OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Little Voice (sèrie de televisió)

Little Voice és una sèrie de televisió estatunidenca creada per Sara Bareilles amb la col·laboració de Jessie Nelson i produïda per J.J.Abrams. Es va estrenar el 10 de juliol de 2020 en la plataforma de contingut en streaming Apple TV+, protagonitzada per la cantant i actriu Brittany O'Grady.

## Sinopsi

Bess és una jove cantant i compositora que intenta obrir-se camí en la jungla musical novaiorquesa. La Bess escriu música original que té massa por d'interpretar, treballa de cambrera i ho combina amb altres ocupacions igualment precàries, amb una vida personal i familiar complicada; el seu germà és autista i el seu pare alcohòlic.

## Repartiment
### Personatges principals

* Brittany O'Grady: Bess
* Sean Teale: Ethan
* Colton Ryan : Samuel
* Shalini Bathina : Prisha
* Kevin Valdez : Louie King, germà de la Bess
* Phillip Johnson Richardson : Benny

### Personatges secundaris

* Chuck Cooper (actor): Percy, pare de la Bess
* Andrew Duff : Ted
* Nadia Mohebban : Ananya
* Sakina Jaffrey as Vilina
* Ned Eisenberg : Al
* Mark Blane : Zack
* Sam Lazarus : Phil
* Samrat Chakrabarti : Anil
* June Squibb : Sra.Finch
* Luke Kirby : Jeremy
* Gopal Divan : Sundeep
* Rita Gardner : Joyce Mantone
* Katrina Lenk : mare de la Bess
* Sara Bareilles: Sara Bareilles (cameo episodi 9 temporada 1)

## Capítols

La primera temporada de la sèrie emesa el 2020 consta de 9 episodis.

### Primera temporada (2020)

* I Don't Know
* I Will Survive
* Dear Hope
* Love Hurts
* Quick, Quick Slow
* Tell Her
* Ghost Light
* Sea Change
* Sing What I Can't Say

## Al voltant de la sèrie

Little Voice és una comèdia dramàtica romàntica escrita per la directora i guionista Jessie Nelson amb música original de la cantant, pianista i compositora Sara Bareilles i produïda per J.J.Abrams. Bareilles i Nelson ja havien col·laborat en l'adaptació del musical de Broadway Waitress basat en la pel·lícula homònima del 2007.

### Crítiques

A l'agregador Rotten Tomatoes, considera que la sèrie té un repartiment atractiu liderat per Brittany O'Grady, amb una música enganxosa de Sara Bareilles, obtè un 76% d'aprovació global per part dels crítics, basat en 29 valoracions i un 83% per part de l'audiència.

## Referències

* ↑ Onieva, Por Álvaro. «J.J. Abrams se pasa al musical con la serie 'Little Voice' que producirá para Apple» (en espanyol europeu). Fotogramas, 07-06-2018. [Consulta: 10 setembre 2020].
* ↑ Willman, Chris. «‘Little Voice’ Cast and Creators Discuss Turning Sara Bareilles' Musical Ethos Into Aspirational Drama» (en anglès). Variety, 15-07-2020. [Consulta: 10 setembre 2020].
* 1 2 Bentley, Jean. «'Little Voice' Star Brittany O'Grady on Collaborating With "Musical Genius" Sara Bareilles | Hollywood Reporter» (en anglès). Hollywood Reporter. [Consulta: 10 setembre 2020].
* ↑ Freire, Juan Manuel. «'Little voice', viure i cantar a la gran ciutat». El Periódico, 09-07-2020. [Consulta: 10 setembre 2020].
* ↑ «Little Voice: Season 1» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 10 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Little Voice - Lloc web oficial
# Kediv

