OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Irving Rapper

Irving Rapper (Londres, Anglaterra, 16 de gener de 1898 − Woodland Hills, Los Angeles, Califòrnia, Estats Units, 20 de desembre de 1999), va ser un director de cinema estatunidenc, d'origen britànic.

## Biografia

Nascut a Londres, el 1898 emigra a Nova York, on es va matricular a la universitat i per mantenir-se busca treball a Broadway, on troba ocupació com a actor i director de teatre. A mitjans dels anys 1930 el crida la Warner que el va contractar com a director dels diàlegs, una professió relativament nova, va néixer amb l'arribada del so (que ara ja no existeix), la tasca era treballar amb els actors en la seva recitació, juntament amb el director i sobretot quan era estranger i parlava malament l'anglès. De fet, va treballar amb directors com Michael Curtiz que era hongarès, Anatole Litvak que parlava francès i William Dieterle de nacionalitat alemanya. Aquest treball el va portar a desenvolupar forts lligams amb molts actors perquè, per descomptat, passava un munt de temps amb ells.
Desitjós d'esdevenir un director va refusar obres que considerava menors i un dels seus primers treballs és Un peu al cel, 1941, un drama familiar que va ser pensat originalment per a Anatole Litvak.
L'èxit de la pel·lícula consolida la seva carrera que va més enllà quan roda Now Voyager el 1942, un melodrama sobre l'adulteri elogiat per la crítica i premiat pel públic. El mateix repartiment es troba gairebé íntegrament en el melodrama, gènere en el qual Ripper s'estava especialitzant Rapper, Deception el 1946. Poc després deixa la Warner per treballar amb la Columbia abans de tornar a la Warner per dirigir The Glass Menagerie de l'obra de Tennessee Williams. Una de les seves últimes obres notables és Forever Female, un drama amb Ginger Rogers. L'studio-system de la qual sempre havia tractat de desvincular-se, el porta a treballar en temes mediocres com Ponzio Pilato el 1962. El 1970 es va retirar gairebé completament del cinema, va morir extraordinàriament longeu als 101 anys.

## Filmografia
### Director

* 1941: Shining Victory
* 1941: One Foot in Heaven
* 1942: The Gay Sisters
* 1942: Now, Voyager
* 1944: The Adventures of Mark Twain
* 1945: The Corn Is Green
* 1945: Rhapsody in Blue
* 1946: Deception
* 1947: The Voice of the Turtle
* 1949: Anna Lucasta
* 1950: The Glass Menagerie
* 1952: Another Man's Poison
* 1953: Forever female
* 1956: Strange Intruder
* 1956: The Brave One
* 1958: Marjorie Morningstar
* 1959: The Miracle
* 1960: Giuseppe venduto dai fratelli
* 1962: Ponzio Pilato
* 1978: Born Again

## Referències

* ↑ «biografia d'Irving Rapper». The New York Times.
* ↑ «filmografia d'Irving Rapper». The New York Times.
# Jardí a la Faulx

El jardí a la Faulx situat a Dole a Franc Comtat és un jardí privat concebut sobre el model anglès, fundat per Gisèle i Gérard Bésana el 1984, classificat «Jardí destacable» i obert al públic.
La seva riquesa en vegetals, més de 1200 espècies i varietats rares o desconegudes per a la majoria, són associades per crear un espai ple de matisos subtils i de serenor.
Aquest jardí a l'anglesa contemporani de col·lecció, va ser creat el 1984 sobre un terreny de 8300 m² a l'indret anomenat «à la Faulx». Està fet per atreure la mirada a tota hora del dia i a qualsevol estació. Està compost i estructurat de diferents cambres de verdor, de quadres imaginaris guarnits amb decoracions i mobiliari de jardí: estàtues, escultures, fonts, paisatge mineral, i d'escenificacions, gràcies a la seva riquesa vegetal: arbres i arbusts, rosers antics, hortènsies, plantes enfiladisses i vivaces. Es guarneix també d'un hort i d'alguns fruiters... La finca comprèn també una casa d'habitatge ofegada en la verdor, un pavelló d'estiu i una bonica petita armadura del segle xix renovada en harmonia amb el jardí.

## Col·leccions

    Aurons, bedolls, Cornus, rosers i poàcies.

