OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Komitas

Soghomon Soghomonian (26 de setembre de 1869 - 22 d'octubre de 1935), més conegut com a Komitas (en armeni: Կոմիտաս) o Komitas Vardapet (Կոմիտաս Վարդապետ), va ser un sacerdot, musicòleg, compositor, arranjador, cantant i director de coral armeni considerat com el fundador de l'escola nacional de música armènia. Durant la seva vida va recollir entre 3.000 i 5.000 cançons tradicionals armènies, turques, kurdes i perses, fet pel qual se l'ha reconegut com un dels pares de l'etnomusicologia. L'any 1915 va ser arrestat durant la deportació d'intel·lectuals armenis per part de l'Imperi Otomà (considerat un moment clau del genocidi armeni). A diferència de la majoria d'intel·lectuals, que van ésser executats, Komitas fou salvat per intervenció de diplomàtics i personalitats turques, després d'haver passat 15 dies en un camp de concentració d'Anatòlia central. Com a resultat d'aquella traumàtica experiència, va desenvolupar un trastorn mental que el feu passar els 20 anys restants de la seva vida en diversos hospitals psiquiàtrics. Morí l'any 1935 a l'hospital psiquiàtric Villejuif de París. Actualment, les seves despulles descansen al Panteó Komitas, a Erevan, Armènia, país on és considerat un heroi nacional.

## Biografia
### Infantesa

Soghomon Soghomonian nasqué el 26 de setembre de 1869 a Kütahya, una ciutat situada a l'oest d'Anatòlia, en temps otomans. Els seus avantpassats provenien de Gogtn, a l'actual Nakhtxivan, que van abandonar al segle xvii. La mare de Soghomon, Tagui, teixidora de catifes, destacava per les seves habilitats musicals, i el seu pare, Gevorg, sabater, havia compost algunes cançons en turc i tenia una bona veu. La seva mare va morir quan tenia menys d'un any d'edat, i, a causa de les obligacions de l'ofici del seu pare, va ser la seva àvia qui va cuidar d'ell. A l'edat de set anys va començar l'escola, i més tard va ser enviat a Bursa pel seu pare, que volia assegurar-se que el jove Soghomon continués la seva educació, però no se n'ensortí i quatre mesos més tard va tornar a casa. Als onze anys es va quedar orfe, en morir el seu pare. El 1881, el sacerdot de Kütahya, G. Dertsakyan, va marxar a Edjmiatsín (en aquell moment anomenat Vagarshapat, centre espiritual d'Armènia i la seu del catolicós) per ser ordenat bisbe. A petició del catolicós Gevorg IV, Dertsakyan va emportar-se amb ell a Soghomon perquè estudiés cant litúrgic al seminari d'Edjmiatsín, ja que, tot i tenir només 12 anys, el noi destacava per la seva excepcional veu de soprano.

## Referències

* 1 2 3 «Biography of Komitas». Virtual Museum of Komitas.(anglès)
* 1 2 3 4 5 «La doble muerte de Komitas Vardapet». El País, 12-09-2015.(castellà)
* 1 2 3 «Komitas (Soghomon Soghomonian), Pioneer of ethnomusicology; Creator of Armenian National School of Music». Aurora Prize. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 20 gener 2017].(anglès)
* ↑ «Komitas Vardapet, forgotten folk hero». The Guardian, 21-04-2011.(anglès)
* ↑ «Komitas is a hero in Armenia:Krzyzstof Penderecki». Armenpress, 26-01-2016.(anglès)
* 1 2 «Years of study». Virtual Museum of Komitas.(anglès)
# Intractable

Intractable (títol original en francès, Intraitable) és un telefilm dramàtic francès dirigit per Marion Laine, emès el 23 de febrer de 2021 a RTS Un per Swiss Radio Television i l'1 de març a France 2. S'ha doblat i subtitulat al català.
És l'adaptació lliure de la vida d'Emmanuel Giboulot i un judici molt difós el 2014.
El rodatge va tenir lloc l'octubre de 2020 a la regió de Beaune (Costa d'Or). També es van rodar escenes als pobles de Semur-en-Auxois, Santenay, Cheilly-lès-Maranges, entre d'altres.

## Sinopsi

El Gabriel, un viticultor senzill i discret, es nega a complir amb un decret que l'obliga a tractar preventivament la seva vinya amb pesticides. Aquesta negativa el condueix a una espiral judicial que sacsejarà la seva vida professional i sentimental i el transformarà en un denunciant.

