OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Federació de Futbol de Samoa

La Federació de Futbol de Samoa, també coneguda per les sigles FFS (en anglès: Football Federation Samoa) és l'òrgan de govern del futbol a l'estat independent de Samoa. La FFS va ser fundada l'any 1968 i, l'any 1986, va afiliar-se a la Confederació de Futbol d'Oceania (OFC) i a la Federació Internacional de Futbol Associació (FIFA).
Anteriorment s'havia conegut amb les sigles SFSF (en anglès: Samoa Football Soccer Federation), però el juny de 2008, la FIFA va crear una comissió normalitzadora en considerar que els deutes pendents i la crítica situació econòmica de la SFSF posaven en perill la seva continuïtat. El futbol samoà es va reinventar amb un nou nom (FFS) i un nou logotip.
El 19 de març de 2011 es va celebrar un històric congrés que donava per finalitzat el procés de normalització amb l'elecció d'un nou president i un nou consell executiu.
La FFS és la responsable d'organitzar el futbol de totes les categories, incloses les de futbol femení, futbol sala, futbol platja i l'equip nacional absolut o Selecció de futbol de Samoa (en anglès: Samoa national futbol team).
La principal competició de lliga és la Samoa National League. Va ser creada el 1979 i la disputen dotze equips. El guanyador accedeix al grup de classificació per a la Lliga de campions de l'OFC.
El 2010, es va crear la Samoa Cup, que és la competició anual per eliminatòria directa entre els principals clubs de Samoa. Des de 1997 a 2010 la competició de copa s'havia disputat amb altres denominacions.

## Referències

* ↑ «Football Federation Samoa» (en anglès). Web Oficial OFC. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Samoa» (en anglès). Web Oficial FIFA. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2020. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «La FIFA crea una comisión de normalización en la AF de Samoa» (en castellà). FIFA, 12-06-2008. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2019. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Football Federation Samoa (FFS) was founded in 1968» (en anglès). Samoa Football. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Samoa» (en anglès). National Football Teams. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ Schöggl, Hans. «Samoa - List of Champions» (en anglès). rsssf, 13-12-2018. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ «Believe to achieve, Kiwi FC is back!» (en anglès). Samoa Football, 23-01-2019. [Consulta: 2 setembre 2019].
* ↑ Schöggl, Hans. «Samoa - List of Cup Winners» (en anglès). rsssf, 28-08-2018. [Consulta: 2 setembre 2019].
# La patrulla increïble

La patrulla increïble (originalment en castellà, Los ilusionautas) és una pel·lícula peruanoestatunidenca d'animació, aventura i familiar de 2012, dirigida per Eduardo Schuldt, escrita per Kathy Pilon i Abraham Vurnbrand. El repartiment de veus original està conformat per Moisés Suárez, Moisés Iván Mora, Julio Morín i Christopher Lloyd, entre d'altres. Realitzada per Aronnax Animation Studios i Televix Entertainment, la pel·lícula es va estrenar el 26 de gener de 2012. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Succeeixen esdeveniments estranys a França. Tots els herois de les obres de Jules Verne ara prenen vida i comencen a provocar caos i danys. Només un grup de quatre nens enginyosos poden solucionar el problema.

## Referències

* ↑ «La Patrulla Increíble». lavanguardia.com. [Consulta: 24 setembre 2022].
* ↑ «La Patrulla Increíble (2012)». themoviedb.org. [Consulta: 24 setembre 2022].
* ↑ «La patrulla increïble». FilminCAT. [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ «La patrulla increïble». Desdelsofà.cat. [Consulta: 9 desembre 2022].
* ↑ «Los ilusionautas» (en anglès). imdb.com. [Consulta: 24 setembre 2022].
# Leonardo Sbaraglia

