# Nada por perder

Nada por perder (també coneguda com Nada x perder) és una pel·lícula argentina dramàtico-política de crim, acció i suspens de l'any 2001 dirigida i coproduïda per Quique Aguilar, qui a més va escriure el guió al costat de la seva mare Susana Aguilar i en col·laboració amb Graciela Hubert. Va ser el debut cinematogràfic d’Osvaldo Sabatini —també coproductor del film— i interpreta a Gonzalo Romero, un reeixit advocat de classe mitjana alta el pare i el germà hemofílic del qual, són agredits arran d'un sinistre vial per un automobilista, a qui el lletrat davant la negligència policial i buscant justícia per mà pròpia, matarà accidentalment. El conductor assassinat resulta ser el nebot d'un senador corrupte i a causa dels contactes i influències d'aquest últim, el jurista perd la seva esposa, el seu treball, la seva llar i comença a viure durant 2 anys com un sense sostre, però en assabentar-se que el polític es postularà per a candidat a President de la Nació Argentina amb enquestes favorables, decideix planificar un magnicidi. El repartiment està conformat per Paola Krum, Gerardo Romano, Lito Cruz, Germán Kraus, Antonio Grimau, Graciela Alfano, Franklin Caicedo, Mario Sapag, Ana María Picchio i el mateix Aguilar, qui duu a terme el paper del germà amb hemofília, malaltia que veritablement pateix el director.
Es tracta d'una producció independent gravada totalment en locacions de la ciutat de Buenos Aires i és considerada com una de les primeres pel·lícules rodades i postproduïdes íntegrament en digital. Narra amb una història multitemàtica que exhibeix l'abandó de principis ètics i morals com a eina de ràpid creixement en la política i aborda primordialment actes delictius d'aquest àmbit, com la corrupció, els suborns, l'ús il·legítim d'informació privilegiada, el patrocini, el tràfic d'influències, l'evasió fiscal, les extorsions, els fraus, la prevaricació, el caciquisme, la cleptocràcia, el rentat de diners, el nepotisme, la impunitat i la burocràcia, encara que també incorpora entre altres qüestions la venjança, l'estafa, el robatori d'identitat, la prostitució, la violència, la mort, el suïcidi, l'assassinat, la delinqüència juvenil, la economia informal i els accidents de trànsit. A més exposa situacions de pobresa, exclusió social, marginació i desigualtat de classes. Pels continguts acaparats, el film ha estat catalogat per cinèfils dins del cinema d'explotació.
Promocionada per una campanya publicitària anomenada oficialment Matar al president, que el seu eslògan expressava «Què faries si per culpa d'un polític quedessis al carrer?», a pel·lícula es va estrenar el 22 de novembre de 2001 en les principals àrees metropolitanes argentines. Onze dies després, es va anunciar la mesura governamental denominada corralito que acabaria desencadenant el 19 de desembre d'aquest mateix any la major crisi econòmica i social de la història recent del país. Segons la premsa, la concurrència del públic als cinemes el cap de setmana 24 i 25 de novembre va estar «entre les més pobres» d'aquest any, per la qual cosa no va obtenir un resultat comercial favorable malgrat haver estat un dels films més vists en aquestes dates. Nada x perder no va ser presentada en cap festival de cinema i va rebre inicialment crítiques polaritzades, destacant-se el seu elenc, la seva qualitat tècnica, la seva denúncia social i la seva trama, la que uns altres van opinar que era inversemblant. Anys després de la seva estrena va ser exhibida en diversos cicles de cinema i ha estat considerada com una pel·lícula de culte

## Argument

Gonzalo Romero és un jove advocat que lluita per afermar-se econòmicament i espera convertir-se en pare. L'entorn familiar i el laboral li són propicis dins d'una Argentina castigada pel pessimisme, el ressentiment i la manca de futur. No obstant això, Gonzalo no esperava que un accident de carrer, en el qual el seu pare i el seu germà són agredits pel nebot d'un senador, pogués canviar totalment la seva existència. L'advocat comença llavors un llarg pelegrinatge perquè l'agressor tingui el seu càstig. Espera en oficines on impera la burocràcia, és gairebé ignorat per les autoritats policials, mai aconsegueix que l'episodi s'esclareixi, i descobreix que la corrupció i l'engany estan enquistats en tots els racons de la societat.
En aquesta lluita estèril, el senador pren represàlies contra Gonzalo, qui va deixant esquinçalls de la seva vida. La seva esposa, després d'una maternitat frustrada, s'allunya d'ell, l'estudi d'advocats en el qual treballava el discrimina i l'allunya, els seus amics ja no el reconeixen i la seva situació econòmica s'afebleix fins a la pobresa total.
Enfront d'aquests atropellaments i inoperàncies, Gonzalo decideix prendre la llei a les seves mans. Queda al marge de la societat i viu en la clandestinitat i sense família. Però la seva ment va ordint un dramàtic i acurat pla que té en la mira a aquest senador que és pròxim a acostar-se a la primera magistratura de la Nació.
Al final de la pel·lícula, Gonzalo assumeix com President de la Nació Argentina i abans dels crèdits de tancament, comença a reproduir-se el senzill original de la pel·lícula i pot llegir-se:
| « | Dedicada a Facundo Aguilar, Oriana Sabatini, Tiziana Sabatini i als fills de tots vosaltres, en les mans dels quals està el nostre futur. | » |

#### Final alternatiu

Per a les preses finals de la pel·lícula havia estat gravada una narració en off del protagonista, però aquesta va ser eliminada uns dies abans de l'estrena durant la masterización de so, per motius que es desconeixen. La diatriba no inclosa, era la següent:
| « | Serà que en aquest país la clau per a triomfar és infringir els codis ètics i morals?. Serà que aquests codis van canviar i cal acceptar els nous; serà que si un és honest, els deshonestos treuen avantatge; serà que per a demostrar ser intel·ligent cal posar la intel·ligència al servei de l'il·legal; serà que la justícia divina no existeix i la dels homes és corrupta? O serà que per a triomfar i aconseguir un somni, no cal tenir res per perdre... | » |

## Repartiment

La direcció de càsting igual que el disseny de producció van estar a càrrec de Susana Aguilar. El «súper elenc», definit així per Sabatini, està integrat en general per actors d'extensa trajectòria en cinema, teatre i televisió. La finalitat d'incloure figures destacades en el repartiment era que acompanyessin el debut protagonista de Sabatini, però es temia que rebutgessin participar justament per aquest factor. Per a consolidar les seves incorporacions es va contractar inicialment a Ana María Picchio, que era coneguda de Susana des de feia diversos anys i a Lito Cruz, que havia participat a Mercenarios, el film anterior de Quique Aguilar. Tanmateix, la majoria dels papers menores fueron llevados a cabo por integrantes del equipo de producción de la película y allegados de estos, menors van ser duts a terme per integrants de l'equip de producció de la pel·lícula i afins d'aquests, com són els casos de Germán Barcelo, que interpreta a un músic llista de carrers, Mariano Olmedo —fill del humorista Alberto Olmedo— a un usurer i Víctor Corbalan a un criminal, sent aquests el compositor de la banda sonora, el cap de producció i el productor de locaciones, respectivament.. L'actriu Noelia Castaño també va complir aquest principi, ja que a més de ser la primera participació cinematogràfica de la seva carrera, s'exercia com a assistent de producció en el film.
Originalment, l'actor intèrpret de Gonzalo Romero no seria Sabatini, limitant-se a la producció de la pel·lícula.Aquest havia recomanat en primera instància a Ricardo Darín, però va ser convençut pel director de prendre el paper. D'acord amb ell, Sabatini tenia «talent, ductilitat i un gran professionalisme». A més, s'esperava que la repercussió internacional de la seva germana, la medallista olímpica Gabriela Sabatini, contribuís a la distribució del film. D'igual forma va passar amb el paper de Tamara Cisneros, que seria executat inicialment per l'esposa de Sabatini, Catherine Fulop, erò aquests van confrontar una crisi matrimonial abans de començar el rodatge i va recaure l'actuació en Audry Gutierrez-Alea, que s’havia presentat al càsting. El conflicte entre la parella es va solucionar als pocs mesos, arribant-se a gravar algunes escenes amb l'actriu veneçolana, però interpretant a un matrimoni de Romero ja en la seva etapa com a president. No obstant això, les guionistes van considerar més oportú que s'emmanillés amb la cònjuge de Rogelio Ávalos, per la qual cosa no van ser incloses. Aquest últim paper va ser interpretat per Graciela Alfano, qui es va trobar amb Sabatini coincidentment en un viatge d'avió a Miami i li va sol·licitar incorporar-se a la pel·lícula. L'actriu no havia participat en un llargmetratge des de 1987, i li van destinar el paper de l'esposa del senador corrupte, personatge dut a terme per Germán Kraus, ja que havia treballat al costat d'Aguilar en la telenovel·la Verónica: el rostro del amor. Pel paper de Matías Romero, Aguilar tenia la intenció de contractar Pablo Rago, encara que també es barallaren els noms de Martín Gianola i Fernán Mirás. Tanmateix, Sabatini li va sol·licitar que ell mateix interpretés el paper ja que garantirien la dinàmica de germans per la seva bona relació..
Mario Sapag va ser contractat per al paper de Roberto Cerra per recomanació del pare de Osvaldo Sabatini, ja que aquests eren coneguts i el comediant no havia participat en una pel·lícula des de 1985. Aquest esperava un rol menor en la trama, però va quedar complagut per la importància del personatge que Susana li havia assignat, ja que a més no era una actuació en pla humorístic com totes les executades fins aquest llavors en la seva carrera cinematogràfica. Antonio Grimau, va ser contractat per suggeriment de la cap de producció Dinka Thorry i per al Dr. Estévez va ser triat Franklin Caicedo, qui ja havia ocupat el rol protagonista de La resistible ascensió d'Arturo Ui, obra teatral produïda per Susana en 1987. El paper de l'advocat Sergio Bustamente havia estat escrit per Susana Aguilar des del seu origen perquè Gerardo Romano acceptés el paper, sabent a més que aquest era veritablement jurista. EL'actor tenia una preferència per treballar en obres teatrals, però va acceptar el paper.

