OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Telde

El Bisbat de les Illes de la Fortuna també anomenat Bisbat de Telde, fou el primer bisbat de Canàries (avui extint), havent estat erigit per Climent VI el 7 de novembre de 1351, a Telde, a l'illa de Gran Canària. Aquest Papa va dictar una butlla, denominada Coelestis rex regum, erigint com a bisbe al carmelita fra Bernat Font. L'escut de la ciutat de Telde ho recorda, no només amb el bàcul episcopal, sinó també amb una llegenda llatina en la que es recull que va ser Telde la primera ciutat i seu episcopal de les Illes Canàries, encara que aquest bisbat no va tenir continuïtat.

## Història

El Bisbat de Telde va ser bàsicament un projecte d'evangelització de les Canàries per part de missioners mallorquins i catalans, que va fracassar per les ràtzies pirates de certs europeus que van enfuriar els aborígens. Aquesta situació va desembocar en el martiri de tretze missioners eremites catalans que van ser llançats pels aborígens a l'avenc de Jinàmar el 1393.
L'Església catòlica manté la memòria dels bisbats desapareguts i en l'actualitat el Bisbat de Telde sobreviu com a Diòcesi titular, és a dir, com una diòcesi que avui existeix únicament en el seu títol. El 21 de setembre de 2013 el Papa Francesc nomenà a Giampiero Gloder Arquebisbe titular de Telde i cap de l'escola diplomàtica de la Santa Seu. Encara que el títol d'Arquebisbe titular de Telde és de caràcter simbòlic més que real per raó de la seva condició de diòcesi desapareguda.

## Bisbes

Els seus primers bisbes van ser majorment frares missioners mallorquins i catalans:
* Fra Bernat Font: 1351 - 1354
* Fra Bartolomé: 1361 - 1362
* Fra Bonnanat Tarí: 1369 - 1390
* Fra Jaime Olzina: 1392 - 1411?
El 1393 va tenir lloc el martiri dels tretze missioners. Després d'això el bisbat va ser abolit, ressorgint segles més tard com a Diòcesi titular.

## Bisbes titulars

* William Aquin Carew † (27 de novembre de 1969 - 8 de maig de 2012).
* Giampiero Gloder, des del 21 de setembre de 2013.

## Bisbats en les Illes Canàries

A part d'aquest de Telde, posteriorment han existit tres bisbats més en la Història de les illes Canàries:
* El de Sant Marcial del Rubicón a l'illa de Lanzarote (fundat per Benedicte XIII en 1404), i posteriorment traslladat a Las Palmas de Gran Canaria el 1483 (i actualment anomenat Diòcesi Canariense-Rubicense). Avui engloba la meitat oriental de l'arxipèlag.
* El de Fuerteventura (fundat el 1424 per Martí V) i vigent fins al 1431.
* El de Sant Cristóbal de la Laguna a l'illa de Tenerife (fundat per Pius VII el 1819), que regeix avui la meitat occidental de l'arxipèlag.

## Referències

* ↑ http://mdc.ulpgc.es/cdm/ref/collection/aea/id/1807%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://simbolosdecanarias.proel.net/index.php/esp/islas/gran-canaria/telde
* 1 2 3 4 San Marcial del Rubicón y los Obispados de Canarias
* ↑ http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2013/09/21/0594/01323.html#RINUNCIA DEL PENITENZIERE MAGGIORE E NOMINA DEL SUCCESSORE
* ↑ Ordinazione episcopale di mons. Giampiero GLODER
* ↑ La Iglesia en las Islas Canarias

## Vegeu també

* Antonio Rumeu de Armas
* Llista de bisbes de Canàries
# Canta al·leluia al Senyor

Canta al·leluia al Senyor (Sing Hallelujah to the Lord, en anglès) és una cançó de culte cristià contemporània de 1974 composta per Linda Stassen-Benjamin (nascuda el 1951) que destaca per la seva senzillesa i popularitat en molts idiomes a banda de l'anglès original, com el francès, el castellà o el català.