Kediv o Khediv (del persa khidiw o khadiw, «senyor») fou el títol dels sobirans del Kedivat d'Egipte entre 1867 i 1914. La forma àrab khidawi (khedivial) fou utilitzada per Ismaïl Paixà, wali o virrei d'Egipte (1863-1879) encara que ja abans l'havien utilitzat oficiosament Abbàs I Hilmí Paixà (1848-1854) i Muhàmmad Said Paixà (1854-1863). El virrei d'Egipte Ismaïl Paixà buscava obtenir aquest títol distintiu d'altres; amb suborns i mercès a l'ajut amb tropes per reprimir la revolta de Creta, el sultà otomà li va conferir el títol de kediv per firman de 8 de juny de 1867. El 19 de desembre de 1914 el kediv Abbas II Hilmi Paixà fou deposat pels britànics i proclamat al seu lloc Hussein Kamil, que va adoptar el títol de sultà per marcar la independència del país en relació a Turquia.
Tot i que sovint es llegeix la transcripció anglesa khediv, la forma normalitzada en català és kediv, segons el Gran Diccionari de la Llengua.

## Llista de kedivs

* Ismaïl Paixà (8 de juny de 1867 - 26 de juny de 1879)
* Muhammad Tawfik Paixà (26 de juny de 1879 - 7 de gener de 1892)
* Abbās II Hilmi Paixà (8 de gener de 1892 - 19 de desembre de 1914)

## Referències

* ↑ «Egypt» (en anglès). World Statesmen.org. [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «kediv». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 31 agost 2021].

## Vegeu també

* Dinastia de Muhàmmad Alí
* Palau Khedive
# Síndrome de Fregoli

La síndrome de Fregoli o el deliri dels dobles és un trastorn rar de la categoria de les psicosis que consisteix en un deliri al qual el pacient creu que persones conegudes de fet són encarnacions d'una tercera persona per la qual se sent perseguit o que aquesta tercera persona s'ha disfressat i ha impersonat persones familiars. Sovint té un caràcter paranoide i en certs casos pot ser causat per lesions cerebrals. Requereix tractament psiquiàtric.
El síndrome de Fregoli està classificat tant com un deliri monotemàtic, ja que només abasta un sol tema, i com una síndrome de mala identificació delirant, una classe de deliris en que s'identifiquen incorrectament persones, llocs o objectes
Va ser descrit la primera vegada per Courbon i Fall el 1927. Va ser denominat així en record de Leopoldo Fregoli (1867-1936), actor italià de principis del segle XX reconegut pel seu talent d'interpretar simultàniament diverses persones al teatre. Existeixen pocs estudis epidemiològics, però en la literatura mèdica no hi ha dubtes sobre la seva tendència a la cronicitat i el seu mal pronòstic.
És un símptoma de falsa identificació que s'ha descrit en el 23-50% dels pacients amb demència.

## Referències

* ↑ Feinberg, Todd E.; Eaton, Lisa A.; Roane, David M.; Giacino, Joseph T. «Multiple Fregoli Delusions after Traumatic Brain Injury». Cortex, 35, 3, 01-01-1999, pàg. 373–387. DOI: 10.1016/S0010-9452(08)70806-2.
* ↑ Devinsky, Orrin «Delusional misidentifications and duplications Right brain lesions, left brain delusions» (en anglès). Neurology, 72, 1, 06-01-2009, pàg. 80–87. DOI: 10.1212/01.wnl.0000338625.47892.74. ISSN: 0028-3878. PMID: 19122035.
* ↑ Mojtabai R. «Fregoli syndrome». Australian & New Zealand Journal of Psychiatry, 28, 3, setembre 1994, pàg. 458–62. DOI: 10.3109/00048679409075874. PMID: 7893241.
* ↑ Courbon, P.; Fall, G. «Syndrome «d'illusion de Fregoli» et schizophrénie» (en francès). Annales médico-psychologiques, 85, 1927, pàg. 289 – 290.
* ↑ Gil, Roger. «22. Délires d'identité». A: Neuropsychologie (en francès). 6$^a$ edició. París: Elsevier Masson, 2014, p. 451. ISBN 9782294737770.
# Paranoia

La paranoia (del grec antic παράνοια, bogeria, de para, fora i nous ment) és un procés distorsionat del pensament caracteritzat per una ansietat o por excessives, sovint fins al punt de la irracionalitat i el deliri. El pensament paranoic sol incloure creences persecutòries corresponents a un complot.