## Producció
### Rodatge

| « | Perquè el que més em va entusiasmar de la pel·lícula era la possibilitat de jugar tants rols diferents. Perquè el personatge passa per diverses etapes i sentiments com la felicitat, tristesa, desesperació i fins i tot venjança. | » |
| — Osvaldo Sabatini |||
La fotografia principal va començar el 26 de març de 2001 amb filmació al Cementiri de la Chacarita. El rodatge, que va durar aproximadament 8 setmanes, va ser realitzat completament en locacions —sense la utilització de estudis cinematogràfics ni decorats— d'aquesta ciutat, excepte per la residència del protagonista i l'estada del senador Ávalos, situades en la Província de Buenos Aires.. Es va intentar que el «clima» de la pel·lícula «s'aproximés al cinema negre de Hollywood» d'acord amb el seu director, gènere cinematogràfic que era a més el preferit de Sabatini. Aquest últim va deixar créixer el seu cabell i borrissol facial mesos previs al rodatge per a l'etapa d'indigent de Romero, per la qual cosa no va usar extensions capil·lars o perruques. Aquesta fase del personatge va ser, a diferència de la línia argumental, la que es va gravar primer. Segons el director i el propi Sabatini, el factor que el va afavorir en aquest període va ser que s'havia distanciat de la seva parella,raó per la qual se’l notava «trist i malencònic». La caracterització d'aquest com a indigent va ser tal, que en les escenes on demana almoines, diversos dels transeünts —sense ser extres— no el van reconèixer i li van donar diners. Aquest succés va resultar favorable en un principi, tornant-se negatiu quan ja havia finalitzat el seu cicle com a pobre i havien de gravar-se les altres preses de la pel·lícula, però Sabatini encara es trobava «en hores baixes i una mica trist» per la seva recent separació. Tanmateix, aquest es va reconciliar amb Fulop al poc temps.
Per quan Romero decidís assassinar al senador Ávalos, estava previst que hi hagués una el·lipsi mostrant-lo ja com un acabalat empresari i amb interès en la política, però la idea va ser finalment descartada. També estava la idea en els esborranys inicials que el personatge de Tamara Cisneros fora en realitat un home, veient-se obligat el protagonista en cerca d'una coartada a mantenir relacions homosexuals, sent aquest últim heterosexual, però es va modificar durant el rodatge. Al contrari d'aquests casos, el fet que Romero fos boxador no estava inclòs en el llibret però va ser incorporat per recomanació de l'actor Gerardo Romano, qui en veritat practicava aquest esport. El detall justificava que l'advocat tingués una fesomia atlètica sense realitzar cap activitat física i reforçava que pogués trencar-li el coll accidentalment en una baralla al nebot del senador Ávalos, per la qual cosa les guionistes van decidir incorporar-lo i que el personatge de Bustamente fora a més del seu col·lega en l'estudi jurídic, company de gimnàs. Les escenes on Sabatini i Romano practiquen boxa, van ser fetes ad lib. i d'igual forma la frase «Fidel» —en referència a Fidel Castro— que pronuncia Romero quan Tamara Cisneros l'informa que treballa al consolat de Cuba, sent l'actriu intèrpret d'aquest personatge veritablement cubana, per la qual cosa conserva el seu accent. Aquest mateix detall es repeteix en el paper del veneçolà Adolfo Cubas, que va participar en la pel·lícula perquè Catherine Fulop el va reconèixer casualment al vestíbul del Hotel Hilton de Buenos Aires mentre es gravaven algunes escenes allí i el director li va demanar que fes un cameo.
En les seqüències on poden observar-se manifestacions piqueteres, aquestes eren reals i es va filmar durant el transcurs d'aquestes. Així mateix la llar de Romero en el film és veritablement l'habitatge de la mare de Osvaldo Sabatini, qui la hi va prestar per a rodar algunes escenes. La clínica on està internat el senador Ávalos al final de la pel·lícula —com així també la unitat bàsica del partit polític apòcrif Partit de Conciliació Nacional— eren en realitat les oficines de l'empresa productora del llargmetratge, situades a San Telmo, localitat on també van ser filmades altres seqüències, com la persecució i mort de Luciano Ávalos. A més, van ser gravades algunes preses als hospitals Durand i Marie Curie, tots dos situats en Cavallet, com així també en aquest barri. D'igual forma la internació del germà de Romero i les visites a aquest van ser rodades en la Fundació de l'Hemofília situada a Palermo i fins i tot pot veure's la façana d'aquest edifici. La majoria de les locaciones no rellevants —interiors, comerços, carrers i altres— van ser triades pel director i la seva mare, basant-se en aquelles que resultaven pròximes a la residència d’ambdós.

#### Locacions destacades

* Autopista 25 de Mayo.
* Avenida del Libertador, Palermo.
* Plaza de Mayo con la Casa Rosada en su fondo, Monserrat.
* Departamento Central de la Policía Federal, Monserrat.
* Torre Prourban, Retiro.
* Anfiteatre del Parc Lezama, San Telmo.
* Carrer per a vianants Lavalle.
* Cementiri de la Chacarita, Chacarita.
* Estació Palermo, Palermo.
* Estación Retiro Mitre, Retiro.
* Estació Retiro San Martín, Retiro.
* Plaça Fuerza Aérea Argentina amb la Torre Monumental al cente, Retiro.
* Avenida 9 de Julio i Obelisc de Buenos Aires.
* Vestíbul de l'Hotel Hilton de Buenos Aires, Puerto Madero.
* Puerto Madero.

### Banda sonora

«Que el poble només voti al millor dels pitjors»
La música cinematogràfica va ser composta pel cantautor argentí Germán Barceló, qui també va estar a càrrec en col·laboració amb el pianista Raúl Parentella dels arranjaments i la programació d'aquesta. La majoria de les peces van ser realitzades mentre observaven la pel·lícula ja acabada, excepte per la cançó original «Nada x perder», la qual va ser elaborada novament per tots dos sobre la base de frases i conceptes aportats per Susana i Quique Aguilar. Aquest últim volia que el tema «critiqués al sistema» i tingués reminiscències de tango i música electrònica amb un esquema narratiu similar al de la cançó «Vientos del 80» de Juan Carlos Moscón i Rubén Juárez. Originalment el director tenia al cap musicalizar les preses finals amb la cançó protesta «La marcha de la bronca» del duo de folk rock Pedro y Pablo, però quan Barceló li va presentar el seu tema va decidir optar per aquest últim. La composició va complir amb les expectatives d'Aguilar i estava a més estretament relacionada amb la temàtica de la pel·lícula, per la qual cosa va decidir fer-la-hi interpretar al mateix Barceló en una de les escenes, sabent que aquest últim havia actuat en anys anteriors en televisió i teatre.
L'àlbum de la banda sonora original es va publicar als pocs dies de l'estrena de la pel·lícula. Va ser produïda per Barceló, gravada i co-barrejada per Ricardo Sanz i Sergio Rivas, editada per la discogràfica Música & Marketing i distribuïda en format de CD d'àudio per Promored, una agència de publicitat de màrqueting digital que també va ser la distribuïdora del film. El senzill «Res x perdre» va ser re-gravat en 2002 pel cantant de música tropical Daniel Agostini —produït per Magenta Discos— per a Siempre, el seu cinquè àlbum d'estudi. A més va obtenir de la Cambra Argentina de Productors de Fonogrames i Videogramas el Disc de Platí en aquest mateix any Es tracta de l'únic cover sobre una cançó original d'una pel·lícula fet per aquest artista.