## Arbres destacables

    Parrotia persica, katsuras o arbre del caramel, Davidia, pomers, Sciadopitys, Cornus, oms, i aurons.
* Vistes del jardí

## Reconeixements

* 1999: Prix Bonpland de la Société nationale d'horticulture.
* Premi «Jardí destacable» del Ministeri de la Cultura i de la Comunicació.
Reportatges a les revistes:
* «L'Ami des jardins» d'octubre de 2000.
* «Passions Grand Est» de setembre de 2001.
* «Mon jardin, ma maison» de març de 2003.

## Bibliografia

* Un jardin à la Faulx, un bonheur partagé - per Gisèle Bésana - Editions DMODMO

## Vegeu també

* Jardí anglès
* Jardí botànic
# Manel Vidal Boix

Manel Vidal Boix (Salt, 28 de juliol de 1989) és un guionista i humorista que col·labora en diversos programes de la ràdio catalana, com La sotana o La competència.
L'any 2014, mentre residia a Alemanya, va ser un dels fundadors de La sotana, un podcast sobre l'actualitat esportiva. L'any 2019 s'uneix a l'equip de guionistes de La competència i també col·labora en altres programes de RAC1, com Via lliure o Tu diràs. Aquell mateix any va enregistrar un programa pilot de monòlegs per a Televisió de Catalunya, no reeixit, titulat Benzina.
Paral·lelament al seu treball a la ràdio, el de Salt forma part d'El Soterrani, un projecte de stand up comedy, sorgit el 2018, on participen altres humoristes.
El 2022 comença a aparèixer al late night de TV3 Zona Franca, presentat pel seu company a La sotana, Joel Díaz. El 25 de gener de 2023 hi va col·laborar per última vegada, després que la cadena i la productora el fessin fora, a causa d'una intervenció en què havia vinculat els «progres espanyolistes, votants del PSC» amb una esvàstica. Posteriorment van dimitir Joel Diaz i diversos guionistes, fet que va portar a la suspensió del programa durant gairebé un mes.

## Referències

* ↑ Bäbler, Oriol. «Manel Vidal: “Intento matar el catalanet d’escola catòlica que porto dins”». Vilaweb, 24-05-2021. Arxivat de l'original el 2021-05-24. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Rodrigo, Víctor. «El programa de monòlegs incendiaris que va desestimar TV3». Nació Digital, 08-12-2019. Arxivat de l'original el 2020-11-29. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Bäbler, Oriol. «Josep Català: ‘No tinc gens d’interès a ser conegut’». Vilaweb, 14-09-2020. Arxivat de l'original el 2020-09-19. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «El Soterrani». Festival Còmic de Figueres, 01-09-2020. Arxivat de l'original el 2020-09-28. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «TV3 fa fora Manel Vidal del ‘Zona Franca’ per un gag sobre el PSC». Vilaweb, 26-01-2023. Arxivat de l'original el 2023-01-27. [Consulta: 27 gener 2023].
* ↑ «TV3 cierra ‘Zona Franca’ ante la imposibilidad de encontrar un nuevo presentador» (en castellà), 16-02-2023. Arxivat de l'original el 2023-03-10. [Consulta: 10 març 2023].
* ↑ Palés, Alejandra. «Així ha sigut el retorn del 'Zona Franca' amb Danae Boronat». Diari Ara, 28-02-2023. Arxivat de l'original el 2024-05-21. [Consulta: 10 març 2023].

## Enllaços externs

* «Tall del programa Zona Franca amb el gag que va provocar el comiat de TV3» (Vídeo). Twitter, 26-01-2023. Arxivat de l'original el 2023-01-27. [Consulta: 27 gener 2023].
# Omphale

Omphale, op. 86, és una obra per piano de la compositora Mel Bonis.

## Composició

El manuscrit, sense data, té l'anotació « publicat per Breitkopff, Leipzig ». L'obra va ser publicada per Simrock editions el 1910. Va ser reeditada l'any 2004 per Furore. S'ha elaborat una versió per a orquestra.

## Anàlisi

Omphale és una de les nou peces del conjunt que retrata figures d'heroïnes mitològiques: Le Songe de Cléopâtre, Ophélie, Viviane, Phœbe, Salomé, Mélisande , Écho i Desdèmona. L'obra requereix uns requisits tècnics força avançats, i permet situar-la, pel seu títol i la seva estètica, en un estil proper al simbolisme
L'obra està articulada per un sol motiu. Aquest representa el fil que la reina lidia va filar a Hèracles. És una peça amb un gran poder evocador.