Leonardo Sbaraglia (Buenos Aires, 30 de juny de 1970) nom artístic de Leonardo Máximo Sbaraglia és un actor argentí. És conegut pels seus treballs de gran versatilitat en la cinematografia i televisió argentines i hispanes, i durant la seva extensa trajectòria ha rebut diversos premis a la seva diversa tasca. És un dels actors argentins que ha treballat a Hollywood.
Entre els seus films més destacats es troben La noche de los lápices, Caballos salvajes, Plata quemada, Intacto, Salvador (Puig Antich) i Diari d'una nimfòmana, entre d'altres.
Sbaraglia ha estat guanyador, per actuacions televisives i cinematogràfiques, de diversos premis com ara: dos Martín Fierro, un premi Goya, i nominacions al Còndor de Plata i Emmy Award, entre d'altres.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1986 | La Noche de los lápices | Daniel | |
| 1993 | Copyright | | |
| 1993 | Tango feroz: la leyenda de Tanguito | Pedro | |
| 1994 | Fuego gris | | |
| 1995 | Fotos del alma | | |
| 1995 | No te mueras sin decirme adónde vas | Pablo | |
| 1995 | Caballos salvajes | Pedro | |
| 1996 | Carlos Monzón, el segundo juicio | | |
| 1996 | Besos en la frente | Sebastián Miguez | |
| 1997 | Cenizas del paraíso | Pedro Makantasis | |
| 1998 | Bajamar | | |
| 1998 | Vendado y frío | | |
| 2000 | Plata quemada | El Nene | |
| 2001 | Intacto | Tomás | Goya al millor actor revelació |
| 2002 | En la ciudad sin límites | Victor | |
| 2002 | Nowhere | Paolo Brandi | |
| 2002 | Deseo | Pablo | |
| 2003 | Utopía | Adrián | |
| 2003 | Carmen | José | |
| 2003 | Cleopatra | Carlos | |
| 2004 | La puta y la ballena | Emilio | |
| 2004 | La mitad negada | | |
| 2005 | Oculto | Alex | |
| 2006 | Salvador (Puig Antich) | Jesús | Nominació − Goya al millor actor secundari |
| 2006 | De bares | | |
| 2007 | Concursante | Martín Circo Martín | |
| 2007 | El rey de la montaña | Quim | |
| 2008 | Violanchelo | Dr. Márquez | |
| 2008 | Santos | Arturo Antares | |
| 2008 | Diario de una ninfómana | Jaime | |
| 2009 | Las viudas de los jueves | Ronnie | |
| 2009 | El corredor nocturno | Lopez | |
| 2010 | Sin retorno | Federico Samaniego | |
| 2011 | El campo | Santiago | |
| 2011 | Vaquero | Alonso | |
| 2012 | Llums vermells | Leonardo Palladino | |
| 2012 | Restos | Daniel | |
| 2014 | Wild Tales | Damián Szifrón | |
| 2014 | Aire libre | Manuel | |
| 2014 | Choele | Daniel | |
| 2016 | Cinco segundos antes de morir | | |
| 2016 | Al final del túnel | Joaquín | |
| 2016 | Nieve negra | | |
| 2016 | Sangre en la boca | | |
| 2016 | El otro hermano | | |
| 2024 | Puan | | |

## Referències

* ↑ «Sbaraglia Leonardo Máximo». [Consulta: 21 setembre 2021].
* ↑ EFE. «Leonardo Sbaraglia recibió el premio Goya como actor revelación». lanacion.com, 02-02-2002. [Consulta: 3 novembre 2009]. «El argentino se llevó el galardón español por su papel en la película Intacto»
* ↑ Candidatos Premio Goya 2015 a Mejor película premiosgoya.academiadecine.com
* ↑ «Clara Lago llega 'Al final del túnel' con Leonardo Sbaraglia: "El género más difícil es la comedia"» (en castellà). La Vanguardia, 08-08-2016 [Consulta: 15 agost 2015].
# Leopoldo-Eulogio Palacios Rodríguez

Leopoldo-Eulogio Palacios Rodríguez, (Madrid, 31 de gener de 1912 - Madrid, 22 de novembre de 1981) fou un pensador, poeta i professor universitari espanyol.

## Biografia

Era fill del professor de Dret, diputat a Corts pel Partit Reformista i diplomàtic Leopoldo Palacios. Va estudiar batxillerat a l'Institut-Escola i continuà els seus estudis en la Facultat de Filosofia de la Universitat de Complutense de Madrid. Va viatjar per França i per Suïssa.
Va col·laborar a Acción Española, la revista i societat cultural fundada per Ramiro de Maeztu en 1931 per la qual hi col·laboraren pensadors conservadors força destacats com José Calvo Sotelo, Víctor Pradera Larumbe, José María Pemán, Rafael Sánchez Mazas o Ernesto Giménez Caballero entre molts altres.
L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a Madrid. Perseguit pels milicians republicans, va emmalaltir i va haver de marxar a l'exili.
Després de la guerra, va obtenir una càtedra d'institut i després, en 1944, la càtedra de Lògica a la Universitat de Madrid. En 1948 dirigeix la revista mensual de pensament Finisterre, en la seva Segona Època, en la que hi van col·laborar Gregorio Marañón, Gerardo Diego, Cela, D'Ors o José Antonio Muñoz Rojas, entre d'altres. El seu pensament es mou en la línia de la filosofia aristotèlica i de la teologia agustiniana de Sant Tomàs d'Aquino.