#### Llista de temes
### Postproducció

Abans de començar la preproducció de la pel·lícula, el director havia establert la data d'estrena amb els distribuïdors. Per a no postergar-la, va implementar que a l'una del rodatge anessin pre-editades les escenes gravades sota la direcció artística de l'assistent de direcció Graciela Hubert i la supervisió tècnica del montajista Damián Bericat. Finalitzat el rodatge i a pocs dies de l'estrena, el director va visualitzar la versió editada per tots dos, però no li va agradar. Davant aquest rebuig i el manca de temps, va decidir confeccionar la edició off-line ell mateix utilitzant equipament instal·lat en la seva residència, tasca que va dur a terme en tan sols una setmana. Originalment, la pel·lícula tenia una durada total de 158 minuts, però li van ser eliminats 38 minuts a petició de les cadenes de cinema, perquè la consideraven «molt llarga». L'edició de so va ser realitzada per l'empresa Estudio Audiocomplex en la mescladora d'àudio utilitzada per a la pel·lícula Star Wars: Episodi IV - Una nova esperança de 1977.
Per a l'elaboració del cartell, que mostra a una persona d'esquena portant el bastó i la banda presidencial de l'Argentina, a més d'una pistola de 9 mil·límetres oculta a la seva esquena, va ser utilitzada una rèplica feta per Juan Carlos Pallarols del ceptre també creat per aquest últim per a Fernando de la Rua. Les altres il·lustracions (pòsters, CD, DVD, VHS, etcètera) van ser fetes per Promored.

## Estrena

L'any 2000 havia augmentat el nombre de pel·lícules estrenades i el volum de públic concurrent a les sales de cinema, en comparació a anys previs. Tanmateix, a principis del 2001 hi havia una gran quantitat de llargmetratges finalitzats i moltíssims més en etapa de producció, que en la seva majoria no disposaven de sales de cinema per a la seva estrena, en part per la poca abundància de complexos cinematogràfics. Per aquesta circumstància diversos cineastes —entre ells Juan Carlos Desanzo, Jorge Polaco i Eliseo Subiela— van haver de prolongar mesos el llançament dels seus films al circuit comercial. Dues setmanes prèvies a l'estrena de Nada por perder, l'Instituto Nacional de Cine y Artes Audiovisuales de l’Argentina havia establert la campanya Vamos al cine, on diverses pel·lícules eren venudes a $2 pesos argentins, equivalent a $127.37 al setembre de 2020. La iniciativa tenia com a objectiu augmentar el públic concurrent a les sales de cinema, que es trobava en decadència per la crisi econòmica nacional.
Si bé la seva estrena estava prevista inicialment per al mes de maig de 2001, Nada por perder es va estrenar el 22 de novembre d'aquest mateix any, compartint data amb la primera pel·lícula de la sèrie cinematogràfica Fast & Furious i El espinazo del diablo de Guillermo del Toro. El film va comptar amb una fèrria publicitat en televisió, ràdio, mitjans gràfics i via pública, a més d'un avanç promocional locutado per Cacho Fontana i un total de 29 sales per a la seva exhibició, distribuïdes en les cadenes de cinema Hoyts, Cinemark, Multiplex, Village i Showcase Cinemas, una quantitat atípica per a les pel·lícules independents. També va tenir una exhibició en la data de la seva estrena en dues sales amb projecció simultània al Village Recoleta de Buenos Aires.. Malgrat la baixa concurrència d'espectadors en aquest any i la desigual competència en taquilla que tenien les estrenes de llargmetratges nacionals respecte a les pel·lícules provinents de Hollywood, el film va aconseguir posicionar-se com una de les pel·lícules més vistes en el seu primer cap de setmana en cartellera..
A més va ser exhibida novament al desembre de 2001 al Complejo Tita Merello en un re-llançament de l’INCAA de la campanya Anem al cinema, però projectant únicament pel·lícules argentines i re-estrenada al febrer de l'any 2002 a la ciutat balneària Parc del Plata, Uruguai. També va ser llançat al mercat domèstic aquest mateix any un VHS editat per LK-Tel i el film va ser emès a Amèrica i Europa pels canals de televisió Space, Canal Latino TV i Televisió Espanyola.Al seu torn és un dels primers films argentins venuts al sistema pay per view d'alta definició estatunidenca i va formar part del llistat de pel·lícules del Consell Assessor de l'Institut Nacional de Cinema i Arts Audiovisuals per a ser la representant argentina en la preselecció dels Premis Óscar atorgats per l'Acadèmia d'Arts i Ciències Cinematogràfiques dels Estats Units en la categoria Millor pel·lícula de parla no anglesa, encara que el film triat per a aquest any va ser Kamtxatka de Marcelo Piñeyro.

## Recepció
### Crítica

El llicenciat en filosofia Carlos Schilling del diari cordovès La Voz del Interior la va definir com una «pel·lícula d'acció intensa, amb un ritme narratiu que no decau gairebé mai i amb un guió que sembla concebut en un dels millors laboratoris de Hollywood», elogiant també la seva direcció. Va escriure que «malgrat el seu ritme i a la seva aposta definitivament comercial [...] la primera meitat del film exposa –amb una contundència poc comuna i recursos tècnics interessants [...]– aquest passatge d'una vida còmoda i regulada a un estat de desesperació creixent que acaba per convertir a l'advocat en un captaire. En aquest punt, el film fa una pausa per a respirar i immediatament pren una altra vegada impulso en la narració, ja molt més hollywoodenc, d'un home que planeja la seva venjança i està disposat a tot per a realitzar-la» i que era un «projecte intel·ligent cedint-li molt poc a les convencions de la TV i el cinema nacionals». A més va destacar que els «principis de l'art de l'estafa» exposats en el film eren revelats d'una «manera bastant més desolada» que la pel·lícula Nueve reinas, guardonada amb 21 premis internacionals i considerada una de les millors de la cinematografia argentina. Alhora, va relacionar Nada por perder amb l'estil literari de Roberto Arlt i va dir que la pel·lícula plantejava «una ètica de la desesperació, i registra els seus efectes en la vida d'un home a qui les circumstàncies el van obligar a trencar tots els seus principis i enfrontar-se a un abisme sense rostre».
En el seu ressenya per al diari La Nación, Adolfo C. Martínez va opinar que era «Bona», expressant que era un llargmetratge que «aposta al suspens, a la violència [...]. Estructurat sobre la base d'un guió amb uns certs alts i baixos –la seva primera part encerta en la pintura dels seus personatges i del seu clima, en tant que d'allí en més el relat cau en evidents convencionalismes–, els responsables del film no van pretendre més que el que la història ofereix. És a dir, narrar amb dinamisme les aventures i desventures d'un home assetjat per la incomprensió i per tots els models corruptes per a aconseguir l'èxit fàcil i l'ambició desmesurada». Va qualificar la participació del director en el repartiment com a «encertat actor» i va destacar la «rigorosa cura en el tècnic, no es va deixar de costat una certa atmosfera asfixiant i té com a marc un recognoscible Buenos Aires fotografiat amb cura i sobre una base d'una tècnica ràpida que deixa transcórrer cadascuna de les seves seqüències amb talls abruptes». Va esmentar que «la història descura a vegades la lògica i s'insereix en situacions que converteixen al protagonista en heroi astut i curosament venjatiu», encara que això es devia al propòsit que el film «ingressi en aquesta mena de cinema industrial molt apte per a no perdre força en les taquilles» i va elogiar l'actuació de Sabatini «malgrat ser un novençà en l’actuació». Va concloure en què la «història [...] sense estar totalment reeixida, va encertar en el seu propòsit d'entretenir pel camí de l'acció i d'un cert aire acusador sobre els entretelers de la corrupció política. Un tema gens nou per als argentins, però que aquí està vist a través de l'òptica de la simple aventura sense embuts», mentre que un altre article de La Nació va opinar que l'elenc era de «primer nivell».
El diari digital LaRed21 de l'Uruguai la va demarcar com un «thriller que barreja l'acció amb la denúncia política, molt a to amb la realitat argentina» i que comptava amb un elenc «nodrit i curiós», mientras que el periódico Río Negro la clasificó como «un apasionante thriller de contenido social, cuya acción lo coloca al nivel de las más importantes superproducciones internacionales» con un «elenco protagónico excepcional». mentre que el periòdic Rio Negro la va classificar com «un apassionant thriller de contingut social, l'acció del qual ho col·loca al nivell de les més importants superproduccions internacionals» amb un «elenc protagonista excepcional». A més, en una enquesta feta l'any 2007 pel diari Clarín als seus lectors, Osvaldo Sabatini va ser triat com el novè «millor heroi d'acció argentí» per la seva interpretació a Nada x perder. Però la pel·lícula no va estar exempta de detractors. Un article del diari Clarín la va definir com un «producte industrial amb vocació de «boletería» i va criticar tant la seva durada —120 minuts— com els seus diàlegs, considerant-los «inversemblants quan no involuntàriament còmics» com així també a la seva banda sonora, qualificant-la com a «compassos suposadament musicals, marcadament melodramàtics i certament rimbonbantes davant situacions de suposada tensió»,mentre que un altre article del diari Perfil va dir que era un «esperpent cinematogràfic». El diario espanyol ABC la va considerar un «gens aconseguit thriller de producció argentina», mentre que el lloc web Fotograma.com va esmentar que era un «nou i totalment fallit intent del cinema argentí per transitar el gènere policial» criticant a més l'actuació de Sabatini i la història, encara que va destacar el repartiment, la qualitat tècnica i la producció. Per la seva part el portal Rosariocine.com.ar va criticar negativament les actuacions, encara que en caràcter de ser un «film passatista» va esmentar que tenia a favor el seu «sostingut ritme» i «correcta filmació ».