## Ús en psiquiatria

Més recentment, l'ús clínic del terme s'ha emprat per a descriure deliris on la persona afectada creu que l'estan perseguint. Específicament, s'ha definit per contenir dos elements centrals:
* L'individu creu que està sofrint, o sofrirà, algun dany.
* L'individu creu que el perseguidor el vol danyar.
La paranoia sol estar associada amb malalties psicòtiques, particularment esquizofrènia, tot i que elements atenuats es poden presentar en altres diagnòstics no centrats en la psicosi, com ara trastorn paranoide de la personalitat. La paranoia també pot ser un efecte secundari de medicaments i drogues com la marihuana i especialment d'estimulants com la metamfetamina.
En l'ús menys restrictiu del terme, els deliris paranoides poden incloure la creença que hom està essent perseguit, enverinat o estimat a distància (sovint per un personatge mediàtic o persona important, un deliri conegut com a erotomania o síndrome de Clerambault).
Altres deliris paranoides comuns inclouen la creença que hom té una malaltia o infecció parasitària; que hom té una missió especial o que ha estat escollit per Déu; que a hom li han inserit o extirpat pensaments de la consciència; o que les seves accions estan controlades per una força externa.
Per tant, en l'ús comú, el terme paranoia es refereix a tot un ventall d'estats mentals, que s'assumeix, per l'ús del terme, que són d'origen psiquiàtric, en els quals el subjecte es veu generalitzant o projectant pors i ansietats en el món exterior, particularment en la forma d'una organització centrada en ell. La síndrome s'aplica de la mateixa manera a gent poderosa, com executius o polítics convençuts que hi ha complots contra seu, i a gent que creu, per exemple, que agències secretes operen contra ells.

## Història

El terme paranoia va ser usat per Emil Kraepelin per descriure una malaltia mental en la qual una creença delirant és l'únic o més destacada característica. En el seu intent original de classificar diferents formes de malalties mentals, Kraepelin va utilitzar el terme paranoia pura per descriure una condició on el deliri era present, però sense cap deteriorament aparent de les habilitats intel·lectuals i sense cap altra característica de la demència precoç, aquesta condició més tard reanomenada esquizofrènia. És notable que, en la seva definició, la creença no ha de ser persecutòria per a ser classificada de paranoide, o sigui que qualsevol creença delirant es podia classificar de paranoia. Per exemple, una persona que té l'única creença delirant de ser una important figura religiosa seria classificada per Kraepelin com a malalt de 'pura paranoia'

## Vegeu també

* Trastorn delirant
# Emmeline Pankhurst

Emmeline Pankhurst (Manchester, 15 de juliol de 1858-Londres, 14 de juny de 1928) fou una de les fundadores del moviment sufragista britànic, un moviment de dones que lluitaren pel seu dret a votar. El seu nom, més que qualsevol altre, està associat a la lluita pel dret a vot per a les dones en el període immediatament anterior a la Primera Guerra Mundial.

## Biografia

Emmeline va néixer l'any 1858 a Manchester, filla d'un reeixit home de negocis amb idees polítiques radicals. El seu cognom de soltera era Goulden, però es coneix pel del seu marit, l'advocat Richard Marsden Pankhurst, amb qui es va casar el 1879 i va tenir tres filles: Christabel, Sylvia i Adela. El seu marit ja donava suport anteriorment el moviment de les sufragistes, i havia fet aprovar diverses lleis que regulaven el dret a la propietat de la dona casada, entre 1870 i 1882.

