OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gran Premi d'Itàlia del 1989

Resultats del Gran Premi d'Itàlia de Fórmula 1 de la temporada 1989 disputat al circuit de Monza el 10 de setembre del 1989.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Alain Prost | McLaren - Honda | 53 | 1h 19' 27. 550 | 4 | 9 |
| 2 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 53 | + 7.326 s | 2 | 6 |
| 3 | 5 | Thierry Boutsen | Williams - Renault | 53 | + 14.975 s | 6 | 4 |
| 4 | 6 | Riccardo Patrese | Williams - Renault | 53 | + 38.722 s | 5 | 3 |
| 5 | 4 | Jean Alesi | Tyrrell - Ford | 52 | + 1 Volta | 10 | 2 |
| 6 | 7 | Martin Brundle | Brabham - Judd | 52 | + 1 Volta | 12 | 1 |
| 7 | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 52 | + 1 Volta | 15 | |
| 8 | 24 | Lluís Perez Sala | Minardi - Ford | 51 | + 2 Voltes | 26 | |
| 9 | 25 | René Arnoux | Ligier - Ford | 51 | + 2 Voltes | 23 | |
| 10 | 12 | Satoru Nakajima | Lotus - Judd | 51 | Suspensions | 19 | |
| 11 | 21 | Alex Caffi | Dallara - Ford | 47 | Motor | 20 | |
| Ret | 22 | Andrea de Cesaris | Dallara - Ford | 45 | Motor | 17 | |
| Ret | 1 | Ayrton Senna | McLaren - Honda | 44 | Motor | 1 | |
| Ret | 27 | Nigel Mansell | Ferrari | 41 | Caixa canvi | 3 | |
| Ret | 37 | Bertrand Gachot | Onyx - Ford | 38 | Radiador | 22 | |
| Ret | 19 | Alessandro Nannini | Benetton - Ford | 33 | Frens | 8 | |
| Ret | 16 | Ivan Capelli | March - Judd | 30 | Motor | 18 | |
| Ret | 26 | Olivier Grouillard | Ligier - Ford | 30 | Prob. físics | 21 | |
| Ret | 11 | Nelson Piquet | Lotus - Judd | 23 | Virolla | 11 | |
| Ret | 3 | Jonathan Palmer | Tyrrell - Ford | 18 | Motor | 14 | |
| Ret | 9 | Derek Warwick | Arrows - Ford | 18 | Prob. amb el combustible | 16 | |
| Ret | 17 | Nicola Larini | Osella - Ford | 16 | Caixa canvi | 24 | |
| Ret | 29 | Michele Alboreto | Larrousse - Lamborghini | 14 | Part elèctrica | 13 | |
| Ret | 15 | Mauricio Gugelmin | March - Judd | 14 | Accelerador | 25 | |
| Ret | 30 | Philippe Alliot | Larrousse - Lamborghini | 1 | Virolla | 7 | |
| Ret | 20 | Emanuele Pirro | Benetton - Ford | 0 | Transmissió | 9 | |
| NVQ | 8 | Stefano Modena | Brabham - Judd | | | | |
| NVQ | 10 | Eddie Cheever | Arrows - Ford | | | | |
| DNQ | 38 | Christian Danner | Rial - Ford | | | | |
| NVQ | 39 | Pierre Henri Raphanel | Rial - Ford | | | | |
| NVQ | 36 | Stefan Johansson | Onyx - Ford | | | | |
| NVQ | 40 | Gabriele Tarquini | AGS - Ford | | | | |
| DSQ | 31 | Roberto Moreno | Coloni - Ford | | | | |
| NVQ | 18 | Piercarlo Ghinzani | Osella - Ford | | | | |
| NVQ | 34 | Bernd Schneider | Zakspeed - Yamaha | | | | |
| NVQ | 35 | Aguri Suzuki | Zakspeed - Yamaha | | | | |
| NVQ | 33 | Oscar Larrauri | Euro Brun - Judd | | | | |
| NVQ | 41 | Yannick Dalmas | AGS - Ford | | | | |
| NVQ | 32 | Enrico Bertaggia | Coloni - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Ayrton Senna 1' 23. 720
* Volta ràpida: Alain Prost| 1' 28. 107 (a la volta 43)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 4 maig 2010].
# Google Buzz