### Temàtica i interpretacions

| « | Es tracta d'una història molt actual per a aquesta argentina, parla del poder polític, de la corrupció, de la intolerància i de com és més fàcil triomfar si es deixen de costat els codis ètics i morals. | » |
| — Quique Aguilar |||
Segons el director, la pel·lícula és una «crítica al model neoliberal». Aquestes polítiques econòmiques i estatals havien estat implementades durant les presidències de Carlos Saúl Menem i Fernando de la Rúa a l'Argentina, seguint les perceptives del Consens de Washington i el Fons Monetari Internacional. També va definir al film —d'igual forma que el periòdic Riu Negre— com un «thriller de contingut social». A més va esmentar que tenia «més a veure amb un cinema entretingut i d'indústria. Té una història, ha un fons i alguna cosa a comptar, però la idea també és explicar-ho d'una manera divertida» i que el resultat final de la pel·lícula era «absolutament digne». Va agregar que el llargmetratge simbolitzava la «realitat argentina» de la dècada del 90 i principis dels anys 2000 i va destacar que en la història s'enfocava els models de corrupció existents que sofrien els argentins. També va dir que la pel·lícula era un thriller, però basat en la «proximitat dels episodis» que es vivien diàriament. Va afegir a més que el candidat a president «tenia molt a veure amb la imatge dels polítics» i que la història abastava les falles que el sistema mostrava en relació amb la «gent honesta que té algun patiment», mentre que per a Sabatini la pel·lícula intentava «inserir-se en la part fosca de la política», aclarint també aquest últim que la història contava «com una persona inescrupulosa arriba al poder. Molts se sentiran incòmodes, uns altres se sentiran identificats». D'acord amb l'actor Gerardo Romano, la temàtica del llargmetratge tractava sobre el que ocorria «dia rere dia en una Argentina difícil de predir» i per a l'actriu Graciela Alfano el gènere de la pel·lícula era humor negre.
Carlos Schilling va considerar a Nada por perder com una «imatge amplificada de la crueltat quotidiana a la qual estan sotmesos els habitants» que exposava «la realitat del país amb una mirada mancada de tota pietat, és gairebé un informe meteorològic del nou clima moral que s'ha instal·lat des dels ‘90 en aquest territori, com una segona atmosfera irrespirable». Adolfo C. Martínez la va definir com un «retrat de l'era de la corrupció» en un país on no sols existien «dobles discursos sinó també dobles morals» i que el protagonista «viu bé, però hi ha una cosa precària en la seva situació, ja que com succeeix amb bona part dels argentins, aquest benestar està construït sobre crèdits, préstecs i guanys futurs. Bàsicament [la pel·lícula] narra l'ensulsiada d'aquest món». A més va esmentar que el film intentava reflexionar «sobre les peripècies d'un país en fallida» i que el país estava «castigat pel pessimisme, el ressentiment i la manca de futur. El periodista Hugo Salas per la seva ressenya a la revista de cinema El Amante, encara que va criticar negativament la pel·lícula, va considerar que aquesta afirmava «que la violència com a acte ha arribat a formar part de la societat argentina de tal manera que està ja completament burocratitzada i ha perdut tot el seu potencial alliberador» i que els «diners, la política i el sistema financer pateixen el mateix problema que el llenguatge, el constant desplaçament, associació més que suggestiva en un país de n monedes simultànies a la vora del col·lapse». El lloc web Fotograma.com va esmentar «esperem que no doni idees» respecte al títol de la campanya publicitària, Matar al president. També va opinar que era el que els passava a «tots els argentins», referit a la consigna que expressaven les promocions del film, «Què faries si per culpa d'un polític quedessis al carrer?». Sebastián Rotstein va dir que a la pel·lícula «no la va poder veure ningú perquè hi havia altres temes per a ocupar-se». Segons el Institut Nacional d'Estadística i Censos de l'Argentina a l'octubre de l'any 2001 el 12% de la població d'aquest país vivia en la indigència i el 36,20% es trobava al llindar de pobresa, mentres que l’historiador Waldo Ansaldi va resumir la crisi econòmica argentina d'aquest període en el següent:
| « | Desigualtat social amb els seus punts de distància més allunyats; altes taxes de desocupació; subocupació i ocupació ‘en negre’; deterioració del nivell de vida de la majoria de la població; increment de la delinqüència i la inseguretat; violència policial indiscriminada; amputació del futur de milions de nens i adolescents (per deterioració de la salut, fins i tot en termes irrecuperables, de l'educació, de la dignitat); pèrdua de sobirania econòmica; política exterior lligada acríticament a la nord-americana; irrepresentativitat de les institucions representatives (partits polítics, sindicats, associacions empresarials) i de les del propi Estat [...] l'Argentina ja no compta amb empreses estatals; ha disminuït el nombre d'empreses de capital nacional; el parc industrial va ser desmantellat; l'estalvi va ser confiscat; el deute extern es va tornar impagable; la desocupació va aconseguir el pic històric més alt; el nombre d'homes, dones i nens que regiren les escombraries als carrers de les grans ciutats buscant papers, cartrons i llaunes per vendre i menjar per alimentar-se s'han tornat una dada de la vida quotidiana; els partits polítics ja no són percebuts com a canals de representació legítims; el delicte es multiplica; la corrupció es va expandir encara més; la societat va arribar a una situació d'anomia, si no de descomposició... | » |

### Llegat

La pel·lícula va ser al seu torn inclosa en el llibre de llargmetratges de culte D-Culte nacional pel seu «humor involuntari» en el 2015, mentre que la pàgina web Altapeli.com la va considerar com un «clàssic de culte». El crític i historiador de cinema Fernando Martín Peña la va incorporar per «tenir la capacitat de mantenir al seu espectador caragolat a la cadira durant noranta minuts» en un llistat de pel·lícules de «súper acció» per a ser projectades en el Museu d'Art Llatinoamericà de Buenos Aires, al costat de Network i Tauró, entre altres títols. En aquest mateix complex va ser presentat el cicle La violència està en nosaltres? organitzat pel guionista i productor de cinema Sebastián Rotstein i el crític de cinema Jorge Bernárdez, els qui van incloure Nada x perder en el programa. D'altra banda el cinèfil Carlos Cerimedo també la va integrar en la setzena edició del Cicle de Cinema Nacional organitzat en la Universitat Nacional de San Juan. Rotstein també la va considerar una pel·lícula de culte, definint-la com a «maleïda», «demencial» i «delirant», esmentant també que tenia «tots els clixés» del cinema d'explotació i enllaçant la «reinvenció» del protagonista amb les novel·les d'Anne Rice. A més va definir al final de la pel·lícula com «cormaniano», en referència al director i productor de cinema de culte Roger Corman. El lloc web Elespectadoravezado.com.ar va dir que era un dels «policials argentins del segle XXI» al costat de Nueve reinas i Gallito ciego —entre altres pel·lícules— i el multiespai cultural Pasco de Buenos Aires va dir que era una «epopeia declamatòria de diàlegs increïbles [...] un dels més emblemàtics exponents del cinema propi de la crisi política nacional l'any 2001». El desplegament i la quantitat d'escenes registrades en el centre històric de la metròpoli, van motivar que anys després fragments de la pel·lícula —al costat del film Buenos Aires viceversa, entre altres registres audiovisuals— fossin inclosos en el projecte de recerca Memòria Visual de Buenos Aires organitzat per la Universitat de Buenos Aires i dedicat a «reconstruir els processos de gestació i transformació» de l'urbs.
En 2020 el film va ser exhibit en el cicle Noves mirades sobre el trans al cinema recent a través de la plataforma web Puntes de Cine. El 2021 també es va projectar en l'esdeveniment Guia de cinc pel·lícules per a entendre la Rannix (o el món) de l'organització Comunidad Cinéfila. Aquest mateix any es va estrenar el documental sobre cinema policial argentí Los Visionadores de Néstor Frenkel, l'origen del qual es remunta al 2002 després de visualitzar Nada x perder. El seu realitzador va comentar referent a la pel·lícula «la critica no va parlar bé, el va publicar no va connectar i mitjà que va passar desapercebuda. [...] trobem un munt de decisions ètiques, estètiques i polítiques que es posaven en joc sense por. Hi ha una veritat, hi ha un desig i es veu fins al final. Això és molt potent en qualsevol obra i en qualsevol artista».