## Origen

La cançó va ser composta íntegrament a l'església de Califòrnia Calvary Chapel Costa Mesa, tot i que, segons es diu, la melodia va arribar a la compositora mentre es dutxava, i després va portar la melodia al grup de composició per treballar les harmonies. La cançó està en una tonalitat menor, cosa inusual per a una cançó de pregària.
No és clar quantes estrofes tenia originalment la cançó, tot i que algunes fonts diuen que només en tenia una. De caràcter popular, és una cançó de quatre estrofes amb el tema d'un himne de Pasqua per al Diumenge de Resurrecció, i les quatre estrofes es deriven de simples declaracions repetides de la Bíblia que es troben a les primeres litúrgies cristianes.

## Cançó de protesta

"Sing Hallelujah to the Lord" s'ha utilitzat com a cançó de protesta durant les protestes de Hong Kong del 2019-2020. És cantada per molts cristians i no cristians a les protestes. En virtut de l'Ordenança d'ordre públic de Hong Kong, les reunions religioses estan exemptes de la definició de "reunió" o "assemblea" i, per tant, són més difícils de controlar.

## Referències

* ↑ William Petersen, Ardythe Petersen The Complete Book of Hymns 1414331401 2015 p.74 "Everything seemed to be centered around Calvary Chapel in Costa Mesa, including music classes. So twenty-three year-old Linda Stassen got involved with a recording group and a music composition class. ... The simplicity of the words and the beauty of the tune have made it popular in languages around the world, including Chinese, Persian, Eskimo, and various European languages."
* ↑ Il est vivant !: Carnet de chants L'Emmanuel 2007 p.107
* ↑ El himnario presbiteriano, Geneva Press, Presbyterian Publishing Corporation 0664500145 1999 p.166
* ↑ Leslie Clay Sisters In Song; Women Hymn Writers 193668876X «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-05-10. [Consulta: 27 agost 2023]. 2013 "Stassen-Benjamin. 1951 “Sing. Hallelujah” "
* ↑ Marilyn L. Haskel, Lisa Neufeld Thomas Voices Found 2004 0898693683 p.115
* ↑ Leung, Hillary. «A 1974 Hymn Called 'Sing Hallelujah to the Lord' Has Become the Anthem of the Hong Kong Protests». Time.com, 19-06-2019. Arxivat de l'original el June 20, 2019. [Consulta: 19 juny 2019].
* ↑ Hong Kong Christians turn 'Sing Hallelujah to the Lord' into unlikely protest anthem Arxivat 2019-06-20 a Wayback Machine., ABC News, 20 June 2019
# Valenciana (pel·lícula)

Valenciana és una pel·lícula dramàtica valenciana del 2024 escrita i dirigida per Jordi Núñez basada en l'obra de teatre de Jordi Casanovas protagonitzada per Ángela Cervantes, Tània Fortea i Conchi Espejo.

## Trama

Ambientada al País Valencià de la dècada del 1990, la trama segueix la difícil situació de tres periodistes i amigues: la Valèria, l'Ana i l'Encarna; la primera es veu involucrada en l'addicció a les drogues sintètiques, la segona en programes de televisió esgarrifosos i la tercera en la comunicació política mentre intenten salvar la seva amistat.

## Repartiment

* Ángela Cervantes com a Valèria
* Tània Fortea com a Ana
* Conchi Espejo com a Encarna
* Fernando Guallar com a Ricardo Zamora
* Sandra Cervera com a Sonia
* Amparo Fernández com a Vicky
* Jorge Silvestre com a Kiko
* Jaime Linares com a Joaquín

## Producció

La pel·lícula és una producció de Pegatum Transmedia, Dacsa Produccions, Àmbar Pictures i Solworks Films. Va comptar amb la participació de 3Cat, À Punt, IB3, i Filmin i el suport d'Institut Valencià de Cultura. Es va rodar en valencià i castellà.

## Alliberament

La pel·lícula es va estrenar el 22 de juny de 2024 al Festival Cinema Jove, on va guanyar el Premi del Públic. Distribuïda per Carácter Films, es va estrenar als cinemes el 18 d'octubre de 2024.

