera mà per Consenci. Els autors citats (Probus, Cels, Palèmon, Pansa, Varró) tenen poc valor, perquè s'esmenten més aviat per detalls menors indicats en la mateixa frase en què apareixen.
Habitualment se sol identificar Consenci el gramàtic amb un membre de la família de Consenci, el correspondent de Sidoni Apol·linar, que va ser tribunus et notarius de Valentinià III i curopalata d'Avit: es podria tractar també del seu pare, casat amb una filla del cònsol Flavi Joví, o bé del seu fill, o d'un altre personatge de la família.

## Referències

* ↑ «Consentius 3». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Smith, William (ed.). «Consentius». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown, & Comp., 1867, p. 826-827.

## Edicions

* Consentius' De barbarismis et metaplasmis. Critical Edition, Translation, and Commentary by Tommaso Mari. Oxford University Press, 2021. ISBN 9780198870302.
* Burghini, Javier; Uría «Sobre barbarismos y metaplasmos de Consencio». Circe, 14, 1, 2010.
# 1770
## Esdeveniments
### Resta del món

* James Cook arriba a la costa oriental d'Austràlia i hi funda Sydney.
* Ús de la goma d'esborrar.
* La plaga de pesta bubònica arriba a Kíev i Moscou.

## Naixements

Països Catalans
* 17 de gener, Puigcerdà, Bisbat d'Urgell: Francesc Piguillem i Verdacer, metge i professor de medicina.

### Resta del món

* 20 de març, Lauffen am Neckar, Ducat de Württemberg: Friedrich Hölderlin, poeta alemany
* 27 de març, Altenburgː Sophie Mereau, escriptora romàntica alemanya (m. 1806).
* 7 d'abril, Cockermouth, Cúmbria, Anglaterra: William Wordsworth, poeta romàntic anglès (m. 1850).
* 18 d'agost, Göttingen: Dorothea Schlözer, investigadora alemanya, la primera a doctorar-se en filosofia del país (m. 1825).
* 27 d'agost, Stuttgart, Prússia: Georg Wilhelm Friedrich Hegel, filòsof alemany de l'idealisme (m. 1831).
* 14 d'octubre, Goa: Rogério de Faria, empresari portuguès. Fou un dels pioners del comerç d'opi amb la Xina
* 16 de desembre, Bonn, Alemanya: Ludwig van Beethoven compositor alemany (m. 1827).
* Tupholme, Lincolnshire: Arthur Thistlewood, revolucionari anglès

## Necrològiques
### Països Catalans

* 15 de gener, Barcelonaː Isabel Jolís Oliver, impressora i gravadora catalana (n. 1682).

### Resta del món

* 27 de març, Madrid, Espanya: Giovanni Battista Tiepolo, pintor venecià (n. 1696).
* 20 d'abril, París: Marie-Anne de Camargo, ballarina francesa que renovà la tècnica i la indumentària de la dansa.
* 13 de juny, Salò, Bresciaː Diamante Medaglia Faini, poeta i acadèmica italiana.
* 21 de juliol, Uppsala, Suècia, Charlotta Frölich, escriptora, historiadora, agrònoma i poetessa sueca (n. 1698).

## Referències

* ↑ (anglès) Matthew Smallman-Raynor i Andrew David Cliff, epidemics: an historical geography of infectious diseases in military, p.98
* ↑ Feilchenfeldt, Konrad. «Mereau, Sophie» (en alemany). Deutsche Biographie. [Consulta: 7 setembre 2021].
* ↑ Parrish, Stephen Maxfiled. «William Wordsworth» (en anglès). Encyclopaedia Britannica, 03-04-2020. [Consulta: abril 2020].
* ↑ «Rodde-Schloezer, Dorothea von (1770-1825)». History of Women Philosophers and Scientists. [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ Diccionario Akal de historia del siglo XIX. Tres Cantos: Akal, 2007. ISBN 84-460-1848-9.
* ↑ Kerman, Joseph; Tyson, Alan; Burnham, Scott G.; Johnson, Douglas; Drabkin, William. «Beethoven, Ludwig van». A: Grove Music Online, 2001. DOI 10.1093/gmo/9781561592630.article.40026 [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ «Anys Isabel Jolís. Perfil biogràfic d'Isabel Jolis». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2020].
* ↑ Gombrich, E. H. (Ernst Hans), 1909-2001.. La historia del Arte. Madrid: Debate, 1997. ISBN 84-8306-044-2.
* ↑ «Marie Camargo» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 12 febrer 2025].
* ↑ Boscaino, Marina. «Medaglia, Diamante». A: Dizionario Biografico degli Italiani (en italià). 73. Roma: Treccani, 2009 [Consulta: 4 abril 2022].
* ↑ «Charlotta Frölich». Svenskt kvinnobiografiskt lexikon. Diccionari biogràfic de dones sueces (SKBL). [Consulta: 24 maig 2020].
# Picacanya