## Notes

* ↑ A més del director, el fill de l’actriu Romina Gay —que interpreta a Karina en la pel·lícula— pateix aquesta malaltia.
* ↑ El mateix director la va definir com «la primera pel·lícula de cinema digital no feta a l’estil de Dogma».
* ↑ La filla d'aquesta actriu, Delfina Peña, va ser l'encarregada de la continuïtat cinematogràfica de la pel·lícula.
* ↑ Els fills d’Olmedo i Corbalán també ocuparen papers trivials a la trama.
* ↑ Audry Gutierrez Alea és una de les tres filles del cineasta cubà Tomás Gutiérrez Alea, considerat com un dels màxims representants del Nou Cinema Llatinoamericà. La multipremiada pel·lícula Fresa y chocolate, codirigida per ell i Juan Carlos Tabío fva ser la primera a representar a Cuba en la categoria «Millor pel·lícula estrangera», als Premis Oscar de 1994 i una de les primeres pel·lícules del Carib a abordar la temàtica LGTB.
* ↑ Durant la separació, l’actriu havia treballat a la sèrie de televisió Ilusiones compartidas d'Adrián Suar, on va compartir elenc amb Patricia Palmer i juntes hi havia engiponant una obra teatral sobre «dues actrius que comparteixen el camerino» ». En assabentar-se Sabatini i Aguilar del projecte, van decidir produir-lo però derivant-lo en la segona versió femenina al país de l'obra L'estranya parella de Neil Simon, sent aquesta la primera ambientada a Buenos Aires i sense entreacte, a més del debut teatral de la model veneçolana i la seva primera experiència laboral al costat del seu espòs. Entre els integrants d'aquesta es trobava Miguel Habud —qui personifica a Luciano Ávalos en Nada por perder— i la musicalización, il·luminació i vestuari de l'obra eren a càrrec de Germán Barceló, Flavio Dragosset i Charly Braile, tasques que van complir novament en Nada por perder. L'obra era dirigida per Julian Howard, i havia estat presentada per primera vegada en el Teatro Lola Membrives de la Avinguda Corrientes (Buenos Aires) i després en el Teatre Neptuno de la ciutat de Mar del Plata, però va avançar un mes la seva última funció, ja que la recaptació no cobria els costos de producció. No obstant això va ser nominada en els Premis Estrella de Mar, guardó anual dedicat als millors espectacles de teatre que es presenten durant la temporada estiuenca en aquesta ciutat. Les categories van «ser Millor comèdia», «Millor producció» per Sabatini i Aguilar, «Millor il·luminació» per Flavio Dragosset, «Millor escenografia» per Blava Borestein, «Millor actor de repartiment» per Miguel Habud i una segona nòmina en aquesta categoria per Ernesto Claudio. L'obra va resultar guanyadora d'aquestes dues últimes per Borestein i Habud, els qui arran de l'anticipat aixecament de l'obra s'havien anat de la ciutat i van haver de tornar especialment per a rebre el premi.
* ↑ Llevat de Nada por perder, no va tornar a treballar en una pel·lícula fins al 2015. A més, havia compartit elenc amb Germán Kraus en la sèrie de televisió Noche estelar.
* ↑ Aguilar ja havia treballat com actor en la seva infantesa a les telenovel·les Verónica: el rostro del amor al costat de Germán Kraus, Miguel Habud i Gustavo Rey, i novament amb Habud a Cara a cara. A més de les novel·les protagonitzades per la mexicana Verónica Castro, va formar part en la seva joventut de l'elenc de la sèrie de televisió Tiempo Cumplido amb Alberto de Mendoza, i havia fet un cameo al telefilm Un minuto, treinta y dos segundos, el seu primer llargmetratge com a director, coescrita i coproduïda novament per ell i la seva mare.
* ↑ Sabatini havia tingut un cameo a la telecomèdia La banda del Golden Rocket de Jorge Maestro i Sergio Vainman,on també Mirás va compartir elenc amb Diego Torres, Adrián Suar, Fabián Vena i Germán Palacios, entre d'altres.
* ↑ Osvaldo Sabatini i Quique Aguilar tenien una «bona relació» des que el primer havia participat de l'elenc —conformat entre altres per Franklin Caicedo— de la telenovel·la mexicana-argentina El día que me quieras, on Aguilar al costat de Mariano Olmedo —cap de producció de Nada por perder— era a càrrec de la producció d’exteriors. Aquest va ser l'últim contingut realitzat per Televisa en el seu període d'assentament a l'Argentina.
* ↑ La segona pelí·lcula que Sapag va filmar en la seva carrera, Necesito una madre (1966), és l'única excepció on ha executat un paper dramàtic. A més, la seva actuació en Nada por perder va ser l'última que va fer en un llargmetratge.
* ↑ L’actor ja havia treballat al costat d’Osvaldo Sabatini en la telenovel·la Ricos y famosos del «tsar de la televisió» Alejandro Romay i des de la seva participació a Nada por perder, Grimau no ha actuat en cap llargmetratge.
* ↑ El personatge de Tamara Cisneros va ser definit pel guionista i director de cinema Sebastián Rotstein com un «homenatge» a la pel·lícula El cap de la por de Martin Scorsese.
* ↑ Cubas es trobava en territori argentí pel seu rol antagònic en la sèrie de televisió Ilusiones compartidas d'Adrián Suar i s'allotjava temporalment a l'Hotel Hilton. L'actor havia estat contractat per a aquesta sèrie per recomanació de Catherine Fulop, ja que tots dos havien treballat junts en les telenovel·les veneçolanes Abigaíl i Mi amada Beatriz. Cubas nno va rebre remuneració per la seva actuació en Nada x perder i excepte pel telefilm alemany Curse of the Volcano, no ha participat en cap pel·lícula..
* ↑ Barceló havia participat el 1996 a la telecomèdia juvenil Montaña rusa, otra vuelta i a ‘obra de teatre El puente el 1998.
* ↑ Hi ha una diferència entre la lletra de la cançó original i la re-gravada per Daniel Agostini. En la primera, el tercer paràgraf de la tornada diu «Que revuelve “mierda” entre sueños cojos [...] Mi país se ha hecho cargo de platos que otros han roto», mentre que en la segona aquest fragment va ser reemplaçat per «Que revuelve “historia” entre sueños y enojos [...] Mi país se ha hecho cargo de platos que otros han roto».
* ↑ Segons un article publicat pel diari Clarín (pàgina 2, secció Espectáculos) el 26 de novembre de 2001, Nada por perder va ser la vuitena en un rànquing de les pel·lícules «mes vistes», després de Història d'un cavaller.
* ↑ El criteri més extens per a la confecció de la llista de pel·lícules, va ser el següent: [...] La clau per a programar una pel·lícula de súper acció era que la mateixa tingués la capacitat de mantenir al seu espectador caragolat a la cadira durant noranta minuts. No és fàcil aconseguir-ho. Quan succeeix és perquè el film equilibra un argument intens, personatges més o menys complexos, conflictes que importin, síntesi expositiva i concentració dramàtica. Algun d'aquests elements pot fallar, però llavors fan falta components originals -freqüents al cinema de gènere europeu o asiàtic- que tornen impredictible al film en qüestió i, per tant, atractiu: la meitat del temps un es veu atrapat per la peripècia i l'altra meitat perquè no pot donar crèdit al que està veient. [...]