## Referències

* 1 2 3 «Valenciana». Cineuropa. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ Blanes, Pepa. «'Valenciana' o cómo Valencia se convirtió en el sainete de la corrupción y la telebasura en tiempos de Zaplana». Cadena SER, 24-06-2024.
* 1 2 3 4 Úbeda-Portugués, Alberto. «Los estrenos del 18 de octubre. 'Valenciana'. Mujeres en busca del sol». Aisge, 14-10-2024.
* ↑ «La coproducció catalana 'Valenciana' competirà als festivals Cinema Jove i Atlàntida Mallorca Film Fest». Eix Diari, 20-06-2024.
* ↑ «Jordi Nuñez porta "Valenciana" al cinema, amb la participació de TV3». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 29-06-2023.
* ↑ «Se rueda 'Valenciana', segundo largometraje de Jordi Núñez». Audiovisual451, 30-05-2023.
* ↑ «Valenciana». ICAA. [Consulta: 4 agost 2024].
* ↑ «'Valenciana', del cineasta valencià Jordi Núñez, s'estrena este dissabte en Cinema Jove». À Punt Mèdia, 22-06-2024.
* ↑ Sanjuán, Hèctor. «'Valenciana', la película en valenciano que pone a la Comunidad ante el duro espejo de los años 90». La Vanguardia, 07-07-2024.
* ↑ «Valenciana». Spanish Kaleidoscope. Ministerio de Cultura.
* ↑ Rodríguez, Alfredo. «Blackpanda pone música a una película sobre la "Ruta del Bakalao». Música Azul, 20-07-2024.
# Caterina Pascual Söderbaum

Caterina Pascual Söderbaum (Lleida, 10 de setembre de 1962 - Uppsala, 24 de desembre de 2015) va ser traductora, intèrpret i escriptora.
Va néixer a Catalunya, filla de pare espanyol i mare sueca. Va viure a diversos indrets de la mediterrània (Barcelona, Cartagena, Maó, Girona). Els sis anys d'adolescència viscuts a Menorca la van marcar especialment. Als divuit anys va marxar per primera vegada a la terra materna, a Uppsala, per estudiar, entre altres coses, literatura; es va formar com a intèrpret i traductora. Va traduir de l'anglès i del suec al castellà. Com a traductora, va traduir, entre d'altres, Selma Lagerlöf, Kjell Westö, Peter Englund i Steve Sem-Sandberg. Serà finalment el suec la llengua que triarà per expressar-se literàriament. Des del 1996 va viure entre la ciutat universitària d'Uppsala i Jafre, petita població de l'Empordà.
Pascual Söderbaum va escriure la seva obra en suec; va fer el seu debut com a autora amb el recull de narracions Sonetten om andningen el 2001, que va ser guardonat amb el Katapultpriset. El 2017, li va ser atorgat pòstumament el premi de novel·la de la Ràdio Sueca per Den skeva platsen. Hi ha traducció catalana de la primera obra: El sonet de la respiració (2005).
L'escriptor i crític literari Ponç Puigdevall deia d'ella que "pertany a l'estirp dels que creuen certa la màxima que només s'ha d'escriure un cop que ja s'ha viscut. I afegeix que com a escriptora "sap estar-se de tot excepte del dolor, el lirisme, el desengany i la desesperació de l'acte creatiu" (El Pais, 6 de maig de 2002).
El sonet de la respiració aplega quatre narracions aparentment independents però enigmàticament vinculades. L'autora remarca, en l'entrevista del diari Avui, el que enllaça aquests quatre relats: "El mite d'Orfeu, el sentiment de pèrdua que experimenten els personatges, petits detalls que vaig apuntant al llarg del llibre en un final d'efecte acumulatiu."
Caterina Pascual Söderbaum, que va viure en molts indrets i sovint se sentia desarrelada, afirma:
| « | M'he creat una pàtria fictícia, he imaginat que la meva pàtria són tots els escriptors que han viscut abans que jo | » |
| — Caterina Pascual Söderbaum, Avui, 13 de febrer del 2006 |||

## Obra

* 2001 – Sonetten om andningen.
* 2005 - El sonet de la respiració. RBA Edicions. La Magrana. Traducció de Lluís Solanes.
* 2016 – Den skeva platsen.