## Obres

* La prudencia política.
* El mito de la nueva cristiandad.
* Don Quijote y la vida es sueño.
* Filosofía del saber.
* El juicio, el ingenio y otros ensayos.
* Salutación y otros poemas.
* Palacios, Leopoldo-Eulogio. Filosofía del saber. Encuentro. ISBN 978-84-9055-000-7.

## Distincions

* Membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques des de 1952.
* Professor convidat de la Universitat Laval de Quebec.

## Referències

* Diari ABC, 24 de novembre de 1981, Necrològica, In Memoriam, d'Antonio Millán Puelles
* El análisis y la síntesis. Prólogo de José Miguel Gambra. Encuentro, 2005 ISBN 8474907578 i ISBN 9788474907575
# Les desaparegudes

Les desaparegudes (originalment en anglès, My Daughter Is Missing) és un thriller estatunidenc del 2017, dirigit per Tamar Halpern. És protagonitzada per Miranda Raison, Emmett J. Scanlan, Sophie Robertson i Jovana Stojiljković, entre d'altres. Ha estat doblada al català.
En la relat de la pel·lícula, la Sara aprofita que la seva filla estudia a Belgrad per participar en un congrés de ciberseguretat, tema sobre el qual és especialista. La seva filla, la Karissa, se'n va de festa de nit a ballar a les discoteques de la ciutat. En una discoteca, a ella i a la seva companya de pis, la Lara, les segresten uns traficants de blanques. Però abans, la Karissa té temps de trucar a la seva mare. La Sara, que al congrés ha conegut un policia local, l'Stefan, es posa a buscar la seva filla i la seva amiga. La policia no sols no l'ajuda, sinó que li posa tota mena d'impediments perquè busqui la seva filla. Tot i això, un detectiu privat, antic policia, l'Alek, que es dedica precisament a buscar noies desaparegudes, ajuda la Sara. Entre tots dos, i gràcies a les habilitats informàtiques de la Sara, que anteriorment havia sigut hacker, aconsegueixen salvar la Karissa.

## Referències

* ↑ «Les desaparegudes». ésAdir. [Consulta: 8 juny 2022].
* ↑ Serrano, Patrick. «My Daughter is Missing (2017 Lifetime)» (en anglès americà), 22-06-2017. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «My Daughter Is Missing (2017)». [Consulta: 12 març 2022].
# Liebes Kind

Liebes Kind és una minisèrie de televisió alemanya del 2023 basada en la novel·la homònima de Romy Hausmann. Formada per sis episodis, Isabel Kleefeld i Julian Pörksen van ocupar-se del guió i la direcció. S'ha subtitulat al català.

## Repartiment

| Paper | Intèrpret |
| Jasmin Grass "Lena" | Kim Riedle |
| Hannah | Naila Schuberth |
| Jonathan | Sammy Schrein |
| Aida Kurt | Haley Louise Jones |
| Gerd Bühling | Hans Löw |
| Matthias Beck | Justus von Dohnányi |
| Infermera Ruth | Birge Schade |
| Ines Reisig | Seraphina Maria Schweiger |
| Karin Beck | Julika Jenkins |
| Dr. Hamstedt | Özgür Karadeniz |
| Sven | Juri Senft |
| Lars Rogner | Christian Beermann |

## Producció

La sèrie està basada en la novel·la homònima de Romy Hausmann. Hausmann, entre d'altres, va participar en la sèrie, inspirant-se en el segrest de Natascha Kampusch. El dos vegades guanyador de l'Oscar Gustavo Santaolalla i Juan Luqui van ser els responsables de la banda sonora.

### Rodatge

El rodatge va tenir lloc a Alfter i Bonn, entre altres llocs. L'editorial del diari General-Anzeiger a Bonn va servir com a comissaria de policia, i la Universitat Alà de les Arts i les Ciències Socials d'Alfter va ser l'escenari de la llar d'infants.

## Estrena

Els sis episodis es van estrenar a Netflix el 7 de setembre de 2023.
Durant les dues primeres setmanes, va ser la sèrie en llengua no anglesa més vista a Netflix i va estar al top 10 de sèries en més de 90 països.

