OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El poder popular

El poder popular és la tercera i última part del documental xilè, La batalla de Chile, dirigit per Patricio Guzmán, sent una de les últimes pel·lícules o documentals de Xile en el format "blanc i negre". Va ser presentat al "One World Film Festival" i al "Litomerice Film Festival", tots dos de la República Txeca.
El 2 de maig de 1996 i 29 d'agost de 2004 el seu format va ser reactualitzat. Igual que els dos lliuraments anteriors, aquesta part ha estat traduïda i estrenada a molts països del món.
A Xile, aquesta part de la trilogia va ser estrenada el 2 de maig de 1996.

## Estrena

Els països estan ordenats per la primera data d'estrena:
* Cuba 15 de març de 1979.
* Itàlia 4 de juliol de 1979.
* França 19 de setembre de 1980.
* Espanya 31 de maig de 1982.
* Estats Units 2 de novembre de 1984.
* Alemanya Oriental 15 de setembre de 1985.
* Canadà 15 de setembre de 1985.
* Dinamarca 18 de maig de 1987.
* Argentina 28 de desembre de 1989.
* Brasil 3 de juny de 2007.
* Noruega 11 de març de 1990.
* Grècia 24 de maig de 1994.
* Xile 2 de maig de 1996.
* Mèxic 11 de gener de 2000.
* Austràlia 13 de desembre de 2002.
* Nova Zelanda 13 de desembre de 2002.
* Ucraïna 14 de gener de 2003.
* República Txeca 18 d'abril de 2004.
* Turquia 15 de juny de 2005.
* República Txeca 29 d'agost de 2004.
* Regne Unit 22 d'agost de 2007.
* Colòmbia 14 de juliol de 2009.
* Costa Rica Abril de 2010.
* Finlàndia Desembre de 2010.
* Sud-àfrica Juny de 2010.
* Perú en Agost de 2010.
* Equador en 2011.

## Sinopsi

El poder popular és la tercera i última part del documental La batalla de Chile.
Durant 1972 i 1973, i completament al marge dels grans esdeveniments que ocorren al país, les persones que donen suport al govern de Salvador Allende i la Unitat Popular, planifiquen, preparen i posen en marxa els seus plans per a demostrar el «poder popular», com és el cas de magatzems comunitaris, cordons industrials i comitès rurals, entre d'altres, amb la intenció de frenar o neutralitzar la crisi econòmica i el caos que succeeix al país.

## Elenc

* Abilio Fernández (narrador).

## Referències

* ↑ La batalla de Chile (Parte III): El poder popular a la Filmoteca de Catalunya
* ↑ El poder popular a cinechile.cl

## Enllaços externs

* El poder popular a YouTube
# Elisa Matilla

Elisa Matilla (Madrid, 18 de maig de 1966) és una actriu espanyola nascuda a Madrid.

## Biografia

Va ser criada entre Sevilla i Priego de Córdoba. Formada a l'Escola d'Art Dramàtic de Sevilla, en la que va ingressar als 16 anys, debuta davant la càmera a Televisió Espanyola amb el programa Pero ¿esto qué es? (1989-1990), d'Hugo Stuven. aquest mateix any de 1990 realitza la seva primera intervenció cinematogràfica en la pel·lícula Yo soy ésa, protagonitzada per Isabel Pantoja.
Durant la dècada dels noranta intervé en alguns dels títols més taquillers del cinema espanyol, com El maestro de esgrima (1992), ¿Por qué lo llaman amor cuando quieren decir sexo? (1993), Cha-cha-chá (1998) o Km. 0 (2000).
Des dels seus inicis, s'ha prodigat igualment en el mitjà televisiu. En l'estiu de 1992 va presentar el concurs Juegos sin fronteras i la nit de nadal va protagonitzar amb Paco Valladares Telepasión y olé.
Amb posterioritat ha participat a les següents sèries: Por fin solos (1995), Todos los hombres sois iguales (1996-1998), Condenadas a entenderse (1999), 7 vidas (2002), interpretant Nieves, la parella sentimental de Diana (Anabel Alonso), Aquí no hay quien viva (2005) i En buena compañía (2006), a les cadenes integrades a la FORTA. El 2010 comença a interpretar a Lola, en la reeixida sèrie de Telecinco Tierra de lobos.
En teatre ha participat en la posada en escena, entre altres, dels següents muntatges: Qué asco de amor (1998), Palabras encadenadas (2001), El burlador de Sevilla (2003), Dakota (2003), Salomé (2005), Mentiras, incienso y mirra (2008), Karaoke (2010), Lifting (2012), Sofocos plus (2015), Gibraltareña (2016) un monòleg molt divertit de la vida de "Lola la Gibral", Lavar, Marcar y Enterrar (2016).
El 2017 va estrenar Como la espuma de Roberto Pérez Toledo. El juny de 2018 s'incorpora com a col·laboració especial a la sisena temporada del serial Amar es para siempre en el paper de Mariola Sánchez de las Eras. A finals de 2018 s'anuncia la seva participació a Toy Boy, una ficció sobre strippers produïa per Plano a Plano per Antena 3.