## Activitat política

El 1892, Emmeline Pankhurst va fundar la Lliga pel Dret al Vot de la Dona, i per aquella època tant ella com el seu marit s'afilien al nounat Partit Laborista. La mort del seu marit el 1898 no va fer que s'aturés en la seva activitat, i el 1903 creà la Unió Política i Social de la Dona (WSPU), un moviment reivindicatiu entre els membres del qual hi havia la famosa Annie Kenney, la "màrtir" del sufragisme, Emily Davison i la compositora Ethel Smyth. Les seves filles Christabel i Sylvia es van unir al moviment i hi aportaren moltes coses, si bé des d'òptiques diferents. Una altra filla seva, Adela Pankhurst, fou activista a Austràlia, on havia emigrat. Tingué encara dos fills més: Francis Henry, que morí de diftèria sent un infant (1884-1888), i Henry Francis, que també morí jove (1889-1910).
Les tàctiques d'Emmeline Pankhurst la van portar diverses vegades a la presó, però ja que pertanyia a la classe alta, no va patir les mateixes privacions que altres preses sufragistes (per exemple, la van alimentar per força en el curs d'una vaga de fam, en lloc de deixar-la morir). El seu lideratge fou discutit, i el moviment es va segregar en diverses faccions. La seva autobiografia, La meva pròpia història, es publicà el 1914. Va morir el 1928, poques setmanes abans que es fes realitat el major dels seus objectius: el dret al vot femení al Regne Unit.

## Cultura popular

L'any 1999 la revista Time la va nomenar una de les 100 persones més importants del segle xx.

## Referències

* ↑ «Emmeline Pankhurst | enciclopedia.cat». [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «Emmeline Pankhurst» (en anglès). Encyclopaedia Britannica, 25-05-2023. [Consulta: 26 maig 2023].
* ↑ «Who was Emmeline Pankhurst». «en anglès»
* 1 2 3 Tejera, Pilar. Reinas de la carretera : [pioneras del manillar y del volante] (en castellà). [Madrid]: Casiopea, D.L. 2018, p. 47. ISBN 978-84-948482-1-6.
* ↑ «EMMELINE PANKHURST (1858-1928), El difícil camino de una pionera». Arxivat de l'ZA ZA ya tu za! original el 2008-12-20. [Consulta: 7 febrer 2010].
# Trastorn esquizoafectiu

El trastorn esquizoafectiu és un trastorn de l'estat d'ànim caracteritzat per símptomes similars a l'esquizofrènia i el trastorn bipolar, ja que combina una percepció alterada de la realitat amb una alta inestabilitat emocional. Correspon al codi 295.70 de la quarta edició del DSM.

## Història

El trastorn va ser descrit per primer cop per Jacob Kasanin el 1933 i li atribuïa com a origen una insatisfacció sexual. Emil Kraepelin va observar que es tractava d'una malaltia a cavall entre dos grups fermament establerts (esquizofrènia i trastorn bipolar, a la seva època coneguts com a demència precoç i trastorn maniacodepressiu, respectivament) i va iniciar la recerca combinada per tractar aquestes patologies. El DSM-I ja l'incloïa com a malaltia única però els pobres criteris de diagnòstic i la confusió amb altres afectacions van perllongar-se en successives edicions del manual psiquiàtric de referència. El DSM 5, encara en elaboració, limita el seu diagnòstic i qüestiona la seva existència com a malaltia independent, car s'afirma que és una variant d'altres trastorns.

## Diagnòstic

Per diagnosticar el trastorn cal que el pacient pateixi una sèrie de símptomes de manera recurrent, o almenys una gran part d'ells. Poden presentar-se episodis puntuals d'al·lucinació, bloquejos mentals, crisis on la parla es veu afectada i el pensament racional desapareix per manifestar-se en forma de fixacions i deliris. Igualment apareix una apatia general i símptomes de depressió persistent, que poden alternar-se amb episodis d'eufòria. Aquests poden desembocar en moments d'alta ansietat i pensaments megalomaníacs. Aquests símptomes s'han d'allargar més de dues setmanes seguides per indicar aquest trastorn, si són menys constants s'han d'atribuir a altres patologies. Han d'haver succeït dos episodis de psicosi separats en el temps.