## Referències

* ↑ Kaever, Oliver «(S+) Netflix-Serie »Liebes Kind«: Krimi-Kammerspiel der Extraklasse» (en alemany). Der Spiegel, 09-09-2023. ISSN: 2195-1349.
* ↑ «"Liebes Kind": Kritik zur Psychothriller-Miniserie auf Netflix!» (en alemany), 17-09-2023. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ «Liebes Kind». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ «Netflix-Serie "Liebes Kind": Diese wahre Geschichte hat den Psycho-Thriller inspiriert» (en alemany), 15-09-2023. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Wittner, Jürgen. «„Liebes Kind“: Auf die Befreiung folgt der Horror» (en alemany), 07-09-2023. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ Velden, Maike. «Bestseller-Verfilmung „Liebes Kind“: Wo die neue Netflixserie in Bonn gedreht wurde» (en alemany), 01-09-2023. [Consulta: 25 agost 2024].
* ↑ «»Liebes Kind«: Deutsche Netflix-Serie international erfolgreich» (en alemany). Der Spiegel, 20-09-2023. ISSN: 2195-1349.
# Joan Gomis Vives

Joan Gomis Vives (Manacor, 9 d'abril de 1935 - Porto Cristo, 31 de maig de 2003). Des de ben jove es va dedicar a la pesca submarina, guanyant nombrosos trofeus i campionats:
* Campió del món 1961
* Campió Euroafricà 1964, 1966 i 1968
* Campió d'Espanya 1965, 1966, 1967 i 1974
Des de 1967 se celebra a Porto Cristo el torneig anual de pesca submarina, que porta el seu nom; Trofeu Joan Gomis. També porta el seu nom el Poliesportiu i un carrer de Porto Cristo.
Ha rebut també nombroses distincions tant a nivell nacional com local, per exemple una creu d'or al mèrit esportiu i dues de plata, la A d'or de s'Agrícola i és fill il·lustre de Manacor entre d'altres.
# Santi Malgosa i Morera

Santi Malgosa i Morera (Terrassa, 25 de juliol de 1956) és un jugador d'hoquei sobre herba terrassenc, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica. És germà del també jugador d'hoquei sobre herba i medallista olímpic Joaquim Malgosa i cosí de Joan Malgosa.
Amb 23 anys va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la competició masculina olímpica d'hoquei sobre herba. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) aconseguí guanyar un diploma olímpic en finalitzar vuitè.
A nivell de clubs jugà sempre a l'Atlètic Terrassa Hockey Club, amb qui va guanyar quatre lligues (1983, 1984, 1985 i 1986), tres Copes del Rei (1984, 1985 i 1986) i dos Campionats de Catalunya (1985, 1986).

## Referències

* ↑ «Olympedia – Santiago Malgosa». [Consulta: 10 febrer 2025].
* ↑ «Santiago Malgosa Morera | enciclopedia.cat». [Consulta: 10 febrer 2025].
# John Slocum

John Slocum o Squsachtun (fl. 1882-1890) fou un amerindi squaxin (salish) resident a la reserva Skokomish, qui el 1882 va fundar l'Indian Shaker Church, barreja de catolicisme, protestantisme i pràctiques índies. Afirmava haver mort i ressuscitat després d'una malaltia, i s'anomenaven Shakers per les convulsions que feien quan entraven en trance. Malgrat ser perseguits, es van estendre arreu de Washington, Oregon, Idaho i Colúmbia Britànica entre les tribus squaxin, klallam, quinault, Lower Chehalis, yakama, i hupa entre d'altres.
# Jorge Guillén Montenegro

Jorge Guillén Montenegro (Jerez de la Frontera, 13 de gener de 1937 - 16 d'octubre de 2023) fou un jugador de bàsquet i metge especialitzat en traumatologia. Amb 1.92 d'alçada, jugava en la posició de pivot.
Tot i néixer a Jerez de la Frontera, es crià des dels quatre anys a Saragossa. S'inicià al bàsquet a La Salle de Saragossa, i als quinze anys començà a jugar al Club Ibèria. El 1960 fitxà per l'Aismalíbar, on jugaria amb Buscató i Kucharski, entre d'altres. Després jugà durant tres anys més al Águilas Bilbao. Va ser internacional amb la selecció espanyola en tretze ocasions, 3 participant en els Jocs Olímpics 1960, en què la selecció nacional va acabar en el lloc 14è.
Després de retirar-se del bàsquet professional es va establir a Barcelona, exercint de metge especialitzat en traumatologia, ingressant el 1967 als serveis mèdics del Joventut de Badalona de la mà del directiu Daniel Fernàndez. Va ser doctor de la Penya durant 45 anys. També va ser metge de la selecció de futbol sub-21, de les seleccions absolutes de bàsquet i futbol d'Espanya i membre del Comitè de Dopatge de la UEFA. L'any 1999 va rebre la medalla de Bronze de la Reial Orde del Mèrit Esportiu, atorgada pel Consell Superior d'Esports, i l'any 2010 fou nomenat Històric del Bàsquet Català.