## Referències

* ↑ Elisa Matilla al web de l'AISGE
* ↑ Entrevista a Elisa Matilla en Sufridores en casa
* ↑ "Gibraltareña": carismática puta en sensacional interpretación de Elisa Matilla a culturamas
* ↑ Tráiler de 'Toy Boy': strippers y asesinatos en el nuevo thriller de Antena 3 ambientado en la Costa del Sol en espinof.com
# Koriàkia

Koriàkia (rus: Коря́кский автоно́мный о́круг, Koriakski avtonomni ókrug) fou un districte autònom (subjecte federal) de la Federació Russa pertanyent a l'óblast de Kamtxatka des de 1931, a la qual es va integrar totalment l'1 de juliol del 2007 per formar el nou krai de Kamtxatka, on ara és un districte administratiu més. La capital és Palana.

## Geografia

El territori ocupava la meitat nord de la península de Kamtxatka, situada a l'extrem més oriental de Rússia (1 200 km de llargària i 450 km d'amplada màxima). És banyada a l'oest pel mar d'Okhotsk i a l'est per l'oceà Pacífic i la mar de Bering. La part central és travessada per dues serralades paral·leles (Sredinnyj i Vostocnyj), entre les quals s'estén la plana central de Kamtxatka, amb el riu del mateix nom.

## Població

La població era de 25.157 habitants segons el Cens rus (2002) i era estimada en 23.800 el 2005. Un 40% del total de la població eren indígenes, i els 6.710 koriaks n'eren el grup més important. Tanmateix, hi havia censats 12.719 russos. Segons el Cens rus (2002) la composició nacional era • russos 50,56% • koriaks 26,67% • txuktxis 5,61% •itelmens 4,69% • ucraïnesos 4,09% • evens 2,99% • tàtars 0,86% • belarussos 0,56% • kamtxadal 0,53% • i altres grups menors inferiors al centenar de persones. Endemés, el 0,76% dels habitants no informaren de la seva procedència ètnica.
| | cens 1939 | cens 1959 | cens 1970 | cens 1979 | cens 1989 | cens 2002 |
| Koriaks | 6.855 (27,2%) | 5.010 (18,2%) | 5.893 (19,1%) | 5.660 (16,2%) | 6.572 (16,5%) | 6.710 (26,7%) |
| Txuktxis | 1.267 (5,0%) | 1.062 (3,9%) | 1.164 (3,8%) | 1.222 (3,5%) | 1.460 (3,7%) | 1.412 (5,6%) |
| Itelmens | 801 (3,2%) | 900 (3,3%) | 970 (3,1%) | 1.002 (2,9%) | 1.179 (3,0%) | 1.181 (4,7%) |
| Evens | 714 (2,8%) | 520 (1,9%) | 613 (2,0%) | 476 (1,4%) | 713 (1,8%) | 751 (3,0%) |
| Russos | 13.794 (54,8%) | 16.674 (60,6%) | 19.522 (63,1%) | 22.493 (64,5%) | 24.773 (62,0%) | 12.719 (50,6%) |
| Ucraïnesos | 847 (3,4%) | 1.310 (4,8%) | 1.186 (3,8%) | 1.999 (5,7%) | 2.896 (7,3%) | 1.029 (4,1%) |
| Altres | 882 (3,5%) | 2.049 (7,4%) | 1.569 (5,1%) | 1.999 (5,7%) | 2.347 (5,9%) | 1.355 (5,4%) |