## Repartiment

* Fred Testot: Gabriel
* Zineb Triki: Loubna
* Elodie Frenck: Astrid
* Laurent Bateau: mestre Boisseau
* Patrick Timsit: Pierre
* Vanessa David: Karine
* Satya Dusaugey: Arnaud Bricourt

## Referències

* ↑ «Intractable». Goita què fan, ara!. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ «Retour sur : Emmanuel Giboulot, le viticulteur qui refusait les pesticides» (en francès). www.france3-regions.francetvinfo.fr, 11-06-2020. [Consulta: 4 març 2021].
* ↑ «Fred Testot débute le tournage d'Intraitable, téléfilm destiné à France 2.». [Consulta: 12 octubre 2020].
* ↑ Laurent Guillaumé. «Cheilly les Maranges, sous les feux des projecteurs ! Intraitable sera diffusé le 1er mars sur France 2». info-chalon.com. [Consulta: 17 février 2021].
# Faraó (joc d'atzar)

El Faraó és un joc d'atzar i contrapartida. L'objectiu és endevinar el valor de la carta que serà descoberta. Els elements de joc són una baralla de naips francesos, un tapet on hi ha representades totes les cartes d'un mateix pal i un abacus o comptador de cartes.

## Història

El joc del faraó va ser molt popular arreu d'Europa durant el segle xviii. Diverses obres literàries i artístiques recullen escenes amb partides de faraó, per exemple: La dama de piques (Txaikovski, basada en el conte homònim d'Aleksandr Puixkin), Afortunat en el joc de E.T.A. Hoffmann o en les memòries de Giacomo Casanova. Al segle xix aconseguí convertir-se en un dels jocs més típics dels salons de llunyà oest americà.
El faraó va ser prohibit per Felip V el 1720, tot i així hi ha referències de locals de la ciutat de Barcelona on encara s'hi podia jugar durant la primera meitat del segle xx.

## Regles

L'objectiu del joc és encertar el rang de les cartes; els pals no compten en aquest joc. Per tal de fer-ho, els jugadors emplacen llurs postes damunt les cartes representades sobre el tapet. Una mateixa fitxa pot jugar a una sola carta o en combinació amb altres segons la seva disposició sobre el tapet. Després, el crupier destapa dues cartes: la primera va a parar a la bassa perdedora i la segona a la bassa guanyadora. El crupier recull totes les fitxes que hi ha sobre la carta perdedora i paga totes les apostes guanyadores. Totes les apostes es paguen per igualtat (1 a 1). Les fitxes que resten sobre les altres cartes segueixen jugant a la següent partida. En cas que les dues cartes tirades siguin del mateix rang hi ha empat i la banca cobra la meitat del valor de totes les apostes fetes sobre aquella carta.
És costum que la primera carta de la baralla es cremi (no juga). Així la darrera mà de la partida té tres cartes. Els jugadors aposten aleshores a endevinar l'ordre en què apareixeran les cartes. Les apostes guanyadores es multipliquen per quatre.
Viccionari
# 1572

El 1572 (MDLXXII) fou un any de traspàs de l'edat moderna

## Esdeveniments

* 24 d'agost, París, Massacre del dia de Sant Bartomeu
* 2 d'octubre, Mechelen (Països Baixos espanyols), comença el saqueig anomenat «Fúria espanyola» que va durar fins al 5 d'octubre
* Pierre de Ronsard publica La Franciade i Luís de Camões, Os Lusíadas
* Giuseppe Arcimboldo pinta Estiu
* Fundació de l'Escola Espanyola d'Equitació (Viena)
* Aprovació de l'Orde Hospitalari de Sant Joan de Déu
* Rafael Bombelli usa els nombres imaginaris per resoldre equacions
* Comença el pontificat de Gregori XIII
* 3 de desembre, comença el Setge de Haarlem en el marc de la Guerra dels Vuitanta Anys
* Cau Vilcabamba, últim refugi dels inques davant la conquesta espanyola
* Els jesuïtes arriben a Mèxic

## Naixements

* 28 de gener, Dijon: Jeanne-Françoise Frémiot de Chantal, religiosa i santa francesa, fundadora de l'Orde de la Visitació (m. 1641).
* Schwäbisch Hall: Erasmus Widmann, compositor i musicògraf.
* Segimon Bathory, voivoda de Transsilvània (1581-1594, 1594–1598 i 1601–1602).
* Ben Jonson, dramaturg i poeta anglès.
* John Donne, metafísic anglès.
* Szamotuły: Wacław Szamotulski, compositor polonès.
* Japó: Izumo no Okuni, creadora del teatre kabuki (m. c. 1611).