## Referències

* ↑ «Muere Jorge Guillén, histórico médico del Joventut y de las selecciones de baloncesto y fútbol. Leyenda del deporte español, especialista en traumatología, falleció este lunes en Barcelona a la edad de 86 años». El Periódico, 16-10-2023 [Consulta: 19 octubre 2023].
* 1 2 Arnau, Emili. 70 anys de bàsquet a Catalunya. Barcelona: Ronsel, 1994, p. 53-54. ISBN 84-88413-77-7 [Consulta: 16 juny 2018].
* ↑ «Olímpico, médico y aragonés» (en castellà). Heraldo de Aragón, 13-04-2014 [Consulta: 14 octubre 2018].
* ↑ «El decano del básquet» (en castellà). El Periódico de Aragón, 06-08-2004 [Consulta: 16 juny 2018].
* ↑ «Jorge Guillén Montenegro». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Espín, Manuel «El doctor Guillén, un galeno olímpico» (en castellà). Mundo Deportivo, 04-12-1988 [Consulta: 16 juny 2018].
# Josep Canals i Gordó

Josep Canals i Gordó (1876 - Barcelona, 13 de setembre de 1935) va ser un empresari teatral, administrador de diversos teatres catalans (Romea, Espanyol i Novetats) des del 1916 fins a la seva mort el 1935, així com pintor aficionat, especialment de paisatges i retrats.

## Biografia

Administrador del Teatre Romea, va passar a ser-ne l'empresari des del 1916. Posteriorment, va programar també en el Teatre Espanyol i el Teatre Novedades, tots de Barcelona.
Va impulsar el teatre català i va estrenar obres de Josep Maria Folch i Torres, Artís Gener, Àngel Guimerà, Josep Pous i Pagès i Luigi Pirandello, entre d'altres. La programació de la companyia Canals (Gran Companyia Catalana de Teatre) va abastar estils diferents com el modernisme, ja crepuscular, el noucentisme, l'alta comèdia burgesa i el teatre infantil.
En temps de la dictadura de Primo de Rivera va aconseguir mantenir la programació en català, si bé amb diversos problemes amb les autoritats governatives, que van culminar amb una multa de 1.000 ptes.
L'empresa Canals va plegar l'any 1932 i, malalt i esgotat, va morir a Barcelona el 1935, als 59 anys.

## Fons

El Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques conserva un gran volum d'obres manuscrites estrenades als teatres que dirigí i alguna documentació de tipus administratiu es troben dins els Documents Sedó. El 2008, un donatiu d'Enric de Villamore, amb correspondència i contractes d'aquests i altres teatres, complementa el fons Canals i amplia l'àmbit d'estudi de la gestió del teatre català durant les primeres dècades del segle xix.

## Referències

* ↑ Gibert, Josep M. «El teatre de bulevard en les vetllades selectes (1922-1924) de l'empresari Josep Canals». A: Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes. Miscel·lània Joaquim Molas.. 1a ed.. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010, p.165-180. ISBN 9788498832365 [Consulta: 28 gener 2014].
* ↑ Batllé i Gordó, Ramon. Quinze anys de teatre català. 1984a ed.. Barcelona: Institut del Teatre de Barcelona, 1984, p. 231. ISBN 84-297-2163-0.
* ↑ Escena digital - Josep Canals
* ↑ Biblioescènic Josep Canals
# Josep Maria Oleart i Pastor