## Recepció

L'obra es va estrenar el 30 de maig de 1907 a la casa de Jeanne Monchablon. Hauria estat publicada per Hachette el 1901. Va rebre un premi de la revista alemanya Signale per die musikalische Welt el 31de maig de 1909. Els membres del jurat van ser Ferruccio Busoni, Gustav Hollaender i Philipp Scharwenka i van haver de triar entre 874 composicions. Els resultats es van anunciar el 8 de desembre de 1909. Mel Bonis va quedar en cinquè lloc i va rebre una marca de 100 punts .

## Referències

* ↑ Jardin, 2020, p. 63.
* ↑ Jardin, 2020, p. 427.
* ↑ Jardin, 2020, p. 29.
* ↑ Jardin, 2020, p. 307.
* 1 2 Jardin, 2020, p. 339.
* ↑ Jardin, 2020, p. 341.
* ↑ Jardin, 2020, p. 21.

## Bibliografia

* Jardin, Étienne. Mel Bonis (1858-1937) : parcours d'une compositrice de la Belle Époque, 2020. ISBN 978-2-330-13313-9. OCLC 1153996478.
* Bonificacions : Dones llegendàries, obres per a piano (Els compositors, Vol. 2), Maria Stembolskaya, Ligia, 2010
# Pere Pena i Jové

Pere Pena i Jové (Seròs, 1962)Pere Pena i Jové (Seròs, Segrià, 1962) és un poeta català. Es va doctorar en literatura espanyola amb un estudi sobre l'obra poètica de José Agustín Goytisolo. Ha treballat de professor de llengua i literatura castellana a l'ensenyament secundari. Endemés d'un poemari ha fet un estudi sobre la situació dels alumnes de secundària.
A més, durant les Eleccions Municipals del maig de 2015 va manifestar el seu suport envers la Candidatura d'Unitat Popular a Lleida (Crida per Lleida-CUP).

## Obres

* Plom a les ales (Editorial 3i4. 2002) (Premi Vicent Andrés Estellés de poesia).
* Generació L: els fills de la reforma educativa (Editorial Proa, 2005).
* Tanta Terra. (Llibres del segle, 2014, Premi Màrius Torres de poesia, 2013).

## Referències

* 1 2 «Pere Pena, el caçador de paraules.». El temps.
* 1 2 3 «Premis Literaris Lleida». Paeria de Lleida, 2020. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «Tics poètics: “El noguer”, de Pere Pena i Jové». [Consulta: 10 gener 2025].

## Enllaços externs

* Poesies de Pere Pena
# Rodolfo Gaona

Rodolfo Bernal Gaona, conegut com a el Califa de León (León de los Aldama, Mèxic; 22 de gener de 1888 - Ciutat de Mèxic, Mèxic; 20 de maig de 1975) va ser un matador de braus mexicà, figura del toreig a la considerada Edat d'Or (1913-1918) junt a Rafael Gómez el Gallo', Vicente Pastor, José Gómez Joselito o Juan Belmonte. Considerat un dels toreros més elegants de la història i inventor dels pases de la gaonera i del centenario.
El 1907 debuta a la plaça de braus del Toreo de la Condesa a Colonia Roma, Mèxic. Des del seu debut, Gaona lidià més de 120 novillades abans de viatjar a Espanya al 1908. Va pendre l'alternativa el 31 de maig de 1908 a la plaça de braus de Tetuán de las Victorias (Madrid). Posteriorment, Gaona va aconseguir consolidar-se com un dels principals toreros tant a Mèxic com a Espanya.
Es va retirar del toreig el 12 d'abril de 1925 amb una última actuació a Ciutat de Mèxic.