El picacanya és un instrument idiòfon compost per una canya d'uns dos pams de longitud, a què es fa un tall de dalt a baix, fins a peu mateix de l'osca, practicada amb anterioritat.
Per fer-lo sonar s'agafa amb una mà l'extrem inferior, que fa de mànec i es va picant a l'altre per l'esquena de l'osca, o bé es fa sonar colpejant damunt del palmell de la mà. Pot ser senzill o amb doble tall i osca, un a cada extrem de la canya aconseguint dos sons diferents.
Generalment s'empra per acompanyar cançons nadalenques, a les caramelles i també al Carnestoltes. És present en la música tradicional i popular valenciana, on rep el nom de canya badada.
Bé podria ser que originàriament tingués a veure amb pràctiques màgiques per fer ploure, ja que els bruixots de diferents pobles africans tracten de provocar la pluja amb el so de canyes esberlades, que, segons creuen, atreuen els núvols.
Durant el mes de maig era costum molt arrelat que els fadrins fessin albades a les noies, que després les cantaven a peu de finestra. Quan el galant enamorat no tenia gaire bona veu, un altre feia el seu paper, però de manera que es comprengués a càrrec de qui anava la cantada. L'acompanyament d'aquestes albades es feia amb guitarra, guitarró o bandúrria, però també s'empraven instruments més senzills com el picacanya.
En certs indrets, també es feia servir per espantar ocells.
És típic de la Romeria del Rocio, on s'anomena canya rociera. També és present a la música popular i tradicional de Portugal a la localitat d'Azambuja, districte de Lisboa, on s'anomena castanhola da cana rachada.

## Referències

* ↑ «PEP GIMENO “BOTIFARRA” DUO: Xirigotes de la Costera», 2015.
* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997. ISBN 84-345-9682-2, plana 142.
* ↑ «Cana Rachada – Entrevista a Miguel Ouro» (en portuguès). Portugal num mapa. [Consulta: 14 desembre 2025].
# La mama és pura pluja

La mama és pura pluja (títol original en francès: Maman pleut des cordes) és una pel·lícula de curtmetratge d'animació francesa de 2021, dirigida per Hugo de Faucompret i coguionitzada juntament amb Lison d'Andréa.

## Argument

La Jana, de 8 anys, té un caràcter ben trempat i la seva mare Cecília travessa una depressió. Per tal de millorar decideix fer-se ajudar i envia la seva filla a passar les vacances d'hivern a casa la Iaia Ceba, situada al camp. La Jana creu falsament que la seva mare ha marxat sense ella de vacances i se sent enganyada. Però en aquest nou indret, la Jana fa amics inesperats: el Leo i la Sònia, dos nens del racó, i Cloclo, l'immens rodamón que va veure al bosc. Gràcies als seus nous amics, la Jana aprèn que la vida pot ser una festa, malgrat tot.