## Necrològiques

* 1 de maig, Roma, Estats Pontificisː papa Pius V (n. 1504).
* 5 de juliol, Pequín, Xina: Zhu Zaihou, Emperador Longqing de la Dinastia Ming (n. 1537).
* 25 de juliol, Safed, Palestinaː Isaac Lúria (n. 1534).
* 20 d'agost, Manila, Filipinesː Miguel López de Legazpi (n. 1502).
* 24 de setembre, Cusco, incanat de Vilcabambaː Túpac Amaru I (n. 1545).
* 30 de setembre, Roma, Estats Pontificisː Francesc de Borja (n. 1510).
* 24 de novembre, Edimburgh, Escòciaː John Knox (n. c. 1514).

## Referències

* ↑ Weinberg, Bernard, ed., French Poetry of the Renaissance, Carbondale, Illinois: Southern Illinois University Press, Arcturus Books, 1974
* ↑ Orozco Linares Orozco L., Fernando Orozco, Fechas históricas de México, Panorama Editorial, 1992
* ↑ «Sainte Jeanne Françoise Frémiot de Chantal...» (en anglès). Find a Grave. [Consulta: 4 desembre 2021].
* ↑ Masini, Antonio. Bologna perlustrata (en italià). vol. 3, 1666.
* ↑ Duteil, Jean-Pierre.. La Dynastie des Ming. París: Ellipses, 2016. ISBN 978-2-340-01199-1.
# Dennis Cooper

Dennis Cooper (Pasadena, Califòrnia, 1953) és un escriptor estatunidenc. La violència, el sexe (especialment l'homosexual), la misèria humana i l'adolescència són alguns dels tòpics que tracta la seva obra.

## Biografia

Dennis Cooper és un novel·lista i poeta. Va néixer el 10 de gener de 1953 i va créixer al sud de Califòrnia, a les ciutats de Covina i Arcadia. Les seves primeres incursions en els llibres es van centrar en la lectura d'autors com Rimbaud, Verlaine, De Sade i Baudelaire. En la seva adolescència, aquests autors el van inspirar a escriure els seus primers poemes i contes. Cooper era un outsider i el líder d'un grup de poetes, punks, stoners i escriptors. Després de l'escola secundàri,a va assistir al Pasadena City College i, més tard, al Pitzer College.
En 1976, va fundar la revista Little Caesar Magazine and Press, que va dirigir fins a 1982 i va comptar amb la col·laboració de Brad Gooch, Amy Gerstler, Elaine Equi, Tim Dlugos, Joe Brainard i Eileen Myles, entre d'altres. El 1985 es va traslladar a Amsterdam durant dos anys i mig, on va començar el seu projecte de deu anys, el cicle George Milers, una seqüència interconnectada de cinc novel·les. Dennis Cooper reparteix el seu temps entre Los Angeles i París.

## Novel·les

El cicle George Milers inclou les novel·les Closer, Frisk, Try, Guide i Period. A Try, de 1994, mostra el caòtic món de Ziggy, on Cooper desplega el món d'un jove obsessionat amb el seu millor amic, cançons de Hüsker Dü i els vaivens emocionals producte de les constants tortures que li sotmet el seu pare. En aquesta novel·la identifiquem la postura de Cooper quant al tema dels matrimonis homosexuals. El protagonista de la novel·la és fill adoptiu d'un matrimoni homosexual divorciat. Un és crític de rock i un altre construït a partir d'una difusa identitat violenta, sàdica i animalesca. En aquesta novel·la diverses organitzacions LGBT van acusaa Dennis Cooper d'homòfob en retratar el matrimoni gai com un rotund fracàs social.
Les seves novel·les posteriors són My Loose Thread, The Sluts i God Jr. Altres obres inclouen les col·leccions de contes curts Wrong i Ugly Man, els poemaris The Dream Police i The Weaklings, així com la recent Smothered in Hugs: Essays, Interviews, Feedback, and Obituaries.
La seva última novel·la és The Marbled Swarm. Novel·les com a Closer, Frisk o Try estan protagonitzades per personatges homosexuals foscos que es recreen en el seu sofriment. Les drogues formen part essencial, on els personatges viuen en un absolut món que ja no senten. Aquesta cruesa és per a molts part de l'encant de la seva literatura.