## Referències

* ↑ Irimoto, Takashi. «Ritual and discourses on nature among the changing post-soviet reindeer herders in Northern Kamchatka». A: Humankind/nature Interaction: Past, Present and Future : Atti Dell'IUAES Congress, Firenze, Luglio 2003 (en anglès). Alinea Editrice. Atti Dell'IUAES Congress, Firenze. Vol 12, 2009, p. 35. ISBN 978-88-6055-525-0.
* ↑ King, Alexander D. Living with Koryak Traditions: Playing with Culture in Siberia (en anglès). U of Nebraska Press, 2011, p. 3. ISBN 978-0-8032-3601-1.
* ↑ Williams, Victoria R. Indigenous Peoples [4 volumes: An Encyclopedia of Culture, History, and Threats to Survival [4 volumes]] (en anglès). Bloomsbury Publishing USA, 2020-02-24, p. 592. ISBN 978-1-4408-6118-5.
* ↑ King, Alexander D «Reindeer herders' culturescapes in the Koryak Autonomous Okrug». People and the Land: Pathways to reform in post-Soviet Siberia, 2002, pàg. 63-80.
# Fundación Casa de Alba

La Fundación Casa de Alba és una institució espanyola dedicada a la preservació del patrimoni històric i cultural de la Casa d'Alba, que va ser constituïda el 14 de maig de 1975 per Cayetana Fitz-James Stuart –XVIII Duquessa d'Alba de Tormes− i que va presidir fins a la seva mort el 2014. Després és administrada pels fills Carlos Fitz-James Stuart i Martínez de Irujo i Alfonso Martínez de Irujo i Fitz-James Stuart. Té la seu al Palau de Llíria a Madrid.
Els objectius s'emmarquen en la cura i conservació del patrimoni de la Casa d'Alba, valorat segons el 2014 les fonts entre 650 i 3500 milions d'euros. Això comprèn la conservació, ordre i creació d'obres d'art, fons bibliotecaris i documentals i l'exposició permanent al públic al Palau de Llíria de les obres d'art de la col·lecció. A més organitza conferències de caràcter artístic i històric. Encara que les ressenyes en premsa insisteixen a ressaltar el valor d'aquest patrimoni, cal precisar que no es pot vendre lliurement, ja que està subjecte a la legislació sobre fundacions i patrimoni històric-artístic.
Les empreses comercials de la família fan donació dels seus beneficis a la fundació.

## Patrimoni

El patrimoni immobiliari de la fundació inclou, principalment, el Palau de Llíria, el Palau de Monterrey i el Castell dels Ducs d'Alba a Alba de Tormes. Es completa amb la col·lecció privada d'art, amb peces de Tiziano, Van Loo, Mengs, Goya, Murillo, El Greco, Michele Tosini, Andrea Vaccaro, Rubens, Gerard Seghers, Francesco Furini, Ingres…

## Referències

* ↑ «Orden de 4 de mayo de 1976 aprobando el reconocimiento, clasificación e inscripción en el Registro, de la Fundación cultural privada de servicio y promoción «Fundación Casa de Alba», de Madrid, previo informe de la Asesoría Jurídica del Departamento.» (pdf). Butlletí Oficial de l'Estat, 07-07-1976, pàg. 13332-13333.
* ↑ «Ya está en Liria el cuadro de Goya de la XIII Duquesa de Alba» (en castellà). Girona Notícies, 09-09-2019. [Consulta: 23 octubre 2019].
* ↑ «Fundacion Casa de Alba» (en anglès). Monocle. [Consulta: 23 octubre 2019].
* ↑ «Mor Cayetana de Alba, la dona amb més títols nobiliaris del món». La República Checa, 20-11-2014. Arxivat de l'original el 2019-10-23 [Consulta: 23 octubre 2019].
* 1 2 Ruiz Mantilla, Jesús «Tempesta i calma de l'herència dels Alba». El País, 20-11-2014 [Consulta: 23 octubre 2019].
* ↑ Monegal, Ferran «'Casa de Alba', marca registrada». El Peródico, 17-10-2011.
# Ètnia coos

Els coos són uns amerindis de l'altiplà del Nord-oest que viuen a Oregon. Viuen a la costa del Pacífic del sud-oest d'Oregon. Avui els coos estan registrats en les següents tribus reconegudes federalment:
* Tribus Confederades d'indis Coos, Lower Umpqua i Siuslaw
* Tribus Confederades d'Indis Siletz d'Oregon
* Tribu índia Coquille.