## Repartiment de veus

Els actors que posen veu als personatges són:
* Yolande Moreau com a Iaia Ceba
* Céline Sallette com a Cecília
* Arthur H. com a Cloclo
* Siam Georget Rolland com a Jana

## Premis i nominacions

| Any | Premi | Categoria | Nominació | Resultat |
| 2021 | Festival de Cinema d'Animació d'Annecy | Premi del jurat per un especial de TV | La mama és pura pluja | Guanyadora |
| 2021 | Festival de Televisió de Xangai | Premi a la millor animació | La mama és pura pluja | Guanyadora |
| 2021 | Festival Internacional de Cinema One Country One Film | Premi del públic jove | La mama és pura pluja | Guanyadora |
| 2021 | Festival Internacional de Cinema de La Guarimba | Premi la Grotta dei Piccoli | La mama és pura pluja | Guanyadora |
| 2021 | Festival Internacional de Cinema de Rhode Island | Premi al millor curtmetratge d'animació | La mama és pura pluja | Guanyadora |

## Referències

* ↑ «La mama és pura pluja». Ésadir.cat. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «La pel·lícula - La mama és pura pluja». Gencat.cat. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «La mama és pura pluja». CineCiutat.org. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Maman pleut des cordes» (en francès). Unifrance.org. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «La mama és pura pluja». RitaLucaFilms.com. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Hugo de Faucompret - La mama és pura pluja». PrimerFestivaldeCine.com. [Consulta: 26 gener 2022].
* 1 2 «Maman pleut des cordes» (en francès). Annecy.org. [Consulta: 26 gener 2022].
* ↑ «Maman pleut des cordes» (en francès). AnimaFestival.be. Arxivat de l'original el 2022-01-18. [Consulta: 26 gener 2022].
* 1 2 3 «Echos du 21è «Cinémamed», jusqu'au 11 décembre» (en francès). Bruxelles-city-news.be, 09-12-2021. Arxivat de l'original el 9 de desembre 2021. [Consulta: 27 gener 2022].
# Crim de guerra

Un crim de guerra és una violació de les lleis i costums de la guerra. Són definits per acords internacionals i en particular per l'Estatut de Roma (els 59 apartats de l'article 8), regint les competències del Cort Penal Internacional (CPI), com violacions greus de la Convenció de Ginebra. Inclou els casos on una de les parts en conflicte emprèn voluntàriament objectius (tant humans com materials) no militars. Un objectiu no militar comprèn els civils, els presoners de guerra i els ferits.
El 1945, el procés de Nuremberg, encarregat després de la Segona Guerra Mundial de jutjar els criminals i les organitzacions nazis, definia així el crim de guerra:
    Assassinat, mals tractaments o deportació per a treballs forçats, o per a tot altre objectiu, de les poblacions civils als territoris ocupats, assassinat o mals tractaments dels presoners de guerra, execució dels ostatges, pillatges de béns públics o privats, destrucció sense motiu de les ciutats i dels pobles, o devastacions no justificades per les exigències militars.
Encara que aquesta definició no sigui ni la primera, ni la millor (és poc clara, a posteriori i ad hoc), té una importància considerable en la mesura que és l'última que han reconegut els Estats Units (que no reconeixen la Cort Penal Internacional).
Inclou els crims de guerra establert violacions de la protecció de les lleis de la guerra, però també els fracassos que s'adhereixin a les normes de procediment i normes de la batalla, com atacar els que mostra una bandera blanca, o que utilitzen el mateix pavelló com un Ardid de guerra per muntar un atac. Atacar enemic mentre les tropes es despleguen per mitjà d'un paracaigudes no és un crim de guerra. Tanmateix, el Protocol I, article 42 dels Convenis de Ginebra prohibeix explícitament que els paracaigudistes atacant a expulsar dels avions danyats, i el lliurament de paracaigudistes, una vegada desembarcat. Els crims de guerra inclouen actes com ara el maltractament dels presoners de guerra o civils. Els crims de guerra són de vegades part dels casos d'assassinat en massa i genocidi, encara que aquests delictes són més àmpliament cobertes pel dret internacional humanitari es descriu com a crims de lesa humanitat.
Els crims de guerra són importants en el dret internacional humanitari perquè és una zona en què els tribunals internacionals, com ara els judicis de Nuremberg i Tokio, els assaigs s'han convocat. Exemples recents són el Tribunal Penal Internacional per l'antiga Iugoslàvia i el Tribunal Penal Internacional per a Ruanda, que van ser establerts pel Consell de Seguretat de l'ONU que actuï de conformitat amb el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides.
En virtut dels Principis de Nuremberg, els crims de guerra són diferents de crims contra la pau que és la planificació, preparar, iniciar, o fer la guerra d'agressió o una guerra a violació dels tractats internacionals, acords o garanties.