Google Buzz fou un producte de Google. Era un servei que permetia als usuaris l'ús d'eines com l'intercanvi d'hipervincles, fotografies, vídeos i actualitzacions per mitjà de Gmail. Aquest producte va ser anunciat i llançat el 9 de febrer de 2010 i va tancar el 15 de desembre de 2011.
El portal va guanyar els Fiasco Awards de 2011, després competir amb altres nominats com Europeana, Del.icio.us, Keteké o MySpace, entre d'altres.

## Problemes de privadesa

Algunes accions que Google Buzz feia per defecte varen demostrar que podien ser perilloses per a la privadesa de l'usuari, com la selecció automàtica del grup de contactes, fallada en els sistemes d'anonimat dels missatges, publicar informació de vegades delicada públicament i permetent que sigui indexada pels cercadors, entre d'altres, el que va causar diverses demandes d'organitzacions civils, usuaris i fins i tot de governs com el del Canadà.

## Referències

* ↑ «Google se aproxima a las redes sociales con su nuevo 'Google Buzz'» (en castellà). 20 minutos, 09-02-2010.
* ↑ «A fall sweep» (en anglès), 14-10-2011.
* ↑ «El fiasco del año es... Google Buzz» (en castellà). El Mundo, 10-03-2011.
* ↑ «Buzz y la privacidad: Google comienza a recibir demandas colectivas como panes» (en castellà), 19-02-2010.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Google Buzz Arxivat 2011-11-17 a Wayback Machine.
# Gombe

«Gombe» té aquests significats:
* Gombe (ciutat), ciutat de Nigèria
* Estat de Gombe, estat federat de Nigèria
* Emirat de Gombe, emirat històric i tradicional de Nigèria
# Joaquim de Camps i Arboix

Joaquim de Camps i Arboix (Girona, 24 de gener de 1894 - Barcelona, 24 de gener de 1975) fou un jurista, historiador i polític català.

## Biografia

Llicenciat en dret a Barcelona el 1916. De jove milità a la Lliga Regionalista, i posteriorment a Acció Catalana Republicana esdevenint vicepresident de la Diputació de Girona (1931). El 1932, després del fracàs del seu partit a les eleccions al Parlament de Catalunya, s'afilià a Esquerra Republicana de Catalunya arribant a ser alcalde de Girona (1934 i 1936).
Durant els fets del sis d'octubre de 1934, essent alcalde gestor de la ciutat, proclamà l'Estat català i va hissar la bandera estelada al balcó de l'Ajuntament. El 1939 s'exilià a França i després a l'Argentina. Tornà a Catalunya el 1948, i fou president de la Societat Catalana d'Estudis Jurídics, Econòmics i Socials (1964) i membre de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació (1965).
Es va dedicar als estudis agraris, publicant Les cases pairals catalanes (1965), entre d'altres; també va publicar obres sobre problemes polítics, sobre temes jurídics, sobre història de Catalunya i estudis biogràfics com ara Duran i Bas (1961). Va col·laborar a Quaderns de Perpinyà, Destino, Revista Jurídica de Catalunya i Revista de Derecho Agrario Español.