## Referències

* ↑ «Audiovisuales inclusivos» (en castellà). aguilar.net.ar. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Más que un cameo» (en castellà). La Butaca.
* ↑ «Mi viejo era un tipo bastante tímido» (en castellà). El Barrio, 01-08-2007. Arxivat de l'original el 2021-07-26. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Ficha de Nada x perder» (en castellà). aguilar.net.ar. [Consulta: 30 agost 2019].
* 1 2 3 4 5 6 «Directos al Infierno – Capítulo 5: Nada x Perder (2001)» (en castellà). parquepodcast.com. [Consulta: 16 setembre 2019].
* 1 2 3 «Estrenan thriller social argentino» (en castellà). Crónica (edición de la mañana) [Buenos Aires], 22-11-2001, p. 17.
* ↑ «Ficha de Matar al presidente» (en castellà). aguilar.net.ar. [Consulta: 30 agost 2019].
* 1 2 3 4 Nada por perder. El estreno y los derechos (DVD Video). Estats Units: Venevision International. 2010.
* ↑ «Concurrencia a los cines» (en castellà). La Nación, 27-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ Segons un article publicat pel diari Ámbito Financiero el 27 de novembre de 2001 sobre la base de la recopilació de dades de AC Nielsen, la pel·lícula —que va ser estrenada en 29 sales— va obtenir 8 728 espectadors en el seu primer cap de setmana d'exhibició, ocupant el vuitè lloc.
* ↑ (Oliveros 2014, p. 147)
* 1 2 3 Nada por perder. El mensaje (DVD Video). Estats Units d'Amèrica: Venevision International. 2010.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 Nada por perder. El casting (DVD Video). Estats Units d'Amèrica: Venevision International. 2010.
* ↑ «Todo terreno» (en castellà). Clarín, 30-10-2000. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ (Manrupe & Portela 1995, p. 156)
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Osvaldo Sabatini debuta como productor cinematográfico» (en castellà). La Nación, 21-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* 1 2 3 «"Ova Sabatini es un actor único en el país"» (en castellà). Revista Caras. Editorial Perfil, Año XX, 1039, 05-12-2001. ISSN: 0328-4301.
* 1 2 «Corrupción invasora» (en castellà). Clarín, 21-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* 1 2 «Breves I» (en castellà). Clarín, 27-03-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «El cineasta revolucionario» (en castellà). Colombia: Gatopardo, 11-12-2018. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Fresa y chocolate (1993)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Cuba reestrena "Fresa y Chocolate" ante un público más abierto» (en castellà). México: Soy homosensual. Arxivat de l'original el 4 de març de 2017. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ Procopio, Pablo Gente y la Actualidad. Atlántida, 36, 1864, 10-04-2001. ISSN: 0328-8560.
* 1 2 3 «"Nuestra convivencia en TV nos llevó a hacer esta obra"» (en castellà). Ámbito Financiero, 05-09-2001. [Consulta: 30 agost 2019].
* 1 2 «La pareja que cambió de sexo» (en castellà). La Nación, 08-09-2001. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Extraña pareja femenina (2001)» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
* 1 2 «En Mar del Plata se entregaron los Estrella de Mar» (en castellà). La Nación, 13-02-2002. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «Mar del Plata se pone lentejuelas para los premios Estrella de Mar» (en castellà). Rosario, Provincia de Santa Fe: La Capital, 06-02-2002. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «“Fórmula casi uno”, mejor espectáculo de humor en Mar del Plata» (en castellà). Provincia de Córdoba: La Voz del Interior, 13-02-2002. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «Se entregaron anoche los Estrella de Mar» (en castellà). Provincia de Santa Fe: El Litoral, 12-02-2002. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «Graciela Alfano pegó lomo a los 65 y fue furor por su figura». Revista Pronto, 13-03-2018. Arxivat de l'original el 2020-06-19 [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Graciela Alfano: "Es un honor presentar mi película en Las Termas"» (en castellà). Provincia de Santiago del Estero, Argentina: El Liberal, 17-11-2016. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Noche estelar (1982)» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2021-06-03. [Consulta: 18 setembre 2019].
* ↑ «Verónica, el rostro del amor (1982/1983)» (en castellà). Nuestros Actores. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «Cara a cara (1983)» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2021-01-14. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ Di Bitonto, Eduardo «ATC Busca revitalizar la telenovela nocturna». La Nación, Espectáculos, sección 2, página 9, 1987.
* ↑ «Un minuto, treinta y dos segundos (TV Movie 1992)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «1'32" (Película)» (en castellà). mi.tv. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ «La banda del Golden Rocket (TV Series 1991–)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «El día que me quieras» (en castellà). diezminutos.es. Hearst Magazines España [España], 11de enero 2018 [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «El día que me quieras (1994/1995)» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2021-11-13. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Adiós a Mario Sapag, el hombre de las mil caras» (en castellà). Ámbito Financiero, 16-04-2002. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Antonio Grimau» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Mientras la realidad cambia, Brecht permanece» (en castellà). La Nación, 10-02-1998. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Entrevista a Gerardo Romano» (en castellà). Revista Cabal, 01-02-2019. [Consulta: 8 setembre 2019]. «Gerardo Romano: “No imaginaba ser actor, menos de TV”». Revista Noticias, 12-09-2015. ISSN: 0328-4298 [Consulta: 8 setembre 2019]. Jiménez España, Paula. «El incomodador» (en castellà). Página/12, 08-04-2016. [Consulta: 8 setembre 2019]. «Gerardo Romano: "Tolero poco el fracaso"» (en castellà). Diario Popular, 14-08-2016. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ Balzaretti, Gaby Revista Semanario, 2001.
* ↑ «Una angelita incomodó a Catherine Fulop con su pregunta: “¿Vos me censuraste la escena del desnudo que filmé con Ova?”» (en castellà). eltrecetv.com.ar, 03-09-2019. [Consulta: 18 setembre 2019].
* 1 2 3 «Venganza en filme de “Ova” Sabatini» (en castellà). Río Negro, 22-11-2001. Arxivat de l'original el 9 de maig de 2019. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Catherine Fulop: 'Estoy buscando la felicidad. Es el mejor ejemplo para mis hijas'» (en castellà). hola.com, 05-04-2001. [Consulta: 19 setembre 2019].
* 1 2 3 4 5 Nada por perder. Los exteriores y su filmación (DVD Video). Estats Units d'Amèrica: Venevision International. 2010.
* ↑ Calatayud, María Gente y la Actualidad. Atlántida, 36, 1858, 27-02-2001. ISSN: 0328-8560.
* ↑ «Ilusiones (compartidas) (2000)» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2023-04-01. [Consulta: 8 setembre 2019].
* ↑ (en castellà) Revista Semanario. Perfil, Año XXI, 1131, 27-02-2001, pàg. 28-29, 50.
* ↑ «Abigail (TV Series 1988–)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Mi amada Beatriz (TV Series (1987–)» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Adolfo Cubas» (en anglès). Internet Movie Database. [Consulta: 28 agost 2019].
* 1 2 3 4 5 6 7 Nada por perder. El soundtrack (DVD Video). Estats Units d'Amèrica: Venevision International. 2010.
* ↑ «Nada x perder, nada por perder» (en castellà). Sociedad Argentina de Autores y Compositores. [Consulta: 28 agost 2019].
* ↑ «Barceló, Germán» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2021-12-03. [Consulta: 15 setembre 2019].
* 1 2 Barceló, G., Aguilar, Q. (2001) Nada x perder [CD audio]. Buenos Aires: Música & Marketing
* ↑ Agostini, D. (2002) Siempre. «Nada por perder» [CD audio]. Buenos Aires: Magenta Discos
* ↑ «Letra de Nada por perder de Daniel Agostini» (en castellà). CMTV, 2002. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Artistas - Daniel Agostini» (en castellà). octavado.com. [Consulta: 7 setembre 2019].
* 1 2 3 «A las puertas de una sobredosis de cine argentino» (en castellà). Página/12, 03-01-2001. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ «Calculadora de inflación histórica de Argentina» (en castellà). calculadoradeinflacion.com. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «El cine, con poco público» (en castellà). La Nación, 30-10-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ Vigo, Laura Revista Caras, Año XX, 999, 27-02-2001. ISSN: 0328-4301.
* ↑ «La agenda de la semana» (en castellà). La Nación, 19-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Seis nuevos films en la cartelera» (en castellà). La Nación, 21-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Día de estrenos en la pantalla grande» (en castellà). Mercedes Ya, 22-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Justicia a medida: "Nada por perder", el debut cinematográfico de Ova Sabatini» (en castellà). La Capital, 22-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ Para ti, Temas 4139-4146 (en castellà). Grupo H S.A, 2001, p. 180 [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Análisis del contexto en que fue sancionada la Ley Nº 24.377/94 (Ley de cine de argentina)» (en castellà). Departamento de Cine y TV. Universidad Nacional de Córdoba, Facultad de Artes [Provincia de Córdoba], 2012 [Consulta: 19 setembre 2019].
* ↑ «Cinemanía» (en castellà). Clarín, 13-12-2001. [Consulta: 9 desembre 2001].
* ↑ «Películas argentinas recientes, a dos pesos» (en castellà). La Nación, 12-12-2001. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «Hasta fin de mes se podrá ver cine nacional por dos pesos» (en castellà). La Nación, 13-12-2001. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «Cine». Uruguay: LaRed21. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ (VHS) (en castellà) Nada x perder. LK-TEL [Argentina], 2001.
* ↑ «El suspenso será parte de la programación de Space» (en castellà). R&TA. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Obras distribución. Direc TV. Período de emisión 2007/08/09/10» (en castellà) p. 147. Sociedad Argentina de Gestión de Actores Intérpretes, 01-02-2017. Arxivat de l'original el 2019-05-09. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Eligen la representante argentina al Oscar» (en castellà). Rio Negro, 28-10-2002. [Consulta: 30 agost 2019].
* 1 2 3 4 5 6 «Las leyes de la desesperación» (en castellà). Córdoba, Argentina: La Voz del Interior, 24-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Los críticos locales anunciaron sus films del año y la década» (en castellà), 19-01-2010. Arxivat de l'original el 2019-08-28. [Consulta: 28 agost 2019].
* 1 2 3 4 5 «Policial que apuesta al suspenso, con algunos altibajos» (en castellà). La Nación, 22-11-2001. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Corrupción, venganza y tiros» (en castellà). Uruguay: LaRed21, 15-02-2002. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Disparen, apunten: ¡otra vez ganó Facundo!» (en castellà). Clarín, 09-02-2007. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Alfano, los diamantes de sangre y Kadafi» (en castellà). Perfil, 26-08-2011. [Consulta: 29 novembre 2019].
* ↑ «Nada por perder (2001)» (en castellà). España: ABC. Arxivat de l'original el 2019-05-17. [Consulta: 14 setembre 2019].
* ↑ «Todo por perder» (en castellà). Fotograma.com, 22-11-2001. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Nada por Perder». Rosariocine.com.ar. [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ (Ansaldi 2003, p. 8)
* ↑ El Amante, 11, 117, 12-2001.
* 1 2 «Sabatini tiene "Nada por perder"» (en castellà). Fotograma.com, 15-11-2001. [Consulta: 17 setembre 2019].
* ↑ «Serie histórica de indicadores de pobreza e indigencia» (en castellà). Instituto Nacional de Estadística y Censos. Arxivat de l'original el 18 d'agost de 2017. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Estimaciones de pobreza en la argentina urbana (1980-2016)» (en castellà). Buenos Aires: Universidad Católica Argentina. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ (Ansaldi 2003, p. 11, 13)
* ↑ «Mariano Oliveros y un libro que aborda el cine de culto nacional» (en castellà). escribiendocine.com, 09-01-2015. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
* ↑ «Toda la programación del Buenos Aires Rojo Sangre 16» (en castellà). Altapeli.com, 07-11-2015. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ «Programación pasada: Cine de super acción» (en castellà). Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires. Arxivat de l'original el 2023-04-13. [Consulta: 23 setembre 2019].
* ↑ «Programación pasada: ¿La violencia está en nosotros?» (en castellà). Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires. Arxivat de l'original el 26 de novembre de 2010. [Consulta: 23 setembre 2019].
* ↑ «“Nada por Perder” en el Ciclo de Cine Nacional» (en castellà). Universidad Nacional de San Juan, Facultad de Filosofía, Humanidades y Artes, Secretaría de Extensión Universitaria del Rectorado de la Universidad Nacional de San Juan, 20-05-2014. Arxivat de l'original el 5 de març de 2016. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «"El sonido de los tulipanes" (review 2): lecciones de un padre a un hijo» (en castellà). elespectadoravezado.com.ar, 09-05-2019. [Consulta: 29 novembre 2019].
* ↑ «Memoria Visual de Buenos Aires». Instituto de Arte Americano e Investigaciones Estéticas "Mario J. Buschiazzo". [Consulta: 16 setembre 2020].
* ↑ «Nuevas miradas sobre lo trans en el cine reciente». Puentes de Cine. [Consulta: 4 novembre 2021].
* ↑ «Guía de cinco películas para entender la Rannix (o el mundo)». Comunidad Cinéfila. Arxivat de l'original el 2023-04-13. [Consulta: 4 novembre 2021].
* ↑ «Los Visionadores: el cine argentino que quedó bajo la alfombra». La Nación, 03-07-2021. [Consulta: 4 novembre 2021].
* ↑ «Ranni, drogas y VHS: Néstor Frenkel sobre Los Visionadores». RAPTO, 04-05-2021. [Consulta: 4 novembre 2021].
* ↑ «Los Visionadores: un viaje al corazón del policial argentino». Regia Mag, 26-03-2021. Arxivat de l'original el 2023-04-13. [Consulta: 4 novembre 2021].