## Llengua

El hanis és latent. Pertany a la família de les llengües coos, i es divideix en dos dialectes: hanis i miluk. Les Tribus Confederades d'indis Coos, Lower Umpqua i Siuslaw tenen un programa lingüístic per a revitalitzar la llengua.

## Història

Llurs veïns eren les tribus siuslaws, kalapuya, i umpqua. El 8 de febrer de 1806 els coos van ser esmentats per primera vegada pels euroamericans. William Clark, hivernant a Fort Clatsop prop del Columbia amb Meriwether Lewis i el Cos de Descobriment, va informar de l'existència de la "nació cook-koo-oose". La seva entrada al diari deia: "Vaig veure diversos presoners d'aquesta nació amb el clatsops i kilamox, són molt més amables que els indis comuns d'aquesta zona, i no s'aplanen els caps." Els coos s'uniren a les tribus umpqua i siuslaw i esdevingueren una confederació quan signaren un tractat l'agost de 1855. En 1857 el govern dels Estats Units traslladà els indis coos a Port Umpqua. Quatre anys més tard foren traslladats novament a la sub-agència Alsea a la reserva Yachats, on hi van romandre fins al 1876. En 1876, la subagència va ser lliurada a la colonització blanca i els indis van ser traslladats a la reserva Siletz, la qual cosa provocà una divisió important entre els membres de la tribu.

## Cultura

Hi havia 40-50 poblats de les tribus coos (vivien al voltant de la badia de Coos i l'àrea de North Bend). La majoria d'aquests eren caçadors, pescadors i recol·lectors. Per a l'entreteniment feien carreres a peu, carreres de canoes, jocs amb pals i una mena d'hoquei sobre herba)

## Toponímia

Diversos indrets d'Oregon porten el nom de la tribu, incloses la badia de Coos, la ciutat de Coos Bay, i el comtat de Coos.

## Notables coos

* Annie Miner Peterson (1860-1939), darrera parlant de miluk

## Referències

* ↑ Cens d'amerindis per Estats
* 1 2 3 "Coos." Ethnologue. Retrieved 8 Sept 2013.
* ↑ Pritzker 174
* ↑ Pritzker 172
* ↑ «Traditional Culture of the Coos, Lower Umpqua, and Siuslaw». Culture and History. Confederated Tribes of the Coos, Lower Umpqua, and Siuslaw Indians. Arxivat de l'original el 2006-09-06. [Consulta: 7 octubre 2006].

## Bibliografia

* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1
* Leo J. Frachtenberg, "Coos," in Franz Boas (ed.), Handbook of American Indian Languages, Part 2. Washington, DC: U.S. Government Printing Office, 1922; pp. 297-430.

## Enllaços externs

* Confederated Tribes of Coos, Lower Umpqua, and Siuslaw
* Languages of Oregon: Coos Arxivat 2003-08-03 a Wayback Machine.
* Coos, Lower Umpqua & Siuslaw Tribes profile Arxivat 2003-08-15 a Wayback Machine.
* Coos Texts, recull de mites per Leo J. Frachtenberg (1913), a Internet Sacred Text Archive
# Abd-al-Amir (nom)

Abd-al-Amir és un nom masculí teòfor àrab islàmic xiïta (àrab: عبد الأمير, ʿAbd al-Amīr) que literalment significa ‘Servidor del Príncep’, essent «el Príncep» una referència al títol d'Amir al-Muminín (‘Príncep dels Creients’) que, segons els xiïtes, pertany als autèntics imams, és a dir a Alí ibn Abi-Tàlib i els seus successors en la imama o direcció de la comunitat islàmica. Si bé Abd-al-Amir és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Amir, Abdul Ameer... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen musulmans xiïtes no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.