## Publicacions
### Sobre temes polítics

* Després del 6 d'octubre. Una política d'esquerra a Catalunya (1935)
* L'estat modern (1961)

### Sobre temes jurídics

* Modernitat del dret català (1953, premi Duran i Bas 1952)
* Bibliografía del derecho catalán moderno (1958)

### Sobre història de Catalunya

* Torroella de Montgrí (1911)
* La reivindicació social dels remences (1960)
* El tancament de caixes (1961)
* El Decret de Nova Planta (1963)
* El Memorial de Greuges (1968)
* La Mancomunitat de Catalunya (1968)
* El Parlament de Catalunya (1932-1936) (1976)

### Biografies

* Verntallat, cabdill dels remences (1955, premi Aedos 1953)
* Duran i Bas (1961)
* Josep M. Pi i Sunyer (1963)

### Estudis agraris

* La propiedad de la tierra y su función social (1953)
* Arrendamientos rústicos (1955)
* Estudi complet sobre La masia catalana (1959)
* Les cases pairals catalanes (1965)
* Història de l'agricultura catalana (1969)

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. Conté principalment la documentació relacionada amb els seus estudis agraris, jurídics, polítics, històrics i biogràfics: Història de l'agricultura catalana, Mancomunitat de Catalunya, Duran i Bas, i Modernitat del Dret Català, entre d'altres. També conté documentació sobre l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Barcelona i sobre el II Congrés Jurídic Català, i, finalment, un petit apartat personal i familiar.

## Referències

* ↑ «Joaquim de Camps i Arboix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ DDAA: Història del Gironès. Diputació de Girona, 2002.
* ↑ «Joaquim de Camps i Arboix». ANC1-36. Arxiu Nacional de Catalunya.

## Enllaços externs

* Fons Joaquim de Camps i Arboix a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
* Biografia de Joaquim de Camps i Arboix Arxivat 2015-02-09 a Wayback Machine., Ajuntament de Girona.
# Gran Premi d'Itàlia del 1994

Resultats del Gran Premi d'Itàlia de Fórmula 1 de la temporada 1994 disputat al circuit de Monza l'11 de setembre del 1994.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 0 | Damon Hill | Williams - Renault | 53 | 1h 18' 03. 2 | 3 | 10 |
| 2 | 28 | Gerhard Berger | Ferrari | 53 | + 4.93 s | 2 | 6 |
| 3 | 7 | Mika Häkkinen | McLaren - Peugeot | 53 | + 25.64 s | 7 | 4 |
| 4 | 14 | Rubens Barrichello | Jordan - Hart | 53 | + 50.634 s | 16 | 3 |
| 5 | 8 | Martin Brundle | McLaren - Peugeot | 53 | + 1' 25.575 min. | 15 | 2 |
| 6 | 2 | David Coulthard | Williams - Renault | 52 | Sense combustible | 5 | 1 |
| 7 | 25 | Eric Bernard | Ligier - Renault | 52 | + 1 Volta | 12 | |
| 8 | 20 | Eric Comas | Larrousse - Ford | 52 | + 1 Volta | 24 | |
| 9 | 5 | Jyrki Järvilehto | Benetton - Ford | 52 | + 1 Volta | 20 | |
| 10 | 26 | Olivier Panis | Ligier - Renault | 51 | + 2 Voltes | 6 | |
| Ret | 31 | David Brabham | Simtek - Ford | 46 | Punxada | 26 | |
| Ret | 3 | Ukyo Katayama | Tyrrell - Yamaha | 45 | Virolla | 14 | |
| Ret | 9 | Christian Fittipaldi | Footwork - Ford | 43 | Motor | 19 | |
| Ret | 15 | Eddie Irvine | Jordan - Hart | 41 | Motor | 9 | |
| Ret | 4 | Mark Blundell | Tyrrell - Yamaha | 39 | Virolla | 21 | |
| Ret | 23 | Pierluigi Martini | Minardi - Ford | 30 | Virolla | 18 | |
| Ret | 24 | Michele Alboreto | Minardi - Ford | 28 | Caixa canvi | 22 | |
| Ret | 30 | Heinz-Harald Frentzen | Sauber - Mercedes | 22 | Motor | 11 | |
| Ret | 29 | Andrea de Cesaris | Sauber - Mercedes | 20 | Motor | 8 | |
| Ret | 32 | Jean-Marc Gounon | Simtek - Ford | 20 | Caixa canvi | 25 | |
| Ret | 19 | Yannick Dalmas | Larrousse - Ford | 18 | Virolla | 23 | |
| Ret | 27 | Jean Alesi | Ferrari | 14 | Caixa canvi | 1 | |
| Ret | 12 | Johnny Herbert | Lotus - Mugen - Honda | 13 | Alternador | 4 | |
| Ret | 6 | Jos Verstappen | Benetton - Ford | 0 | Col·lisió | 10 | |
| Ret | 11 | Alessandro Zanardi | Lotus - Mugen - Honda | 0 | Col·lisió | 13 | |
| Ret | 10 | Gianni Morbidelli | Footwork - Ford | 0 | Col·lisió | 17 | |
| NVQ | 34 | Bertrand Gachot | Pacific - Ilmor | | | | |
| NVQ | 34 | Paul Belmondo | Pacific - Ilmor | | | | |