## Causes

Es creu que el trastorn es desencadena per una combinació de factors genètics i ambientals. Un factor de risc és haver estat concebut per pares d'edat elevada i l'abús de drogues, especialment el cànnabis, per la relació entre el tetrahidrocannabinol i la propensió a patir psicosi en l'edat adulta.

## Tractament

El principal tractament és farmacològic i consisteix en l'administració de medicaments antipsicòtics o neurolèptics (com el paliperidone i la clozapina). Les dosis de liti poden mitigar els canvis de cicle anímic, i si cal es pot subministrar algun tipus d'ansiolític i benzodiazepina per mitigar els símptomes més aguts. En determinats casos s'ha aconsellat la teràpia electroconvulsiva.

## Referències

* ↑ Malaspina D, Owen MJ, Heckers S, Tandon R, Bustillo J, Schultz S, Barch DM, Gaebel W, Gur RE, Tsuang M, Van Os J, Carpenter W (May 2013). "Schizoaffective disorder in the DSM-5". Schizophrenia Research 150 (1): 21–5
* ↑ Brown AS, Schaefer CA, Wyatt RJ, Begg MD, Goetz R, Bresnahan MA, Harkavy-Friedman J, Gorman JM, Malaspina D, Susser ES (September 2002). "Paternal age and risk of schizophrenia in adult offspring". The American Journal of Psychiatry 159 (9): 1528–33
# Ídmon (fill d'Apol·lo)

Ídmon (grec antic Ἴδμων) va ser, en mitologia grega un argonauta i endeví, l'encarregat d'interpretar els presagis de l'expedició. Era fill d'Apol·lo, però el seu pare humà era Abant, fill de Melamp. La seva mare era la nimfa Antianira, encara que alguns autors el fan fill d'Astèria.
El principal mètode d'endevinació que practicava era l'ornitomància, l'estudi dels vols i els cants dels ocells, però Apol·loni de Rodes diu que va aprendre també d'Apol·lo a explicar els signes que mostraven les víctimes dels sacrificis.
De vegades se l'identifica amb Tèstor, també fill d'Apol·lo i pare de Calcant. Ídmon seria un epítet de Tèstor, ja que la paraula significa "clarivident".
Les seves aventures s'expliquen de maneres diferents. Es diu que va arribar a la Còlquida amb els argonautes. Però una altra versió explica que el va matar un senglar al país dels mariandins, tot i que Idas el va voler rescatar, no podent fer més que matar l'animal. Ídmon havia previst la seva mort, com en un altre moment havia fet també l'endeví Amfiarau sobre si mateix, però no va dubtar en afegir-se a l'expedició.
Es diu que Apol·lo, a través de l'oracle de Delfos, va manar als megarians i als beocis que construïssin un temple al voltant de l'oliver que havia crescut sobre la tomba d'Ídmon, a la ciutat d'Heraclea Pòntica. Ho van fer així i li retien culte sota el nom d'Agamèstor.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 285. ISBN 9788496061972.
* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 173. ISBN 8481641618.
# Peix martell

«Peix martell» té aquests significats:
* Peix martell o Sphyrna zygaena, espècie de tauró martell que viu en aigües temperades i tropicals
* Peix martell o Sphyrna
* Peix martell o Sphyrna lewini, espècie de tauró martell de la família Sphyrnidae
* Peix martell o peix martell gegant, espècie més grossa de tauró martell que habita en zones costaneres i per sobre de la placa continental en aigües temperades i tropicals d'arreu del mon
* Peix martell o Eusphyra blochii, espècie de tauró martell carcariniforme de la família Sphyrnidae
# Casa Adolf Feu