## Referències

* ↑ «La despedida de Rodolfo Gaona». [Consulta: 24 agost 2022].
* ↑ «El Correo Espanol - La alternativa de Gaona». [Consulta: 24 agost 2022].
# Juan Fueyo Margareto

Juan Fueyo Margareto (Oviedo, 1957) és un científic asturià, investigador als Estats Units de l'enginyeria genètica de virus dissenyats per combatre el càncer. És professor de neurooncologia de l’Anderson Cancer Center a Houston i els seus treballs i articles s'han publicat en diferents societats científiques i han tingut ressò en mitjans com Science Daily, The Times o Forbes. El 2021 va publicar "Viral".
Als divuit anys es va traslladar amb la seva família des de Vallobín a Barcelona, on el seu pare, ferroviari, va obtenir una plaça a Renfe. Va estudiar Medicina i mentre feia la residència de neurologia a Barcelona va conèixer a Candelaria Gómez Manzano, amb qui es va casar i amb qui va marxar a Houston, Texas, on van entrar al Centre Oncològic MD Anderson a la Universitat de Texas. El matrimoni té tres fills.
En la seva recerca, ha descobert un virus que podria servir per tractar els tumors cerebrals. El 2003, va desenvolupar un virus modificat que es fa servir per al tractament del tumor cerebral, l'evolució del qual sol ser mortal en poc temps. Aquest estudi clínic, desenvolupat en el M. D. Anderson Center de Houston té com a objectiu atacar el càncer amb un virus manipulat genèticament de manera que acabi només amb les cèl·lules canceroses.
En el seu llibre Viral, de 2021, afirma l'alta probalilitat de que la generació actual pateixi un apocalipsi i que un virus assassini 3.500 milions de persones els propers 10 anys.

## Referències

* 1 2 «Juan Fueyo: “És molt possible que un virus mati 3.500 milions de persones els propers 10 anys”». Rac1, 29-01-2021. [Consulta: 6 febrer 2021].
* ↑ Fonseca, Laura ««A Severo Ochoa le dieron el Nobel por error»». El Comercio, 13-07-2017 [Consulta: 3 març 2018].
* 1 2 Landa López, Isabel «"Atacaremos los tumores cerebrales con virus y vacunas": Entrevista a Juan Fueyo Y Candelaria Gómez, neurólogos del MD Anderson de Houston». El País, 17-06-2010 [Consulta: 5 març 2018].
* ↑ Álvarez, Pablo «El neurólogo Juan Fueyo logra aumentar la supervivencia en tumores cerebrales». , 17-02-2018, p. 60.
# Anne-Marie

Anne-Marie Rose Nicholson, més coneguda com a Anne-Marie, (Essex, Anglaterra, 7 d'abril de 1991) és una cantautora anglesa.

## Referències

* ↑ «Anne-Marie: Everything you need to know about the 'Lonely' singer». [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ Press, Europa. «Anne Marie: "No he apreciado realmente la fama hasta que otras personas me lo han dicho"», 17-09-2019. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ LOS40. «Birthday, el single de adelanto del nuevo disco de Anne-Marie» (en castellà), 10-02-2020. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Anne-Marie | Biography & History» (en anglès americà). [Consulta: 14 març 2020].
# Shannon Boxx

Shannon Leigh Boxx (nascuda el 29 de juny de 1977 a Fontana, Califòrnia) és una futbolista nord-americana. Juga com a migcampista i ha format part de la seva selecció nacional, guanyant la medalla d'or en els Jocs Olímpics de 2004.

## Referències

* ↑ «Boxx, Shannon». A: Current Biography Yearbook 2011. Ipswich, Massachusetts: H. W. Wilson, 2011, p. 73–76. ISBN 9780824211219.
# Josep Maria Argimon i Pallàs

Josep Maria Argimon (Barcelona, 1958) és llicenciat en medicina i doctor per la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), va ser conseller de Salut del Govern de la Generalitat de Catalunya com a independent de Junts per Catalunya.
És especialista en medicina preventiva i salut pública per l'Hospital Universitari de Bellvitge (HUB), diplomat en epidemiologia i estadística per la Universitat Pierre i Marie Curie de París, màster en atenció sanitària basada en l'evidència per la Universitat d'Oxford i màster en epidemiologia i planificació sanitària per la Universitat de Gal·les. També ha estat consultor internacional a l'Amèrica Llatina per a la Unió Europea i l'Agència Alemanya de Cooperació. És autor de llibres i articles sobre epidemiologia clínica, planificació sanitària i salut pública.
En l'àmbit professional ha desenvolupat diferents càrrecs al Servei Català de la Salut (CatSalut). Entre el 2004 i el 2008 va ser cap de Divisió d'Avaluació de Serveis Assistencials; del 2008 al 2012, gerent de Planificació, Compra i Avaluació. Entre setembre 2012 i fins al gener del 2016 va ser el director de l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries de Catalunya (AQuAS). Des de febrer del 2016 ha estat subdirector del CatSalut. Entre el 2018 i el 2021 fou director de l'Institut Català de la Salut, càrrec que des de juliol 2020 compaginà amb el de secretari de Salut Pública del Departament de Salut. D'ençà maig de 2021 és conseller de Salut com a independent proposat per Junts per Catalunya dins l'executiu que lidera Pere Aragonès.
Arran del trencament de Junts de l'executiu, és substituït per Manel Balcells a la conselleria de Salut l'octubre de 2022. El desembre de 2022 s'incorpora com a director d'infraestructures científiques de la Barcelonaβeta Brain Research Center de la Fundació Pasqual Maragall.