## Altres

* Pole: Jean Alesi 1' 23. 884
* Volta ràpida: Damon Hill 1' 25. 930 (a la volta 24)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-29. [Consulta: 12 març 2010].
# Marc-Vicent Adell i Ferré

Marc-Vicent Adell i Ferré (Castelló de la Plana, 4 de juny de 1967) és un filòleg, escriptor i editor castellonenc. Ha col·laborat en les publicacions periòdiques Camacuc, Saó i Passadís, entre d'altres. Les seves narracions estan destinades al públic infantil i juvenil.

## Obra publicada
### Narrativa

* El racó d'en Pau i deu contes més (1988)
* El guant del drapaire (1991)
* Paraules de pau (1992)
* La bellesa vertadera (1997)
* Temps de llegendes

### Novel·la

* La llegenda del moro Mussa (1994)
* Company de sort es fa amic fort (1994)

## Premis literaris

* 1997: Premi Empar de Lanuza de narrativa infantil per La bellesa vertadera

## Referències

* ↑ Marc-Vicent Adell i Ferré al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «Marc-Vicent Adell i Ferré». Universitat d'Alacant. [Consulta: 9 juliol 2012].
# Dinos Dimópulos

Dinos Dimópulos (grec: Ντίνος Δημόπουλος; 22 d'agost de 1921 - 28 de febrer de 2003) va ser un actor, director de cinema, guionista i director de teatre grec. Va dirigir més de 40 pel·lícules entre 1953 i 1993.
El 1959 va dirigir Astéro a ser presentada al 9è Festival Internacional de Cinema de Berlín. La seva pel·lícula de 1960 Madalena va ser presentada al 14è Festival Internacional de Cinema de Canes. També va escriure algunes peces teatrals. Ha guanyat el premi al millor director al Festival Internacional de Cinema de Tessalònica per la pel·lícula Piretos stin asfalto.

## Filmografia selecta

* Oi ouranoi einai dikoi mas (1953)
* Megàloi drómoi (1953)
* Kharumeno xekinima (1954)
* Joe O Tromerós (Τζο ο τρομερός) (1955)
* Astéro (1959)
* Sturnara 288 (1959)
* Madalena (1960)
* Oi kyries tis avlis (1966)
* Piretos stin asfalto (1967)
* I daskála me ta xantha malliá (1969)
* Agapisa mia polythrona (1971)

## Referències

* ↑ Λεξικό νεοελληνικής λογοτεχνίας: Πρόσωπα, έργα, ρεύματα, όροι (en grec). Εκδοσεις Πατακη, 2007, p. 494. ISBN 978-960-16-2237-8.
* ↑ «Festival de Cannes: Madalena». festival-cannes.com. [Consulta: 21 febrer 2009].
* ↑ «awards 1967». Thessaloniki Film Festival. Arxivat de l'original el 4 March 2016. [Consulta: 20 agost 2015].
# Monestir de Santa Maria del Puig