Josep Maria Oleart i Pastor (Badalona, 11 de febrer de 1946) és un ex-entrenador i jugador de bàsquet català.
Josep Maria és un genuí producte del planter de Badalona. S'inicia en el món del bàsquet amb 8 anys al Círcol Catòlic, estant 10 anys en aquest equip badaloní fins que fitxa pel Joventut de Badalona, sent la seva primera temporada triomfal a la Penya, ja que l'equip s'alça amb la Lliga, una lliga que la va propiciar un jugador de l'Estudiantes, Emilio Segura, en l'últim segon d'un partit contra el Reial Madrid. També guanyaria una Copa del Generalíssim en l'any 1966, i 6 subcampionats. Després de 8 anys al club verd-i-negre tornà al seu club d'origen, el Círcol Catòlic, on hi va jugar 5 anys més. L'últim equip per al que va jugar va ser el Club Bàsquet Mollet, retirant-se de la pràctica activa del bàsquet en l'any 1978.
En la seva etapa d'entrenador al principi treballaria en les categories inferiors el Círcol Catòlic, on seria entrenador ajudant de Manel Comas. També va entrenar altres equips com el del Club Bàsquet Mollet, el CB Múrcia en diverses etapes, el FC Barcelona o el CB Granollers, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Espín, Manuel «JOSEP Mª OLEART: DEL “CIRCOL“ A LA “PENYA” IDA Y VUELTA» (en castellà). Mundo Deportivo, 07-09-1986 [Consulta: 13 maig 2018].
* ↑ «LEB-2/ Josep Mª Oleart, nuevo técnico del WTC Cornellà» (en castellà). Solobasket, 04-02-2003 [Consulta: 13 maig 2018].
# Josep Ramon Lluch

Josep Ramon Lluch Quilis (València, 1960) és un periodista, productor audiovisual i editor valencià.
A finals dels anys 1980 va dirigir el setmanari El Temps. A principis dels anys 1990 va ser cap de programes de Ràdio 9. Posteriorment va passar a Canal 9 on va presentar el reeixit programa Carta blanca (també anomenat «Parle vosté, calle vosté» en altres temporades), que van atènyer pics d'audiència de quasi quaranta per cent. En aquest programa es van donar a conéixer personatges com el Padre Apel·les, Bienvenida Pérez o Juan Adriansens. Anys després, va crear una productora que ha fet programes de testimonis a TVE, i a moltes televisions privades.
És director de la productora audiovisual «La Granota groga», i un dels promotors de Perifèric Edicions, segell editorial que publica entre altres Feliu Formosa, Ramon Guillem Alapont, Manel Garcia Grau, Vicenç Llorca o Josep Maria Sala-Valldaura, entre d'altres. L'editorial va rebre el Premi Josep Chulvi el 2009, pel seu suport als autors que s'expressen en valencià. És molt crític amb la política lingüística i audiovisual del govern valencià que va culminar amb el tancament de Radiotelevisió Valenciana (RTVV), després d'una «gestió desastrosa» a favor de firmes llunyanes vinculades amb el partit polític al poder, que segons ell van causar la fi de la producció valenciana pròpia. El 2013 va ser un dels promotors de la creació Uniprova, una empresa confederativa de 21 empreses de producció audiovisuals amb arrels a tot el País Valencià.

## Referències

* ↑ Castillejo, Jorge «Lluch, Josep Ramon». Diccionario del audiovisual valenciano.
* ↑ Ferrando, R. «Josep Ramón Lluch: ´Cierran Canal 9 porque no le dan valor ni a la vertebración ni a la lengua´» (en castellà). Levante, el Mercantil Valenciano, 22 novembre 2013 (2013-11-22) [Consulta: 13 juny 2014].
* ↑ Ferrando, op.cit.
* ↑ La Granota Groga Arxivat 2014-07-14 a Wayback Machine., Fitxa al web de la FAPAE, confederació de les empreses de producció audiovisual d'Espanya
* ↑ «L'acte de lliurament dels Premis Josep Chulvi reuneixen més de 120 persones a Catarroja». Bloc de Catarroja. Bloc de l'Hort Sud, 11 maig 2009 (2009-05-11). [Consulta: 13 juny 2014].
* ↑ Gil, Joaquin «El cierre de RTVV liquidará el 95% del audiovisual valenciano» (en castellà). El País, 10 novembre 2013 (2013-11-10) [Consulta: 13 juny 2014].
* ↑ JC «El audiovisual valenciano se alía contra las empresa con "conexiones políticas" Quieren competir con empresas de fuera por el "pastel" de la privatización de RTVV» (en castellà). Economia Digital, 10 novembre 2013 (2013-11-10) [Consulta: 13 juny 2014].

## Enllaços externs

* Cèlebre extracte del programa «Parle vosté Calle vosté», en què la transsexual Manuela Trasobares comença a llançar a terra gots i a un home del públic se li fica un vidre dins l'ull.
* Josep Ramón Lluch, fitxa a IMDb