## Notes

* ↑ Estrictament no es tracta d'un nom teòfor, ja que els imams als quals fa referència el nom no són divinitats, sinó éssers humans, però com que, segons els xiïtes, són éssers excepcionals —són, per exemple, infal·libles i impecables— es pot interpretar aquest nom com un nom teòfor, establint un paral·lelisme amb els nombrosos noms teòfors àrabs que inclouen la partícula Abd.
* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «أمر». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. «أمر». ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. «أمر» (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ A diferència dels sunnites, els xiïtes no consideren a Alí ibn Abi-Tàlib el quart califa de l'islam, sinó el primer successor legítim del profeta Muhàmmad, tot considerant els tres califes anteriors com a usurpadors; de la mateixa manera, prefereixen, en lloc del títol califal, els títols de príncep dels creients o d'imam per a designar els successors del Profeta.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs.
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# L'home dels nassos (pel·lícula)

L'home dels nassos és una pel·lícula catalanofrancesa de terror, fantasia, aventures i drama d'època en català, dirigida per Abigail Schaaff en la seva òpera preval i escrita per Èric G. Moral i Núria Velasco, la qual també va coproduir la pel·lícula. És protagonitzada per Pablo Derqui, Ivan Benet, Mercè Llorens, Pep Munné, Joan Frank Charansonnet, María Molins, Jeannine Mestre, Jorge Motos, Berner Maynes, Malcolm McCarthy, Sali Diallo, Miranda Munné i Lluc Miravete. Es va estrenar als cinemes el 19 de gener de 2024, de la mà de Filmax.

## Trama

A l'hivern de 1968, en un petit poble de muntanya, tres nens intenten escapar de l'home dels nassos, un ésser llegendari que captura als nens mentiders durant l'últim dia de l'any. Però ells no són els únics que ho temen: les mentides del passat també es poden fer olor.

## Producció

El 20 de febrer de 2023, es va anunciar que el rodatge de la pel·lícula catalana L'home dels nassos, dirigida per la directora televisiva Abigail Schaaff en la seva òpera prima i amb Pablo Derqui i Ivan Benet com a actors protagonistes, havia començat. Entre les diferents localitzacions de Catalunya on es va rodar s'inclouen Mura, l'ermita de Sant Julià d'Úixols a Castellterçol, la cova de Riudarenes, el bosc i el pont romànic de Gualba i la masia de Ca Plantada en l'Ametlla del Vallès. El rodatge va durar unes poques setmanes fins a principis de març. El pressupost total de la pel·lícula és de poc més d'1,3 milions d'euros, incloent-hi 419.403 euros procedents de les ajudes generals de l'ICAA.

## Llançament i màrqueting

El novembre de 2023, Filmax va programar per primera vegada l'estrena de L'home dels nassos per al 27 de desembre de 2023.
El 5 de desembre de 2023, Filmax va treure el tràiler de la pel·lícula i va retardar la seva estrena fins al 19 de gener de 2024.

## Referències

* ↑ «Abigail Schaaff inicia el rodaje de su primer largometraje 'L'home dels nassos'». Europa Press, 20-02-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Mitología y memoria histórica conviven en ‘L’home dels nassos', ópera prima de Abigail Schaaff». Panorama Audiovisual, 21-02-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ Hristova, Mariana. «Abigail Schaaff termina el rodaje de su ópera prima L’home dels nassos». Cineuropa, 02-03-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Mentiras de niños, secretos de adultos y leyenda popular en la película ‘El hombre de las narices'». Diario de Almería, 18-11-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «Tráiler de ‘L’home dels nassos': un monstruo del folclore catalán cobra vida en pleno franquismo». Cine con Ñ, 05-12-2023. [Consulta: 8 desembre 2023].
* ↑ «La pel·lícula ‘L’home dels nassos' s'estrenarà als cinemes el 19 de gener». La Vanguardia, 05-12-2023. Arxivat de l'original el 2023-12-05. [Consulta: 8 desembre 2023].
# Em dic Harvey Milk

Em dic Harvey Milk (títol original en anglès: Milk) és una pel·lícula estatunidenca de 2008 dirigida per Gus Van Sant, i que ha estat doblada al català.

## Argument

Biografia de Harvey Milk, el primer polític obertament homosexual elegit per a un càrrec públic als Estats Units, el 1977. Va ser assassinat un any després.