## Premis i distincions

* 2002 – Katapultpriset per Sonetten om andningen
* 2017 – Premi de novel·la de la Ràdio Sueca per Den skeva platsen (a títol pòstum)

## Referències

* ↑ Ressenya sobre la seva vida i obra a Sydsvenskan: https://www.sydsvenskan.se/2016-10-19/postum-utgivning-av-unik-berattelse (en suec)
* ↑ «Ressenya de Den skeva platsen» (en suec). [Consulta: 6 juliol 2018].
* ↑ Piquer, Eva «Autora fora de lloc». Avui, 13-02-2006, pàg. 36.

## Enllaços externs

* Ressenya de Laura Coma Vilaplana al web Lletra de Dona sobre El sonet de la respiració.
* Entrevista radiofònica a Caterina Pascual Söderbaum, a Catalunya Ràdio, el 7 de març del 2006, sobre El sonet de la respiració.
# Comanador (religiós)

El comanador (en llatí medieval: commendator), en l'entorn religiós, era una dignitat dotada de renda que administrava una casa religiosa d'un orde religiós, als ordes de l'Hospital, de la Mercè i de Sant Antoni Abat es deia “preceptor”. El Concili de Trento, conclòs el 1563, va prohibir la figura del comanador, i aviat els laics es van veure privats dels beneficis econòmics d'entitats eclesiàstiques. Als ordes honorífics modern és una dignitat sense renda, com per exemple el títol de comanador de l'Orde de Leopold a Bèlgica.
Durant l'edat mitjana, quan arran de la mort d'un arquebisbe, bisbe o abat la cadira quedava vacant, un clergue era nomenat comanador a tall interí sense tenir el títol formal. A partir del segle xiii, en molts casos hi va haver persones laiques que varen esdevenir comanadors d'entitats eclesiàstiques i gaudir dels beneficis econòmics del càrrec i sense dur a terme activitats de govern ni prendre decisions religioses, ja que aquesta potestat era executada per un col·legi de clergues. Al segle xiv, per exemple, el rei Maties Corví d'Hongria es va autoproclamar comanador de la poderosa i rica abadia de Pannonhalma i aprofitar els beneficis del càrrec entre 1472 i 1490. Posteriorment, el rei Ladislau II d'Hongria va dur a terme la mateixa acció entre 1493 i 1500.

## Referències

* ↑ comanador a Optimot
* ↑ «Comanador (religiós)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Comanador (religiós)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Cartes d'un draper

Cartes d'un draper és el títol col·lectiu d'una sèrie de set pamflets escrits entre 1724 i 1725 pel degà de la catedral de Sant Patrici de Dublín, Jonathan Swift, per tal de despertar l'opinió pública irlandesa contra la imposició d'una moneda de coure privada que Swift va creure que tenia un valor inferior. William Wood havia rebut permís per encunyar la moneda; Swift va creure que la llicència de la patent era corrupta. En Cartes d'un draper, Swift presenta Irlanda com a independent de Gran Bretanya. Atès que el tema era políticament sensible, Swift el va publicar sota el pseudònim M. B., draper, per amagar-se de represàlies.
Tot i que, a instància del govern britànic, les cartes van ser condemnades pel govern irlandès, van propiciar un sentiment popular contra Wood i la seva patent de fabricació de moneda. El sentiment popular es va convertir en un boicot a nivell nacional, que va obligar a retirar la patent. Molts irlandesos van reconèixer Swift com un heroi pel seu desafiament al control britànic sobre la nació irlandesa.
La primera col·lecció completa de les Cartes d'un draper va aparèixer en l'edició de George Faulkner de les obres de Jonathan Swift, de 1734, juntament amb un frontispici al·legòric en què se li oferien elogis i gràcies de part del poble irlandès. Avui dia, les Cartes d'un draper són una part important dels escrits polítics de Swift, juntament amb Viatges de Gulliver (1726), Un conte d'una bóta (1704) i Una proposició modesta (1729).