## Bibliografia

* D-Culto Nacional (en castellà). 4.ª. Buenos Aires: Fan Ediciones, 2014. ISBN 9873829008.
* Otros Mundos: Ensayo Sobre El Nuevo Cine Argentino. Santiago Arcos Editor, 2006. ISBN 9871240171.
* Other Worlds: New Argentine Film. Springer, 2016. ISBN 9871240171.
* New Directions in Latino American Cultures (en anglès). Springer, 2011. ISBN 0230119425.
* El faro del fin del mundo. La crisis argentina de 2001 o como navegar entre el riesgo y la seguridad, 2003. Arxivat 2018-08-27 a Wayback Machine.
* El teatro y los días: estudios sobre teatro argentino e iberoamericano (en castellà). Editorial Galerna, 1995. ISBN 9505563396.
* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.
* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 1995. ISBN 9500515253.
* Pellettieri, Osvaldo. El teatro y los días: estudios sobre teatro argentino e iberoamericano. Buenos Aires: Editorial Galerna, 1995. ISBN 9505563396.
* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos II 1996-2002. Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2003. ISBN 950-05-1525-3.
* Memorias de un Desmemoriado. Editorial Dunken, 2014. ISBN 9870270859.
* Corazones en llamas: Historias del rock argentino en los 80 (Nueva edición). Penguin Random House Grupo Editorial Argentina, 2016. ISBN 9877351307.
* Cook, Malcolm. French Culture Since 1945 (en anglès). Londres: Longman, 1993. ISBN 9780582088061.
* On the Track: A Guide to Contemporary Film Scoring (en anglès). Routledge, 2004. ISBN 0415941369.

### Lectura complementària

* De esquinas y rebusques. Los jóvenes limpiavidrios de un barrio de la ciudad de Buenos Aires (en castellà). Buenos Aires: Asociación Argentina de Especialistas en Estudios del Trabajo, 2002 [Consulta: 21 setembre 2019].
* «Los trabajadores marginales de Buenos Aires y la seguridad ciudadana según América Noticias». 7 cuadernos de información, I (enero-junio), 28, 2011. ISSN: 0716-162x.
* Cine argentino: entre lo posible y lo deseable (en castellà). Segunda. Fundación CICCUS, 2005. ISBN 9879355245.
* «Entre la caída de Asia y la crisis económica argentina: nuevos escenarios, viejos debates» (en castellà). Serie de documentos de trabajo. Instituto de Investigación en Ciencias Sociales, Facultad de Ciencias Sociales, Universidad del Salvador [Buenos Aires], 26, 9-2004.
* La película cinematográfica y el vídeo. Régimen legal.. Buenos Aires: Abeledo Perrot, 1998. ISBN 9502011236.
* «El complejo audiovisual: hacia la digitalización total de la industria cinematográfica». Eptic, Revista Electrónica Internacional de Economía de las Tecnologías de la Información y la Comunicación, 03-12-2001.
* Cine digital: transformación de la industria y cambios en la forma de realizar. España: Facultad de Comunicación, Universidad de Málaga, 2009 [Consulta: 21 setembre 2019]. Arxivat 2019-08-06 a Wayback Machine.
* «Qué son las ventanas de distribución en el cine y por qué cada vez tienen menos sentido» (en castellà). xataka.com, 29-12-2016. [Consulta: 6 desembre 2019].