## Referències

* ↑ «Josep Maria Argimon, nomenat nou director de l'Institut Català de la Salut». Diari de Girona. [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ «Govern.cat - Generalitat de Catalunya» (en anglès). [Consulta: 26 maig 2021].
* 1 2 «El Govern nomena Josep Maria Argimon Pallàs director gerent de l'ICS». [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ «Josep Maria Argimon: “Potser no necessitem anar tantes vegades al metge, cal fer pedagogia”», 28-01-2019. [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ «Josep Maria Argimon Pallàs serà el nou secretari de Salut Pública del Departament de Salut». Govern.cat. [Consulta: 18 juliol 2020].
* ↑ «El vicepresident i els consellers del Govern d'Aragonès prenen possessió del càrrec» (en catalan). [Consulta: 27 maig 2021].
* ↑ ACN. «Manel Balcells substitueix Argimon com al capdavant del Departament de Salut - 09 oct 2022». [Consulta: 12 gener 2023].
* ↑ «Argimon s'incorpora al centre de recerca de la Fundació Pasqual Maragall», 05-12-2022. [Consulta: 12 gener 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Josep Maria Argimon al 324
# Josep Reig

Josep Reig (Peratallada, 1595 - Barcelona, 1674) fou mestre de capella de Santa Maria del Mar a Barcelona des de 1618 fins a la seva mort.
Epígon de Joan Pau Pujol, és un dels principals compositors que clouen el que s'ha convingut a anomenar la primera etapa del Barroc musical a Catalunya caracteritzada per l'eclosió de la policoralitat com a fenomen genuïnament barroc i que n’assenta les bases amb la presència inicial dels seus trets més definitoris: ús indistint del contrapunt imitatiu i l’homofonia; recurs a procediments retòrics; jocs de contrastos en la densitat, concertat policoral i presència del baix continu.
Durant el segle xvii, fou un dels mestres que va romandre durant més anys en un mateix magisteri. El 1613 és acomiadat de l'escolania de la catedral de Barcelona, on deuria haver rebut els ensenyaments de Joan Pau Pujol (1573-1626) i del seu antecessor Jaume Àngel Tàpies (?-1612), per haver mudat la veu. El 16 de setembre del 1618, amb vint-i-tres anys, es va presentar a les oposicions de mestre de capella de Santa Maria del Mar i guanyà la plaça. El 1626 amb motiu del traspàs de Joan Pujol va ser un dels obtentors de la subhasta dels seus béns. El 20 maig del 1655 va ser nomenat mestre de capella de Santa Maria del Mar ad vitam i el 13 de gener de 1656 li fou confirmada dita perpetuació arran de la visita pastoral que efectuà el canonge i ardiaca Sans. El 2 de març de 1667: se celebrà un consell en què es tractà sobre la jubilació de Reig. El 24 de maig del 1669 sol·licità que el substituís el seu ajudant Miquel Rosquelles, després de més de 50 anys de magisteri. El 22 de març de 1673 es deliberà i aprovà donar la successió en el càrrec de mestre de capella a Miquel Rosquelles un cop Reig hagués traspassat. El 23 de febrer de 1674 es concedí permís per cantar a cant d'orgue en l'enterrament del mestre de capella.
Els manuscrits de les seves obres es conservaven a Santa Maria del Mar però es varen cremar durant la guerra, per fortuna Higini Anglès els havia fotografiat perquè estaven junt amb obres de Joan Pau Pujol, de qui havia començat la publicació de l'Opera omnia. Eren 9 llibretes, una per a cada veu, enquadernades en pergamí, i contenien 26 motets de Reig i 17 de Pujol, també unes vespres de difunts de Jaume Casellas. El quadern de la part d'acompanyament continu es va localitzar incòlume al CEDOC. El fet que en el recull hi figurin principalment motets de Reig i Pujol potser ens indica els lligams que haurien pogut existir entre ells dos.
S'ha trobat una Absolta per a 8 veus i acompanyament al CdMar (Fons de l'Església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar).