## Referències

* Beaumont, Charles Allen. Swift's Use of the Bible. University of Georgia:Athens, 1965.
* Fabricant, Carole. "Speaking for the Irish Nation: The Drapier, the Bishop, and the Problems of Colonial Representation". Gulliver's Travels and Other Writings: 465–500.
* Swift, Jonathan. Correspondence. Vol. IV. Ed. Harold Williams. Clarendon Press: Oxford, 1965.
* Swift, Jonathan. Drapier's Letters. Ed. Herbert Davis. Oxford: Oxford University Press, 1935.
* Swift, Jonathan. Letters of Jonathan Swift to Charles Ford. Ed. D. Nichol Smith, Clarendon Press:Oxford, 1935.
* Swift, Jonathan. The Prose Works of Jonathan Swift, Vol. VI; The Drapier's Letters. Ed. Temple Scott. London: George Bell and Sons, 1903.
* Treadwell, J. M. "Swift, William Wood, and the Factual Basis of Satire". Journal of British Studies. 15.2 (1976): 76–91.

## Enllaços externs

* The Prose Works of Jonathan Swift, D.D. — Volume 06 by Jonathan Swift del Projecte Gutenberg, en ePub i HTML.
* The Drapier's Letters at Internet Archive (llibre escanejat)
* Cartas del pañero Publicat a "Revista de Economía Institucional", vol. 17, n. 32, primer semestre/2015, pp. 351-374 (en castellà)
# Storia della bruttezza

Storia della bruttezza (Història de la lletjor) és un assaig d'Umberto Eco en què passa revista al concepte de lletjor i constitueix la continuació d'una de les seves obres més cèlebres d'estètica, la Història de la bellesa. La versió original italiana en fou publicada el 2007 per l'editorial Bompiani i traduïda a diversos idiomes. Igual que l'obra sobre la bellesa, aquest assaig combina exemples literaris i il·lustracions de la història de l'art de diferents èpoques per apropar el concepte sobre què significa que una cosa sigui lletja.

## Estructura

Umberto Eco comença en la introducció intentant definir la idea de lletjor, per comprovar que és un concepte polisèmic que s'associa a expressions emocionals de rebuig o fàstic que en dificulten una aproximació racional. El primer capítol s'apropa a la concepció grega de la bellesa, per mirar de destriar per oposició allò que és lleig i que s'associa a manca d'harmonia. Es distingeix també entre lletjor física i moral, lligada al caràcter, a la maldat, una connotació que s'estendrà durant segles. El cristianisme negarà en certa manera l'existència de la lletjor, ja que tot l'univers és obra divina i Déu no pot crear res lleig si és un ésser perfecte. Només el pecat i el patiment són lletjos perquè s'allunyen dels preceptes de la fe. Per això tot allò monstruós o desagradable es lliga a l'infern, la mort i el dimoni i l'art exagera els trets horrorosos d'aquesta esfera per infondre por al creient i allunyar-lo de la temptació.
Un segon bloc del llibre s'inicia en el capítol V, amb l'associació entre lleig i obscenitat, un vincle que mourà a riure a l'espectador i no sols a l'horror. Per tant, serà lleig allò ridícul, sigui de tipus humà (els inadaptats al medi) o sobre temàtiques poc apropiades (com el sexe o les funcions fisiològiques). L'humor assenyala, doncs, la mesura estètica, com es veu en les descripcions costumistes o en l'art de la caricatura. Les dones i els enemics són blanc fàcil de les bromes sobre la lletjor.
En el romanticisme s'exalta allò tradicionalment considerat lleig, com una reacció contra l'ordre burgès i el gust neoclàssic. Els personatges marginals i diferents ja no són monstres sinó genis incompresos o éssers únics i, per tant, valuosos enfront de la uniformitat mediocre. L'apropament a la bogeria, a paisatges i passions sense mesura i a les criatures deformes viu una reivindicació durant el segle xix, en què també triomfa la literatura gòtica. El trencament total, però, es donarà amb les avantguardes.
En l'edat contemporània apareixen noves categories estètiques afegides a la dicotomia tradicional entre lleig i bell, com ara allò kitsch i camp, que obren la porta a una recuperació d'obres apartades pel cànon, que es lliguen a la cultura popular. El llibre acaba amb un repàs a la polisèmia actual d'allò lleig, que depèn força de la comunitat que ho jutja, en consonància amb el relativisme postmodern.