### Diaris i publicacions

* «6es rencontres cinématographiques sud-americaines» (en francès) p. 9. Solidarité Provence, Amérique du Sud, 06-04-2004. Arxivat de l'original el 2023-04-13. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Del azar a la práctica. Una cartografía del underground porteño de los 80» (en castellà). Revista Afuera, Estudios de Crítica Cultural [Buenos Aires], 29-02-2016. ISSN: 1850-6267 [Consulta: 30 agost 2019].
* Memoria detallada del estado de la Nación (en castellà). Jefatura de Gabinete de Ministros, Secretaría de Relación Parlamentaria, 1 de marzo de 2002, p. 54 [Consulta: 9 maig 2019]. Arxivat 2021-10-23 a Wayback Machine.
* «Luna de miel bien caliente» (en castellà). Gente y la Actualidad. Editorial Atlántida, 03-07-2001 [Consulta: 30 agost 2019].
* Veintitrés, Temas 173-177 (en castellà). Comunicación Grupo Tres, 2001, p. 83 [Consulta: 9 maig 2019].
* Veintitrés, Temas 178-181 (en castellà). Comunicación Grupo Tres, 2001, p. 60 [Consulta: 9 maig 2019].
* La primera, Temas 50-58 (en castellà). Grupo H S.A, 2001 [Consulta: 9 maig 2019].
* Dubatti, Jorge «El teatro de Bertolt Brecht en Buenos Aires: observaciones de Teatro Comparado» (en castellà). La Escalera. International Brecht Society e Universidade Federal do Rio Grande do Sul [Porto Alegre, Brasil], 22-23, 2012-2013.
* Caras y la Actualidad. Atlántida, XX, 1023, 15-08-2001. ISSN: 0328-4301.
* Revista Viva, 10-07-2001.
* La primera, Temas 85-93 (en castellà). Grupo H S.A, 2001 [Consulta: 9 maig 2019].
* Trespuntos, Temas 225-236 (en castellà). Editorial Trespuntos, 2001, p. 3 [Consulta: 9 maig 2019].
* El Periodista de Buenos Aires, Números 146-159 (en castellà). Ediciones de la Urraca, 1987 [Consulta: 30 agost 2019].
* Teatro, Números 29-36 (en castellà). El Teatro, 1987 [Consulta: 30 agost 2019].
* «Poca plata, mucha gente». Gente y la Actualidade, 23-03-2002 [Consulta: 8 setembre 2019].
* Teatro XXI: revista del GETEA Número 15 (en castellà). Facultad de Filosofía y Letras, Universidad de Buenos Aires (en colaboración con el Grupo de Estudios de Teatro Argentino, 2002, p. 122 [Consulta: 9 maig 2019].
* Noches de estreno (en castellà). Gente y la Actualidade, 26 de septiembre de 2001 [Consulta: 30 agost 2019]. Arxivat 2019-08-30 a Wayback Machine.
* Punto de partida: boletín bibliográfico del IITCTL, Volumen 1 (en castellà). Editorial Galerna (en colaboración con el Instituto Internacional de Teoría y Crítica de Teatro Latinoamericano), 1989, p. 51 [Consulta: 30 agost 2019].
* Somos, Números 571-588 (en castellà). Editorial Atlántidas, 1987, p. xxxix [Consulta: 30 agost 2019].
* Theater der Zeit, Volumen 43 (en alemany). Henschel (en colaboración con el Verband der Theaterschaffenden der DDR), 1982, p. 70 [Consulta: 30 agost 2019].
* Humor, Números 89-96. Ediciones de la Urraca, 1988 [Consulta: 30 agost 2019].
* «Memoria Visual de Buenos Aires» (en castellà). Instituto de Arte Americano e Investigaciones Estéticas Mario J. Buschiazzo, Facultad de Arquitectura, Diseño y Urbanismo. Universidad de Buenos Aires [Ciudad Autónoma de Buenos Aires], 2013.
* «Nada X Perder» (en castellà). Ciclo de la Luna: Cine de Culto y Clase B [Multiespacio Pasco, Buenos Aires], 13-11-2015.
* Revista Noticias. Perfil, XXI, 1300, 24-11-2001. ISSN: 0328-4298.
* Serra, Alfredo Gente y la Actualidad. Atlántida, 36, 1856, 13-02-2001. ISSN: 0328-8560.
* «Zemma y Caicedo entre Brecht y Arturo Ui» (en castellà). Clarín, 13-08-1987. [Consulta: 30 agost 2019].

### En línia

* «¿Maridos chupasangre o los grandes soportes de las divas?» (en castellà). minutouno.com, 07-08-2007. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Falleció Mario Sapag» (en castellà). Provincia de Santa Fe: El Litoral, 15-04-2012. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Hace un tiempo, la actriz quería dejar la Argentina» (en castellà). La Nación, 05-06-2002. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Falleció el humorista Mario Sapag» (en castellà). Rosarionet.com.ar, 16-04-2012. Arxivat de l'original el 2019-08-30. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Fuerte acusación de Graciela Alfano contra Catherine Fulop: “Me censuraste la escena del desnudo que filmé con Ova”» (en castellà). Radio Mitre, 03-09-2019. [Consulta: 18 setembre 2019].
* «Terminadas» (en castellà). Provincia de Córdoba: La Voz del Interior, 17-06-2002. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Para hoy» (en castellà). Provincia de San Juan: Diario de Cuyo, 21-05-2014. Arxivat de l'original el 2023-04-13. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Noche & día» (en castellà). Página/12, 12-12-2009. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Noche & día» (en castellà). Página/12, 19-12-2009. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Berceló, Germán» (en castellà). Nuestros Actores. Arxivat de l'original el 2021-12-03. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Murió Mario Sapag» (en castellà). Página/12, 14-04-2002. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Curiosidades» (en castellà). estancialamimosa.com.ar. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Graciela Alfano y Felipe Colombo, filman el thriller "Testigo íntimo"» (en castellà). Provincia de Mendoza: El Sol, 14-07-2014. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Alfano vuelve al cine después de 13 años» (en castellà). Rosario, Provincia de Santa Fe: La Capital, 15-07-2014. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Lo nuevo de Germán Barceló» (en castellà). Infobae, 31-10-2011. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Mario Sapag (1935-2012): adiós al imitador» (en castellà). nexosdelsur.com, 15-04-2012. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Sapag tuvo "mil caras"» (en castellà). Veloz, 14-04-2012. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Todo pasa íntimo» (en castellà) p. 3. Mundo Eva. Arxivat de l'original el 9 de maig de 2019. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Ciclo de cine nacional» (en castellà). Platea San Juan, 21-05-2014. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Historia: Brillo y figuras» (en castellà). lolamembrives.com. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Pantallas argentinas» (en castellà). La Nación, 04-08-2014. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Mar del Plata y su cartelera gasolera» (en castellà). El Día, 14-01-2002. [Consulta: 30 agost 2019].
* «Robert Preston, Bonnie Tayler, Alejadro Lerner nacieron el 8 de junio» (en castellà). México: lasnoticiasmexico.com. Arxivat de l'original el 2019-05-09. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Falleció el actor Franklin Caicedo» (en castellà). Télam, 23-03-2013. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Maestro con trayectoria y rigor artístico» (en castellà). Página/12, 23-03-2013. [Consulta: 8 setembre 2019].
* «Un capocómico con muchas caras» (en castellà). Página/12, 15-04-2012. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Murió Mario Sapag: fue el actor de las mil caras y dedicó toda su vida al humor» (en castellà). Gualeguaychú, Entre Ríos, Argentina: El Argentino, 14-04-2012. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Listado de largometrajes de Argentina de 2001» (en castellà). infolaso.com. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Gerardo Romano» (en castellà). Red Teatral. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Mario Sapag» (en castellà). Alternativa Teatral. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Películas estrenadas en 2001» (en castellà). Metrópolis, 14-09-2005. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Paola Krum - Nada por perder». [Consulta: 9 maig 2019].
* «"Nada por perder"» (en castellà). videomaniaticos.com. [Consulta: 15 setembre 2019].
* «Películas proyectadas» (en castellà). Museo de Arte Latinoamericano de Buenos Aires. Arxivat de l'original el 2023-02-07. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Cine en el Malba ¿La violencia está en nosotros?» (en castellà). palermonline.com.ar, 20-12-2009. Arxivat de l'original el 2019-05-09. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Entrevista a Sebastián Rotstein» (en castellà). asalallena.com.ar, 07-12-2009. [Consulta: 9 maig 2019].
* «Un baión para el ojo idiota» (en castellà). Redondos Subtitulados. Arxivat de l'original el 2020-09-30. [Consulta: 10 setembre 2019].
* «Editan un libro sobre el cine de culto argentino» (en castellà). Funcinema, 08-01-2015. [Consulta: 9 maig 2019].

## Enllaços externs

* Nada x perder a cinenacional.com
* Nada x perder a cinesargentinos.com.ar
* Nada x perder a cine.com