## Referències

* ↑ Dennis Cooper Chueca.com

## Enllaços externs

* Dennis Cooper - Lloc web oficial
# 1593
## Esdeveniments
### Països Catalans

* Finalitza el mandat de Jaume Caçador i Claret com a President de la Generalitat de Catalunya.
* Finalitza el mandat de Pere de Tamarit i de Salbà com a Conseller en Cap de Barcelona.
* Es funda el Jardí botànic de Montpeller, degà dels jardins botànics de França.

### Resta del món

* Comença la construcció de la fortalesa de Jagmanpur per ordres de Jagman Shah Judeo.
* Miquel el Valent ascendeix a Voivoda de Valàquia.

## Naixements
### Països Catalans

* Piera: Joan Orpí i del Pou, darrer conqueridor de Veneçuela i administrador espanyol.

### Resta del món

* 29 de gener, Pàvia (Itàlia): Giacomo Rho, jesuïta italià, matemàtic, missioner a la Xina (m. 1638).
* 13 de març, Vic-sur-Seille: Georges de La Tour, pintor barroc del Ducat de Lorena.
* 3 d'abril, Montgomery, Powys, Gal·les: George Herbert, prevere anglicà gal·lès, poeta en anglès. És venerat com a sant per l'anglicanisme i el luteranisme (m. 1633).
* 19 de maig, Anvers: Jacob Jordaens, pintor barroc flamenc.
* 8 de juliol, Roma: Artemisia Gentileschi, pintora caravaggista italiana (m. vers el 1654).
* 9 d'agost Izaac Walton, escriptor anglès representatiu de la literatura de la Restauració anglesa. The Compleat Angler fou la seva obra més reeixida.
* Culemborg Anthonie van Diemen, administrador colonial neerlandès que va contribuir a consolidar el domini holandès a l'Extrem Orient.
* Laon: Louis Le Nain, pintor francès del Barroc.
* Claudia Rusca, compositora, cantant i organista italiana.

## Necrològiques
### Països Catalans

* Lluís de Cardona i Sunyer, Baró de Sant Mori.

### Resta del món

* 27 de maig, Alcalá de Henares (Espanya): Alonso Sanchez (jesuïta), jesuïta espanyol, missioner a Mèxic, Filipines i a la Xina (n. 1545).
* 30 de maig, Deptford (Anglaterra): Christopher Marlowe, dramaturg, poeta i traductor de l'època elisabetiana (n. 1564).
* 25 de juny: Michele Mercati, científic que va tenir cura del Jardí Botànic del Vaticà sota els papes Pius V, Gregori XIII, Sixt V, i Climent VIII.
* 1593, (Xina): Li Shizhen, metge, farmacòleg i erudit xinès de la Dinastia Ming (n. 1517).
* Muzaffar Shah III Gudjarati, darrer sultà de Gujarat.
* Giuseppe Arcimboldo, pintor italià, conegut per les seves representacions manieristes del rostre humà a partir de flors, fruites, plantes, animals o objectes.

## Referències

* ↑ Universalis, Encyclopaedia.. Dictionnaire des litteratures de langue anglaise : (les dictionnaires d'universalis).. [Place of publication not identified]: Primento Digital Publishi, 2015. ISBN 2-85229-136-3.
* ↑ «Artemisia Gentileschi | enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ Vermander, Benoît, 1960- .... Les jésuites et la Chine : de Matteo Ricci à nos jours. Bruxelles: Lessius, impr. 2012. ISBN 978-2-87299-225-6.
* ↑ «Christopher Marlowe | English writer» (en anglès). [Consulta: 31 maig 2020].
* ↑ Duteil, Jean-Pierre.. La Dynastie des Ming. París: Ellipses, 2016. ISBN 978-2-340-01199-1.
# Deodat (bisbe de Barcelona)