## Referències

* 1 2 Eco, Umberto. Historia de la fealdad. Lumen. ISBN 9788426416346 [Consulta: 21 febrer 2016].
# Zur Psychologie der Mode

Zur Psychologie der Mode (traduït seria: Sobre la psicologia de la moda) és un assaig del socioleg alemany Georg Simmel, (Berlin, 1858 - Estrasburg, 1918) home que es dedicà a l'estudi de la interacció social. A l'assaig del 1895 fonamenta les bases de la concepció social de moda i concep un debut de filosofia de la moda.
Segons Simmel, la moda és un sistema de cohesió social que permet conciliar l'adscripció de l'individu dintre d'un grup i la seva independència relativa al territori espiritual. La moda és un objecte singular propi, que pot servir per donar compte de les tensions centrals de la vida social i reconcilia l'individu amb la societat assentant els seus gustos personals en un marc col·lectiu determinat. Una moda que segons el seu punt de vista com a socioleg està configurada per motius d'imitació i de distinció. Resulta de distinció de les classes superiors i de la necessitat d'imitació de les altres classes. Quan les classes superiors fan propi un estil, aquest és copiat per les classes inferiors que volen participar del prestigi de les classes superiors, imitant. En veure la imitació, les classes altes abracen un estil nou per distingir-se de les inferiors. Aquest estil torna a ser imitat i així es crea una dinàmica que es repeteix almenys en les societats capitalistes, en què les lleis sumptuàries no limiten la difusió de nous estils.
Simmel funda, doncs, de manera implícita una definició de la moda com un sistema del qual només és possible de parlar-ne a partir de la modernitat, i més particularment des de la modernitat ja madura de la societat de masses, en la qual la producció de les mercaderies és simultàniament producció de signes i de significats socials reproduïbles en sèrie.
A tot això, s'hi afegeix l'element de la fascinació estimulant que la moda vehicula a través d'allò que Simmel defineix com el «contrast entre la seva ampla i englobadora difusió i la seva ràpida i fonamental caducitat», és a dir, «el dret a ésser-li infidel».

## Referències

* ↑ Simmel, Georg «Zur Psychologie der Mode. Sociologische Studie» (en alemany). Die Zeit. Wiener Wochenschrift für Politik, Volkswirtschaft, Wissenschaft und Kunst, volum 5, 12-10-1895, pàg. 22-24.
* ↑ Gephart, Werner. Zur paradoxen Schönheit der Gesellschaft — Georg Simmel (en alemany). Wiesbaden: VS Verlag für Sozialwissenschaften, 1998, p. 25–44. DOI 10.1007/978-3-663-09412-8_3. ISBN 978-3-8100-2032-1.

## Bibliografia

* Simmel, Georg. Philosophie der Mode. Zur Psychologie der Mode zwei Essays (en alemany). Berliner Ausg., vollst., durchges. Neusatz mit einer Biographies des Autors. Berlín: Holzinger, 2014, p. 48. ISBN 1-5058-3917-3.
# Districte de Prizren (Sèrbia)

El Districte de Prizren (en serbi: Призренски округ/Prizrenski okrug, en albanès: Distrikti i Prizrenit) fou un districte de la província sèrbia de Kosovo i Metohija entre 1990 i 1999. Estava situat al sud de la província i, segons el cens de 2002, tenia 376.085 habitants. La seva capital era Prizren. El govern de Sèrbia considera que aquest districte encara existeix de iure, encara que el mateix govern va acceptar l'administració civil de Kosovo de les Nacions Unides l'any 1999, al final de la guerra de Kosovo. Avui en dia, el territori que comprenia el districte serbi correspon al Districte de Prizren de l'autoproclamada República de Kosovo.

## Municipis

Els municipis que formaven el districte són:
* Suva Reka
* Orahovac
* Prizren
* Gora
* Opolje

## Referències

* Nota: Tot el material oficial editat pel Govern de Sèrbia és públic per llei. La informació s'ha extret de srbija.gov.rs.