Monestir de Santa Maria del Puig o Reial Monestir dels Pares Mercedaris del Puig de Santa Maria és un convent mercedari al municipi del Puig, comarca de l'Horta Nord, País Valencià. Fundat per voluntat del rei En Jaume I el Conqueridor el 1240. La seua rellevància històrica ve pel fet que en 1237 sobre aquest lloc va lliurar-se la confrontació definitiva per la conquesta de València, la batalla del Puig. La Mare de Déu del Puig va ser considerada durant segles com la patrona de Regne de València.
Tal com relata el Llibre dels Feyts al pujol enfront del qual es troba el monestir se situava el Castell d'Enesa, fortalesa musulmana clau en la conquesta de Balansiya (València). La conquesta d'aquest, envoltada d'una llegenda èpica i religiosa, van dur el rei a la voluntat de fundar un monestir precisament en aquest lloc, fent donació d'aquestes terres a Arnau de Cardona, mestre de l'Orde de la Mercè. D'aquesta fundació inicial que seria una senzilla capella de reconquesta no queda cap vestigi, a excepció de la portada de l'església actual, però que no està en la seua ubicació original.
Després de la Guerra Civil, es va convertir en la Presó Reformatori Especial de Dones de Santa Maria del Puig fins al 1948. En l'actualitat alberga el Museu de la Impremta i de l'Obra Gràfica.

## Vegeu també

* Agustín Leonardo de Argensola

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1326. Data de consulta: 14 agost 2023.
* ↑ Ródenas, Queta «Isabel Martínez Blaya, miliciana». El Mundo. Castellón al día, 12-07-2020. Arxivat de l'original el 13 de febrer 2023 [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ «El Museo de la Imprenta y de las Artes Gráficas de El Puig, un museo de entrada gratuita» (en castellà). valenciabonita.com, 22-09-2020. Arxivat de l'original el 10 de juny 2024. [Consulta: 13 febrer 2023].
# Green Eyes

«Green Eyes» té aquests significats:
# Maria Ros

Maria Ros, de nom complet Maria Assumpció Aguilar Ros (Alacant, 16 de maig de 1891 - Burjassot, 14 de setembre de 1970), fou una soprano valenciana.

## Biografia

Ros va debutar com a cantant el 14 de juliol de 1912, interpretant la part de segona tiple en la sarsuela d'Amadeu Vives, La Generala, i tenint com a companys de repartiment Luisa Rodríguez i Emilio Carreras, entre d'altres.
L'any 1915 va debutar com a cantant d'òpera interpretant a València l'òpera de Verdi, Aida. El 1918 va ser contractada per cantar en el Teatre Colón de Buenos Aires, el paper de Sophie d'El cavaller de la rosa, de Strauss, al costat de Gilda Dalla Rizza i en substitució de la ja consagrada Amelita Galli-Curci. El 1921 debuta a Itàlia, concretament a Ferrara, cantant Rigoletto, i tenint com a companys els consagrats Benvenuto Franci i Giacomo Lauri-Volpi. Durant anys va cantar de la mà de directors tan famosos com Victor de Sabata, Gino Marinuzzi, Antonio Guarnieri i Vittorio Gui. Va cantar en molts teatres d'Europa i Amèrica, i es pot destacar l'èxit obtingut al setembre de 1922, amb Il guarany, al Teatre Municipal de Rio de Janeiro, amb la companyia de Mascagni i al costat de Miquel Fleta.
El 1924 va contreure matrimoni amb el famós tenor italià Giacomo Lauri-Volpi, i va fixar la seva residència a Burjassot. L'any 1926 va abandonar els escenaris "per dedicar-se a disciplinar la veu del seu marit", Giacomo Lauri-Volpi, just quan ells es trobava en el cim de la seva carrera.
Educada a l'escola de Manuel García, el seu repertori abastava des de Rigoletto fins a Aida, sense oblidar Tosca, La Bohème, La Traviata, Cavalleria rusticana, Pagliacci, Faust o Manon Lescaut. Es té per cert que va ser responsable directa de la millora del nivell tècnic del seu espòs.
Maria Ros va morir a Burjassot el 14 de setembre de 1970. En la seva memòria el seu marit Lauri-Volpi creà un premi de cant que portí el seu nomː el Concurs Internacional de cant Maria Ros de Lauri Volpi.