## Referències

* ↑ «Crim de guerra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Antoni Francesc Josep Jorba i Ferran

Antoni Joseph Francisco Jorba i Ferran (20 de juliol de 1746 - 16 de gener de 1825), també conegut com a Don José Antonio Yorba I, va ser soldat i un dels primers colons catalans de la Califòrnia espanyola.

## Biografia

Nascut a Sant Sadurní d'Anoia a Catalunya, va pertànyer a la Companyia Franca de Voluntaris de Catalunya de Pere Fages i Beleta. Sota Gaspar de Portolà es va convertir en caporal durant l'expedició a l'Alta Califòrnia de 1769. Va ser a San Francisco el 1777, a Monterrey el 1782, i a San Diego el 1789. El 1797 es va retirar com a sergent; el 1810 va ser garant al Rancho Santiago de Santa Ana.
El 1810 va ser condecorat i va rebre la cessió de les terres que va anomenar Rancho Santiago de Santa Ana. Les terres abastaven unes 15 hectàrees, i comprenien una part important del Comtat d'Orange incloent les actuals ciutats d'Oliva, Orange, Villa Park, Santa Ana, Tustin, Costa Mesa i Newport Beach. La ciutat de Yorba Linda (Califòrnia) li deu el seu nom.
A la seva mort el 1825 va ser enterrat a petició pròpia en una tomba anònima al cementiri de Missió de San Juan Capistrano on més endavant i en el seu honor, s'hi va col·locar un cenotafi.

## Referències

* ↑ «A brief history of the Yorba family». Yorba Linda Public Library. [Consulta: 14 octubre 2024].
* ↑ Farrar, Robert S. «OC's First Family». A: Orange Coast Magazine (en anglès). Emmis Communications, January 1982, p. 112.
# Carmen Cana Moñita

Carmen Cana Moñita (Madrid, 18 de març de 1953) és una sindicalista i política valenciana, diputada a les Corts Valencianes en la IV Legislatura.
Ha treballat com a funcionària als serveis territorials de Castelló, on és membre de la Junta de Personal per CCOO-COPUT. Militant d'Esquerra Unida del País Valencià, n'és membre del consell polític local de Castelló.
Fou escollida diputada a les eleccions a les Corts Valencianes de 1995. De 1995 a 1999 ha estat vocal, entre d'altres, de les comissions de les Corts Valencianes de Coordinació, Organització i Règim de les Institucions de La Generalitat, de Política Social i Ocupació, o de la Comissió Permanent no legislativa d'Afers Europeus.
A les eleccions generals espanyoles de 2011 fou suplent de la candidatura per Castelló de Coalició Compromís. i a les eleccions municipals espanyoles de 2011 va formar part en un lloc simbòlic de la llista d'Iniciativa en Castelló de la Plana.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 29 juny 2015].
* ↑ «Candidatures de 2011». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 29 juny 2015].
* ↑ Eleccions municipals a Castelló, 2011 a El Punt Avui
# Castell de Cheffontaines

El castell de Cheffontaines és un castell situat al municipi de Clohars-Fouesnant, al departament de Finisterre.

## Història

Els marquesos de Cheffontaines tenien una colla de gossos destinada, entre d'altres, a la caça de llops. Aquesta colla va ser abandonada i deixada morir de gana quan el marquès de Cheffontaines, Jonathas I Marie Hyacinthe de Penfentenyo, i la seva família van marxar a l'exili. D’aquí prové un refrany que es va utilitzar durant molt de temps a Clohars-Fouesnant: «Udolar com els gossos de Cheffontaines».
Sotmès a la Revolució com a bé nacional, el castell fou venut i va pertànyer successivament a:
* Paul Célarier Damiguet de Vernon, comprador nacional;
* Aimé-Désiré Calloch de Kérillis, marit De Miollis, mosqueter de la guàrdia reial als inicis de la Restauració, alcalde de Clohars-Fouesnant del 1821 al 1823;
* Étienne Le Bourhis, qui obté el 1834 l'autorització per instal·lar-hi una fàbrica de blau de Prússia;
* Hyacinthe Quemper de Lanascol, marit de Russel de Bedford (Casa dels Russel, ducs de Bedford);
* La família de Penfentenyo recupera el castell el 1860.
Durant la Segona Guerra Mundial, el castell de Cheffontaines escapa de les requisicions alemanyes perquè la dona del marquès de Cheffontaines era de nacionalitat suïssa, un país neutral. En canvi, els faigs de l'alineament de 1,7 km de llarg situat davant del castell són abatuts per habilitar un terreny d'aterratge, però aquesta pista mai no es va arribar a utilitzar. Es van replantar faigs a principis de la dècada del 1950.