Deodat o Deusdedit fou bisbe de Barcelona des de 1010 fins al 1029. Era ardiaca de Barcelona quan fou nomenat bisbe en substitució d'Aeci que hauria mort abans del setembre de 1010. Deodat ja ocupava de seu al novembre d'aquell any tal com consta en un document de confirmació de bisbes i comtes sobre les dotacions de la Canònica per al bisbe d'Urgell on consta un prelat anomenat Deusdedit Barchinonensis. Tanmateix aquesta data podria ser controvertida, ja que consta com a bisbe de Vic Borrell que hauria començat fins al 1011. Deodat era fill de Bonucio i Senegonda, que tingueren altres cinc fills, anomenats Amate, Ralambaldo, Ismardo, Isuardo i Reynardo. Un oncle seu anomenat Seniofredo, era ardiaca de Barcelona i Deodat el succeí com a ardiaca de Barcelona i n'heretà una casa amb jardí i vinya prop del port de Barcelona, propietat que fou venuda a la infanta Ermengarda, filla del comte Borrell, per Deodat el 19 de desembre del 1014. Deodat prosseguí la promoció de la Canònica de la Santa Creu i Santa Eulàlia, endegada pel seu antecessor Aeci. L'any 1021 es consagrà l'església de Sant Pere de Roda, concorrent alguns prelats, tot i que Deodat no hi assistí personalment, accedí i confirmà la consagració així com l'amenaça d'excomunió contra els que usurpaven els béns de l'església. L'any 1023 Deodat donà llicència a Guislabert, que succeiria a aquest en el càrrec de bisbe, per a la construcció de l'església de Sant Cugat en el lloc del forn on fou llançat Sant Cugat. Aquesta llicència fou confirmada pel Papa Joan XIX, l'arquebisbe de Narbona Guifré entre d'altres. L'any 1027 se sostingué un sínode a Vic al que assistiren Deodat, l'arquebisbe de Narbona Guifré, Guadallo de Girona, Melio d'Urgell, Oliba de Vic, contra els usurpadors dels béns eclesiàstics i de resultes d'aquest el Comte Berenguer restituí les rendes episcopals, particularment els termes d'Egara i Terrassa. En un altre document consta la donació dels comtes Berenguer i la seva segona muller Guisla de Lluçà, el monestir de les Puel·les i l'església de Sant Sadurní, al bisbat.

## Bibliografia

* Enrique Flórez, España Sagrada, tom XXIX, p. 211-218 (castellà)
# Yomango

Yomango és el nom d'un moviment artístic i una marca no comercial basat en el furt a empreses multinacionals que va néixer a Barcelona l'any 2002 com una comunitat informal destinada a difondre pràctiques de desobediència civil. El moviment té un branding inspirat amb la marca de roba Mango, de la qual pren el nom i utilitza la mateixa tipografia.
La primera actuació artística i la més notòria va consistir en una acció massiva de furt de roba d'una botiga del grup Inditex. Va consistir en una mena de desfilada en què els actors d'una passarel·la de moda improvisada es van posar roba de la botiga. La proposta es va relacionar amb el moviment europeu contra la precarietat laboral i social. Els seus comunicats se signaven sota el pseudònim col·lectiu Luther Blissett.

## Història

Yomango s'inspira en l'auge i èxit de propostes artístiques contraculturals anteriors, des del Youth International Party (Yippies) fins al llibre Steal This Book d'Abbie Hoffman.
El branding de Yomango es basa en la idea de l'apropiació d'objectes, eslògans i «estils de vida» d'altres multinacionals (en aquest cas, empreses reals), obviant els legítims drets de propietat. Analitzant el furt a comerços, la intenció de Yomango és l'adquisició d'una manera de vida que transgredeixi l'obligatorietat legal de pagar pels béns obtinguts com una tàctica de reapropiació directa i redistribució de la riquesa. Pel que fa a la propietat intel·lectual, és comú que el moviment Yomango s'apropiï eslògans d'altres empreses multinacionals. Destaquen especialment els populars lemes Porque yo lo valgo (de l'empresa L'Oréal) i Hay cosas que el dinero no puede comprar. Para todo lo demás, Yomango (de Mastercard).
El col·lectiu Yomango de Madrid va publicar el Libro rojo de Yomango i el Libro morado de Yomango, els quals són uns manuals que detallen amb humor com procedir al furt i donen arguments per als yomangantes. El grup de Barcelona es va centrar en mantindre operatiu un fòrum perquè els yomangantes resolguessin i debatessin els seus dubtes ètics i tècnics i generar noves «franquícies» de la marca Yomango a altres països amb què els integrants tinguessin relació. El lloc web yomango.net es va congelar oficialment el 7 de juliol de 2007 i va passar des d'aquell moment a ser un centre de documentació.