## Referències

* ↑ Pavia i SImó, Josep. La música a la catedral de Barcelona, durant el segle XVII. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajuoana, 1986. ISBN 84-232-0243-7.
* 1 2 3 4 Cabré i Cercós, Bernat. Els motets de Josep Reig(1595-1674). Contribució al coneixement del primer Barroc musical a Catalunya (Tesi: Doctorat). Universitat Autònoma de Barcelona, 2019-03-28.
* ↑ «Obres de Josep Reig als fons musicals de Catalunya».

## Enllaços externs

* Dos Motets a Santa Maria de Sergi Casademunt Arxivat 2008-11-20 a Wayback Machine.
# Josep Roger i Balet

Josep Roger i Balet (Barcelona, 3 de març de 1889 - Buenos Aires, 1973) fou un comerciant i filantrop català.
Fill d'una família de treballadors, i amb una infància marcada per una greu malaltia, el 1906, amb disset anys, emigrà a l'Uruguai, i després d'una breu estada a Montevideo treballant en un magatzem de comestibles, s'establí a l'Argentina, a Buenos Aires, on es dedicà als negocis comercials i feu una gran fortuna. Fundà i dirigí el bazar "Dos Mundos", amb sucursals a diverses ciutats del país. Preocupat pel desenvolupament de l'educació, feu donació de quaranta vuit edificis per a escoles, subsidis, beques, i pensions per a alumnes d'universitats i col·legis. Establí premis per a estimular el desenvolupament i perfeccionament de l'aviació argentina. També donà escoles a la República Oriental de l'Uruguai. Rebé l'Ordre d'Isabel la Catòlica, amb el grau de comanador d'Espanya, les Palmas Sanmartinianas de l'Instituto Sanmartiniano de Buenos Aires, i la insígnia de l'Orde de l'Estel de la Solidaritat Italiana. Popularment, era anomenat “el sembrador de escuelas”.

## Referències

* ↑ Hernández, Prócoro «Josep Roger i Balet». Gran Enciclopèdia Catalana - L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 23 desembre 2020].
* ↑ «José Roger Balet (1889-1973)». La Gazeta Federal [Consulta: 23 desembre 2020].
# Jueus iemenites

Els jueus iemenites (àrab: اليهود اليمنيون, al-yahūd al-yamaniyyūn; hebreu: יהודים תימנים‎), anomenats també teimanim, són aquells jueus que viuen o han viscut alguna vegada al Iemen. El terme també pot referir-se als descendents de la comunitat jueva iemenita. Entre juny de 1949 i setembre de 1950, desenes de milers de residents jueus del Iemen van ser transportats a Israel, durant i després de l'anomenada Operació Catifa Màgica (hebreu: כנפי נשרים, Kanfei Nesharim‎, ‘en Ales d'Àligues'). Després de diverses onades de persecució arreu del Iemen, la majoria dels jueus iemenites ara viuen a Israel, mentre que comunitats més petites viuen als Estats Units i en altres indrets, només en queda un grapat al Iemen. Els pocs jueus que romanen al Iemen experimenten un antisemitisme intens i sovint violent diàriament. A l'any 2022, només quedava un jueu al Iemen.

## Bibliografia

* HaCohen, Dvora. Immigrants in turmoil: Mass immigration to Israel and its repercussions in the 1950s and after (en anglès). Traducció: Gila Brand. Syracuse (Nova York): Syracuse University Press, 1 d'abril de 2003, p. 342 (Modern jewish history). ISBN 9780815629900.

## Referències

* ↑ «Israel: On Eagles' Wings: Aliyah from Yemen (1949)» (en anglès). Ministry of immigrant absorption.
* ↑ «Yemen minister says fate of country’s last 50 jews unknown» (en anglès). .
* ↑ Deutch, Gabby (March 14, 2022). "Only one Jew remains in Yemen, U.N. says". Jewish Insider.