## Arquitectura

L'actual castell de Cheffontaines reprèn la estructura de la malouinière, però afegeix a aquest pla simple dos grans pavellons, els quals estan sustentats per dos petits pavellons (la capella i la biblioteca). El castell va ser inscrit en la seva totalitat com a monument històric el 25 de febrer de 1928, i posteriorment, el nucli principal va ser classificat el 26 de març de 1958, mentre que les altres parts van quedar inscrites. A més, el parc va ser declarat com a espai classificat el 15 de juliol de 1959.

## Parc i jardí

El parc dissenyat a finals del segle XVIII i el seu estany estan inscrits al preinventari dels jardins remarquables.

## Enllaços externs

* Castell de Cheffontaines al Web del Ministeri de la Cultura de França

## Referències

* 1 2 Anecdota explicada per l'actual comte de Cheffontaines al setembre de 2014 durant les jornades europees del patrimoni
* ↑ Paul Célarier Damiguet de Vernon, nascut el 20 de febrer de 1756 a Braçac (Tarn i Garona), va morir el 21 de juliol de 1821 a París. Va ser negociant i armador, i posseïa, entre d'altres, una empresa de transport per a la construcció de vaixells al port d'An Oriant. Com a marquès, va ser primer escuder del rei el 1818.
* ↑ https://fr.slideshare.net/mobile/fouesnant/chateau-seigneriefouesnantphpve-scgy
* ↑ «Château de Cheffontaines». Ministeri de la Cultura de França, 1992.
* ↑ «Parc du château de Cheffontaines». Ministeri de la Cultura de França, 2001.
# Campionat d'Espanya d'enduro femení

El Campionat d'Espanya d'enduro femení, regulat per la federació espanyola de motociclisme (RFME, Real Federación Motociclista Española), és la màxima competició d'enduro en categoria femenina que es disputa a l'estat espanyol. Instaurat el 2007 sota el nom de Copa de España de Enduro Féminas, el 2017 es va rebatejar com a Copa de España de Enduro Femenino i el 2019 va passar a anomenar-se Campeonato de España de Enduro Femenino.

## Llista de guanyadores

    A 31 de desembre de 2024
| Temporada | Campiona | Motocicleta |
| 2007 | Humildad Palau | Husqvarna |
| 2008 | Humildad Palau | Husqvarna |
| 2009 | Rosa Gómez | KTM |
| 2010 | Rosa Gómez | Gas Gas |
| 2011 | Carmen Segura | KTM |
| 2012 | Rosa Romero | KTM |
| 2013 | Irene Almendros | Husaberg |
| 2014 | Arantxa Belda | KTM |
| 2015 | Humildad Palau | Husqvarna |
| 2016 | Mireia Badia | Husqvarna |
| 2017 | Mireia Badia | Husqvarna |
| 2018 | Mireia Badia | Husqvarna |
| 2019 | Mireia Badia | Beta |
| 2020 | Mireia Badia | Husqvarna |
| 2021 | Mireia Badia | Gas Gas |
| 2022 | Mireia Badia | Rieju |
| 2023 | Mireia Badia | Rieju |
| 2024 | Mireia Badia | Rieju |

### Notes

* ↑ Primera edició com a Copa d'Espanya d'enduro fèmines
* ↑ Primera edició com a Copa d'Espanya d'enduro femení
* ↑ Primera edició com a Campionat d'Espanya

## Referències

* «RFME Campeonatos de España de Enduro / Superenduro / Hard Enduro / T.T. Clasico» (PDF) (en castellà). rfme.com p. 22. RFME, 09-12-2024. [Consulta: 13 febrer 2025].