## Referències

* ↑ «María Ros (1891-1970) - Find A Grave Memorial». [Consulta: 14 abril 2018].
* ↑ «La generala». [Consulta: 14 abril 2018].
* ↑ «Maria Ros». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: febrer 2020].
* ↑ Játiva, Juan Manuel «Ecos de glorioso pasado lírico» (en castellà). El País [Madrid], 11-04-2012. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Concurso Internacional de Canto "María Ros de Lauri-Volpi": Concursos, concursos, concursos» (en castellà). Ritmo, 44, 444, 1974. ISSN: 0035-5658.

## Enllaços externs

* La generala: Quan Viena va venir a Madrid
* Maria Ros, mestra d'art i de vida. Les grans veus de la lírica contemporània
# Gregori Ferrer i Olagorta

Gregori Ferrer i Olagorta (Barcelona, 2 de març del 1981) és un músic polifacètic català. És compositor, arranjador, concertista i docent.
Va estudiar al Conservatori Superior de Barcelona, a l'Escola Superior de Música de Catalunya i al Mozarteum de Salzburg. Ha fet concerts tocant el piano, l'acordió i el clavicèmbal en solitari i amb diverses formacions per escenaris d'arreu del país i a l'estranger. També ha col·laborat amb nombrosos solistes i formacions com l'Orquestra Simfònica de Barcelona i Nacional de Catalunya, el Quartet Brossa, l'Orquestra Simfònica del Vallès, Vespres d'Arnadí, els cantants María Hinojosa i Xavier Sabata o el violinista txec Ivan Zenaty.
Fora de la música clàssica, ha treballat com a acordionista i pianista amb altres grups i artistes, com ara Maria del Mar Bonet, els Amics de les Arts, Miquel Gil, Astrud o Sílvia Pérez Cruz, entre d'altres. També ha participat en projectes teatrals al Teatre Nacional de Catalunya i ha col·laborat en l'enregistrament de més d'una desena de discos. És membre fundador del grup de música tradicional del món Amanida Folk, amb el qual ha actuat a diferents festivals d'Espanya, França i Portugal.

## Referències

* 1 2 «Gregori Ferrer, acordió i arranjaments». Casal de Calaf. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2011. [Consulta: 21 juny 2015].
* 1 2 «Gregori Ferrer». Coral Belles Arts de Sabadell. [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ «Gregori Ferrer». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 21 de juny 2015. [Consulta: 21 juny 2015].
# Aliment (grup de música)

Aliment és un grup de música post hardcore de Girona.

## Trajectòria

Els primers discos del trio inclouen la seva maqueta autoeditada el 2011, un compartit amb Furguson per a La Castanya el mateix any, i un EP de tres cançons titulat Costa Brava (Discos Humeantes, 2012). El 2012 gravaren el seu primer LP, Holy Slap, el qual va rebre crítiques positives. El seu primer disc va ser enregistrat als estudis Ultramarinos Costa Brava de Sant Feliu de Guíxols, aconseguint un so que recorda bandes com Adolescents, Circle Jerks o fins i tot The Sonics. El 2015 publicaren el seu segon disc, Silverback, i el 2018 el tercer LP, Brother.

## Membres

* Pol Huedo
* Eduard Bujalance
* Ignasi Reixach

## Referències

* ↑ «Aliment (grup de música)». Catalan Sounds. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2014-10-28. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ Castillón, Xavier. «El grup gironí Aliment situa ‘Holy slap' entre els millors discos del 2012». El Punt Avui, 20-01-2013. [Consulta: 15 febrer 2020].
* ↑ «Aliment, entrevista a propósito de "Brother" (2018)». MondoSonoro, 09-12-2018. [Consulta: 15 febrer 2020].
Viccionari
# Estadístiques Islàndia

Estadístiques Islàndia (en islandès: Hagstofa Íslands) és el principal òrgan estadístic d'Islàndia. Va ser creat per l'Alþingi el 1913, començant les seves operacions el 1914, convertint-se en una agència governamental independent sota l'oficina del primer ministre l'1 de gener de 2008.