## Referències

* ↑ Eror, Aleks. «Yomango es el movimiento del robo ideológico de Barcelona» (en castellà), 29-04-2013. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 Álvarez-Blanco, Palmar. «Yomango o cómo hacer literal el deseo capitalista» (en castellà). CTXT, 19-12-2018. [Consulta: 14 febrer 2025].
* 1 2 «¿Qué fue de Yomango?». transversal.at, 2008. [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ «"Yomango"», 2008. [Consulta: 14 febrer 2025].

## Vegeu també

* Anticonsumisme
* Culture jamming
* Il·legalisme
* Sabotatge
# Iñigo Herrera Martínez de Campos

Iñigo Herrera Martínez de Campos (Madrid, 12 d'agost de 1950) és un empresari, polític i advocat espanyol, diputat al Congrés dels Diputats en la III, VII i VIII legislatures.
És fill del marquès de Viesca de la Sierra. Llicenciat en dret, el juliol de 1976 es va casar amb Beatriz Sainz de Vicuña Bemberg, filla del baró de Las Torres. Ha estat administrador de les empreses Al Air Liquide, Cargo Control, Abadol i Sociedad Ibérica de Cartera, entre d'altres. Ha estat tresorer del Partido Popular i president de l'Agrupació Madrilenya del Partit.
Ha estat diputat pel PP per la província de Madrid a les eleccions generals espanyoles de 1986 i per la província d'Alacant 2000 i 2004, però deixà l'escó el 2006 i fou substituït per Amparo Ferrando Sendra. Fou secretari segon de la Comissió Mixta d'afers exteriors (1986-1989). secretari segon (2000-2004) i vicepresident segon (2004-2006) de la Comissió Mixta per a la Unió Europea.

## Refearències

* ↑ Enlace Herrera Martínez Campos - Sainz de Vicuña, ABC, 11 de juliol de 1976
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.277. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, III Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, VII Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, VIII Legislatura
# 1611
## Naixements

* 6 de febrer - Pequín: Emperador Chongzhen, setzè i últim emperador de la Dinastia Ming de la Xina (m. 1644).
* 4 de maig -Roma: Carlo Rainaldi, arquitecte italià del període Barroc (m. 1691).

## Necrològiques
### Països Catalans

* Agost - Barcelona (el Barcelonès): Antoni Clarassó i Terès, vicari general de l'arquebisbat de Tarragona.

### Món

* 5 de març - Mimasaka (Japó): Shimazu Yoshihisa, samurai (n. 1533).
* Japó: Izumo no Okuni, creadora del teatre kabuki (n. c. 1572).

## Referències

* ↑ Duteil, Jean-Pierre.. La Dynastie des Ming. París: Ellipses, 2016. ISBN 978-2-340-01199-1.
* ↑ «RAINALDI, Carlo in "Dizionario Biografico"» (en italià). Arxivat de l'original el 2020-01-29. [Consulta: 28 maig 2020].
# Torre de l'Ametlla de Casserres

La Torre de l'Ametlla de Casserres és un edifici de la Colònia Monegal, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Història

Va ser construïda cap a finals del segle xix i fou abandonada el 1966, quan la fàbrica tancà les portes. A la dècada del 1970 fou adquirida per un particular, que la va restaurar novament com a habitatge. Com les altres torres de colònies tèxtils, no era la residència habitual dels amos, que vivien a Barcelona, sinó que era el lloc on s'instal·laven en els seves visites a la colònia, però era sobretot un símbol del seu estatus econòmic i social davant dels seus treballadors.

## Descripció

Construïda damunt la roca en una zona que domina tot l'espai de la colònia, s'inspira en els castells centreeuropeus, i respira una forta influència nòrdica, lluny de l'estil propi de la comarca. De planta quadrada als quatre vents, consta de planta baixa dos pisos, el segon dels quals és una mansarda sota una coberta de pissarra, on originàriament hi havia les habitacions del servei.
A la façana nord-oriental hi ha adossada una torre de planta circular i teulada cònica, que engloba l'escala de cargol. La façana principal està orientada a migdia, amb una gran porxada d'arcs de mig punt, i el parament és de pedra encoixinada deixat a la vista. El conjunt és tancat per un mur perimetral.

## Vegeu també

* Mare de Déu del Roser de l'Ametlla de Casserres
* Palau Meca

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torre de la Colònia Monegal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 «Torre de l'amo de la colònia de l'Ametlla de Casserres». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.