La Casa Adolf Feu és una obra modernista de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquesta casa es troba al carrer Margarit, al barri del Poble Sec. És un edifici entre mitgeres que consta de planta baixa, entresol, principal, cinc pisos i terrat. Hi ha dos habitatges per planta, excepte l'entresòl que només en té ú. A la planta baixa s'obren tres portes d'arc rebaixat amb les llindes profusament decorades amb relleus vegetals. Als pisos superiors s'obren quatre portes als balcons per planta (excepte la ùltima) que segueixen els mateixos eixos longitudinals; són allindanades i, com les de la planta baixa, tenen les llindes decorades amb motius vegetals. El principal està ocupat per un gran balcó corregut, de formes ondulants, amb la barana de pedra molt decorada: unes cintes de línies corbes es barregen amb boles, llaços i garlandes de roses. Al primer pis també hi ha un balcó corregut de formes ondulants però aquí la barana és de ferro forjat. Al segon pis hi ha dos balcons dobles de característiques similars, al tercer pis hi ha balcons individuals als extrems i un doble al centre. Al quart pis tots els balcons són individuals i tenen les mateixes línies ondulants i barana de ferro forjat que els dels pisos inferiors. El cinquè pis no s'obre al carrer, té dues finestres que donen al terrat. El parament és de carreus regulars d'acabat rugós. El coronament de la façana té una forma corba i està decorat amb relleus vegetals i garlandes.

## Referències

* ↑ «Casa Adolf Feu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Adolf Feu». Repositori Obert de Coneixement de lAjuntament de Barcelona.
# Casa-fàbrica Tenas

La casa-fàbrica Tenas és un edifici situat als carrers de Blesa i d'en Fontrodona del Poble-Sec de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Projectada el 1906 per l'arquitecte Francesc Alemany i Casulleras, el 1908 s'anunciava a la premsa com «Cuadra con 500 metros cuadrados de nueva edificación, buenas luces, propia para telares», i de bon principi s'hi instal·là la fàbrica de trenyelles de cotó, estam, llana i lli d'Eudald Tenas, posteriorment succeït per Marcel·lí Tenas. Altres indústries documentades foren la de gèneres de punt d'Antoni Fortuny, la de cintes de seda, cotó i mescla d'Hermenegild Tió i Borrell, i la de mitges i mitjons de Rodamilans, Creus i Garreta.
A la dècada del 1920 s'hi instal·là l'Acadèmia Espinosa, institució d'educació primària i secundària, i a la del 1940 hi havia la Sociedad Anónima de Cristales Ópticos (SACO) del grup d'empreses INDO.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'habitatges de planta baixa, entresol i tres pisos en cantonada i façana als carrers de Blesa i d'en Fontrodona, que es perllonga amb una nau industrial de planta baixa i un pis al llarg d'aquest darrer. La decoració modernista de la façana principal, datable al 1906 per un medalló situat a l'alçada del tercer pis, contrasta amb l'austeritat de la resta. Són notables les mènsules dels balcons del primer pis, que representen caps de lleó.

## Referències

* 1 2 «Antiga Acadèmia Espinosa (avui Escola N.S. del Carme)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Casa Eudaldo Tenas». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
* ↑ El Diluvio. Diario político de avisos, noticias y decretos (edición mañana), 10-06-1908, p. 26.
* ↑ Anuario-Riera, 1908, p. 1064.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1908, p. 1685.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1933-1934, p. 606.
* ↑ Anuario del comercio, de la industria, de la magistratura y de la administración, 1908, p. 1597.
* ↑ Anuario industrial de Cataluña, 1916-1917, p. 100, 140, 178.
* ↑ Anuario industrial de Cataluña, 1916-1917, p. 178.
* ↑ Anuario industrial y artístico de España, 1929, p. 430.
* ↑ La Humanitat, 10-09-1933, p. 3.
* ↑ La Veu de Catalunya. Diari catalá d'avisos, noticias y anuncis (edició matí), 240-9-1933, p. 18.
* ↑ El Noticiero universal. Diario independiente de noticias, avisos, comercial y de anuncios, 13-05-1949, p. 5.

## Enllaços externs

* «Casa Eudaldo Tenas». Arquitectura Modernista. Valentí Pons Toujouse.
* «Casa del carrer Blesa, 47». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.