## Enllaços externs

* El Campionat d'Espanya d'enduro al web de la RFME (castellà)
# Zerogone

Zerogone submissella, és una espècie d' aranya araneomorfa de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae. És l'únic membre del gènere monotípic Zerogone.
Es pot trobar a la Rússia asiàtica, més concretament, a la conca del riu Amur.
Fou descrit per primera vegada per K. Y. Eskov i Y. M. Marusik l'any 1994,
És sinònim de l'espècie Oedothorax submissellus.

## Referències

* ↑ Platnick, 2011: The world spider catalog 12.0 (American Museum of Natural History).
* ↑ «Gen. Zerogone Eskov & Marusik, 1994». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Eskov, K. Y.; Marusik, Y. M. «New data on the taxonomy and faunistics of North Asian linyphiid spiders (Aranei Linyphiidae)». Arthropoda Selecta, vol. 2, 4, 1994, pàg. 41–79.

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Hydromys

Hydromys és un gènere de rosegadors aquàtics de la subfamília dels murins, que viuen a Austràlia i Nova Guinea.

## Etimologia

El nom grec Hydromys que vol dir "rata d'aigua", prové de la unió de les paraules hydro (aigua) i mys (rata). Per aquesta raó, en algunes llengües com l'alemany, el nom comú d'aquest gènere és el de "rata d'aigua" o "rates nedadores".

## Distribució i hàbitat

Són animals originaris d'Austràlia i Nova Guinea, que viuen al llarg dels rius i els llacs, així com als pantans.

## Descripció

Tenen un longitud conjunta del cap i del cos d'entre 12 i 35 centímetres i una cua gairebé igual, fet que fa que algunes espècies siguin de mida relativament petita i d'altres de mida mitjana o gran. El seu pelatge és de color marró groguenc o grisós a la part superior i de color taronja brillant o marró clar a la part inferior. Com a adaptacions a la seva vida aquàtica, tenen un cos estilitzat i un peus amples amb dits units per membranes.

## Ecologia

Són animals nocturns que viuen prop de l'aigua, on construeixen els seus nius formats per material vegetal. Al vespre surten a la recerca de peixos i insectes aquàtics, que són la seva principal dieta, encara que també s'alimenten de crustacis, granotes, petites tortugues i ocells.

## Taxonomia

Segons els estudis genètics de Lecompte et al, la divisió Hydromys forma part de la tribu dels hidrominis, conjuntament amb les divisions Chrotomys, Lorentzimys, Pogonomys, Pseudomys, Uromys i Xeromys.
El gènere inclou quatre espècies:
* Rata d'aigua australiana (Hydromys chrysogaster)
* Hydromys hussoni
* Hydromys neobritannicus
* Hydromys ziegleri
Anteriorment el gènere també incloïa les espècies H. habbema i H. shawmayeri, però actualment es troben dins del gènere Baiyankamys.

## Referències

* 1 2 Nowak, Ronald M. Walker's mammals of the world (en anglès). 6ena edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1999, p. 2015. ISBN 9780801857898.
* ↑ «hydro-, hydra-, hydr-, hyd-» (en anglès). [Consulta: 14 gener 2018].
* ↑ «myo-, my-, myos-» (en anglès). word.info. [Consulta: 14 gener 2018].
* 1 2 3 Lecompte, Emilie; Aplin, Ken; Denys, Christiane; Catzeflis, François; Chades, Marion «Phylogeny and biogeography of African Murinae based on mitochondrial and nuclear gene sequences, with a new tribal classification of the subfamily» (en anglès). BMC Evolutionary Biology, 8, 10-07-2008, pàg. 199. DOI: 10.1186/1471-2148-8-199. ISSN: 1471-2148.
* ↑ Geoffroy. «Hydromys». A: Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Helgen, Kristofer M. «The amphibious murines of New Guinea (Rodentia, Muridae): the generic status of Baiyankamys and description of a new species of Hydromys» (en anglès). Zootaxa, 913, 1, 27-03-2005. DOI: 10.11646/zootaxa.913.1.1. ISSN: 1175-5334.