## Referències

* ↑ «Starfsemi» (en icelandic). Statistics Iceland. Arxivat de l'original el 14 October 2012. [Consulta: 24 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Estadístiques Islàndia - Lloc web oficial (anglès)
* Estadístiques Islàndia - Lloc web oficial (islandès)
# Megabus (Europa)

Megabus és un operador de serveis d'autocars interurbans de llarga distància propietat de Scottish Citylink i amb seu al Regne Unit. Fundada per Stagecoach Group (a través de Midland Red (South) Ltd ) l'agost de 2003, opera amb tarifes de baix cost, que abans començaven a 1£, basades en un model de gestió de rendiment.
Els serveis enllacen 90 ubicacions a tot el Regne Unit i en porten 4 milions de passatgers a l'any. Des del 2012 fins al 2016, quan aquests serveis es van vendre a FlixBus, l'operador també va obrir rutes cap a l'Europa continental. Alguns serveis enllacen amb serveis ferroviaris de Megatrain operats per Stagecoach.
Els serveis de Londres a Oxford van començar el 4 d'agost de 2003, i des d'Edimburg a Glasgow i Perth i Glasgow a Dundee es van afegir un mes després. Durant les rutes de novembre de 2003 de Manchester a Liverpool i Leeds es van afegir, però aquests van cessar el 27 de juny de 2004 i el 3 d'octubre de 2004 respectivament.

## Galeria d'imatges

* Sid, la mascota de Megabus

## Referències

* ↑ Souen Léger, Autocars : qui sont les acteurs du marché ? sur www.lechotouristique.com, le 27 août 2015
* ↑ No-frills travel hits roads Arxivat 3 December 2013 a Wayback Machine. BBC News 29 August 2003
* ↑ Timetables Megabus 27 September 2003
* ↑ Now it's click and go with UK internet first On Stage issue 52 October 2003 page 1
# Gegants de l'Art Cristià

Els Gegants de l'Art Cristià són una parella de gegants olotins construïts el 1902 per celebrar la festa dels treballadors del taller de sants anomenat El Arte Cristiano. Van ser construits per Toribi Sala.
Tenen una fisonomia semblant a la dels Gegants d'Olot i, fins i tot, ballaven amb la mateixa música dels Gegants de la ciutat; fins i tot, van acompanyats d'un nan, obra de Joaquim Claret, que recorda el Cap de Lligamosques.

## Història

Durant els primers anys sortien anualment per la festa del taller que, alhora, també era la festa de l'Associació de Sant Lluc, associació que agrupava els treballadors del taller. Aquesta festivitat se celebrava el segon dissabte de juliol. Fins i tot, l'any 1902, participaren al Concurs de Gegants, Nanos i Monstres Típichs que va tenir lloc durant les Festes de la Mercè de Barcelona d'aquell any; guanyaren la medalla de plata.
El 1907 es va dissoldre l'Associació de Sant Lluc i la festa del taller va desaparèixer. Després de la Guerra Civil es va tornar a celebrar, fins a la darreria dels anys cinquanta. A partir d'aleshores, només han sortit en ocasions excepcionals, com, en algunes ocasions, a la Cercavila de les Festes del Tura o, l'any 2011, a les Festes de Santa Eulàlia de Barcelona.
Estan exposats permanentment al Museu dels Sants, que és al mateix taller de l'Art Cristià.

## Referències

* ↑ Gegants de l'Art Cristià d'Olot, a web de Fes ta Festa
* ↑ Ibañez i Roig, Oriol. Catàleg de gegants centenaris de Catalunya. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 2015, p. 178-180. ISBN 978-84-393-9383-2.
* ↑ «Museu dels Sants d'Olot. Cultura popular. Imatgeria festiva i pessebres». Arxivat de l'original el 2020-09-27. [Consulta: 24 abril 2018].