## Repartiment

* Sean Penn: Harvey Milk
* Emile Hirsch: Cleve Jones
* James Franco: Scott Smith
* Josh Brolin: Dan White
* Victor Garber: Alcalde George Moscone
* Denis O'Hare: Senador John Briggs
* Diego Luna: Jack Lira
* Ashlee Temple: Dianne Feinstein
* Alison Pill: Anne Kronenberg
* Lucas Grabeel: Danny Nicoletta
* Stephen Spinella: Rick Stokes
* Joseph Cross: Dick Pabich
* Jeff Koons: Art Agnos

## Premis i nominacions
### Premis

* 2009: Oscar al millor actor per Sean Penn
* 2009: Oscar al millor guió original per Dustin Lance Black

### Nominacions

* 2009: Oscar a la millor pel·lícula
* 2009: Oscar al millor director per Gus Van Sant
* 2009: Oscar al millor actor secundari per Josh Brolin
* 2009: Oscar a la millor banda sonora per Danny Elfman
* 2009: Oscar al millor muntatge per Elliot Graham
* 2009: Oscar al millor vestuari per Danny Glicker
* 2009: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Sean Penn
* 2009: BAFTA a la millor pel·lícula
* 2009: BAFTA al millor actor per Sean Penn
* 2009: BAFTA al millor guió original per Dustin Lance Black
* 2009: BAFTA al millor maquillatge per Steven E. Anderson i Michael White
* 2010: César a la millor pel·lícula estrangera
* 2010: Grammy al millor àlbum de banda sonora per pel·lícula, televisió o altre mitjà visual per Danny Elfman

## Referències

* ↑ Títol en català
* ↑ «Milk, A Swirling Moment to Change the World». The New York Times.

## Enllaços externs

* Em dic Harvey Milk - Lloc web oficial
# Miquel de Santjoan

Miquel de Santjoan, president de la Generalitat de Catalunya entre 1389 i 1396, havia estat nomenat per les Corts de Montsó l'11 de juny de 1389. Va ser ardiaca de Girona i, des de 1392, canonge de la seu de Barcelona. En juny de 1396, s'absenta de Barcelona per preparar una ambaixada el papa Gregori XI al rei Martí. Va estar substituït per Alfons de Tous, ja que no va tornar al Principat, si bé a partir de 1398 sembla que residia a València.
El final del seu mandat va coincidir amb la successió reial. Al morir el rei Joan I d'Aragó de forma sobtada el 19 de maig de 1396, el va substituir el seu germà Martí l'Humà que, en aquells moments, residia a Sicília. Les pretensions al tron de Mateu I de Foix en nom de la seva dona Joana, filla de Joan I no varen ser ateses i el Comte de Foix es va aliar amb el comte d'Armanyac per preparar una guerra. El Parlament es reuní en juliol de 1396 per acordar obtenir fons per tal d'afrontar la defensa, ja que el comte de Foix era també vescomte de Castellbò amb importants feus dins de Catalunya, entre d'altres, la vila de Martorell.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-0884-0
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Pere de Santamans

Pere de Santamans, president de la Generalitat de Catalunya entre 1380 i la seva mort en 1383, havia estat nomenat per substituir a Felip d'Anglesola, mort abans d'acabar el seu mandat. Doctor en teologia, havia estat procurador del bisbe Pere Planella a Elna i el va representar al bisbat de Barcelona, del qual ell personalment va arribar a ser vicari general.
Es mantenen les tensions entre el rei Pere el Cerimoniós i els diputats que ja havien començat amb el seu antecessor. Aquesta vegada el motiu és la petició de galeres de la Generalitat per la campanya de Sardenya, tal com s'havia acordat a les Corts. La Generalitat, no conforme amb el préstec, posà tota mena d'entrebancs: la necessitat de vigilar les costes catalanes per protegir el comerç davant els pirates; la no obligació de preparar-les i armar-les; exigències sobre qui havia de capitanejar les naus; etc.
Amb tot, els diputats aconsegueixen exhaurir el seu mandat i el juny de 1383 es comencen a celebrar les Corts de Montsó. Fins al juliol de 1384, no es nomenaran els nous diputats i a la mort de Pere de Santamans, s'encarregà al notari Jaume Nicolau que administrés la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* 1 2 Solé i Sabaté, Josep Maria. Història de la Generalitat de Catalunya i dels seus presidents. Vol. I. Barcelona: Generalitat de Catalunya i Fundació Enciclopèdia Catalana, 2003, p. 86-88. ISBN 8441208832.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-0884-0
Presidents de la Generalitat de Catalunya :