OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mariana Enríquez

Mariana Enriquez (Buenos Aires, 1973) és una periodista i escriptora argentina. Forma part del grup d'escriptors coneguts com a «nova narrativa argentina». Es va llicenciar en Comunicació Social a la Universitat Nacional de la Plata. Ha exercit professionalment com a periodista i columnista en mitjans gràfics, com el suplement Radar del diari Página/12 (on és sub-editora) i les revistes TXT, La mano, La mujer de mi vida i El guardián. També ha col·laborat amb emissores de ràdio, i com a columnista al programa Gente de la calle, a la Ràdio Nacional Argentina. Ha treballat com a jurat en diversos concursos literaris i ha impartit tallers d'escriptura en la fundació Tomás Eloy Martínez. Els seus contes s'han publicat en revistes internacionals com Granta, Electric Literature, Asymptote, McSweeney's, Virginia Quarterly Review i The New Yorker.

## Obra

* 1994 - Bajar es lo peor (novel·la; reeditada el 2013)
* 2004 - Cómo desaparecer completamente (novel·la)
* 2007 - Mitología celta (assaig)
* 2009 - Los peligros de fumar en la cama (contes)
* 2011 - Chicos que vuelven (novel·la)
* 2013 - Alguien camina sobre tu tumba: Mis viajes a cementerios (cròniques)
* 2014 - La hermana menor, un retrato de Silvina Ocampo (biografia)
* 2016 - Las cosas que perdimos en el fuego (contes)
* 2019 - Nuestra parte de noche (novel·la) (premi Herralde, publicat a Editorial Anagrama)
* 2024 - Un lugar soleado para gente sombría (contes)
Els seus primers dos llibres són de tall realista, però els dos següents es bolquen al gènere de terror.
Les seves obres van ser incloses en diverses antologies com No entren al 1408, tant a Argentina com a Espanya, Mèxic, Xile, Bolívia, Equador i Alemanya. Cómo desaparecer completamente va ser traduïda a l'alemany.Las cosas que perdimos en el fuego va ser traduïda al polonès.

## Premis

El 2017 va rebre el Premi Ciutat de Barcelona en la categoria de llengua castellana.

## Referències

* ↑ «Algunos nuevos escritores argentinos que usted no conoce (y debería conocer)» Arxivat 2014-12-21 a Wayback Machine., artículo en el diario La Nación (Buenos Aires).
* ↑ «La historia argentina es profundamente macabra» Arxivat 2014-12-22 a Wayback Machine., entrevista en el diario Córdoba.
* ↑ No entren al 1408, antología en español tributo a Stephen King.
* ↑ «Los escritores de habla hispana rinden tributo al rey del terror», artículo en la Revista Ñ ―suplemento cultural del diario Clarín (Buenos Aires)―.
* ↑ «Biografía en la revista Anfibia». Arxivat de l'original el 2014-08-18. [Consulta: 2 febrer 2017].
* ↑ «Mariana Enriquez gana el premio Ciutat de Barcelona en la categoría “Literatura castellana" - Editorial Anagrama» (en es-es). [Consulta: 2 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Entrevista a Mariana Enríquez en la revista Barcelona Review.
* Entrevista a Mariana Enríquez en el suplement Radar Llibres (suplement cultural del diari Pàgina/12) a propòsit de la reedició de Baixar és el pitjor i l'aparició d'Algú camina sobre la teva tomba (tots dos publicats per l'editorial Galerna).
# Raúl Rivero

Raúl Rivero (Morón, 23 de novembre de 1945 - Miami, 6 de novembre de 2021) va ser un poeta i periodista cubà, conegut per la seva agència de notícies Cuba Press, la seva detenció durant la Primavera Negra cubana el 2003 i la seva condemna per activitats subversives per part dels tribunals cubans.

## Biografia
### Inicis

Raúl Rivero va néixer a Morón, província de Camagüey, l'any 1945. Va estudiar periodisme a la Universitat de l'Havana i va començar a escriure articles i poemes. Tant és així que el 1967 va rebre el Premi David per la seva col·lecció de poemes Papel de hombre i en 1969 el premi Julián del Casal de Poesia sobre la tierra, tots dos atorgats per la UNEAC (Unión Nacional de Escritores y Artistas de Cuba), l'òrgan suprem encarregat de vetllar per la vida cultural cubana.
Així entra " Cuba Internacional", Revista de l'agència oficial cubana Prensa Latina, on treballa al servei internacional. Després va ser nomenat corresponsal a Moscou de 1973 a 1976. De tornada a Cuba, va començar a treballar a la UNEAC com a secretari de relacions públiques. Va comptar llavors amb el suport del poeta Nicolás Guillén, president de l'organització.

### Trencament amb el règim castrista

Va trencar amb el règim a finals dels anys vuitanta i va mostrar una llibertat crítica. L'any 1992, amb tres periodistes més, Yndamiro Restano, Néstor Baguer i Rafael Solano, va fundar el Club de Premsa Cubana, a continuació, el setembre de 1995, la petita agència independent, Cuba Press.
L'any 1997, va rebre el premi internacional Reporters Sense Fronteres pel seu treball com a director de l'agència independent i la seva actitud a favor de la llibertat de premsa. Malgrat els riscos, continua escrivint en aquest apartament del Centre Habana.
El 20 de març de 2003, durant la Primavera Negra de Cuba, va ser detingut i després, el 7 d'abril, condemnat a 20 anys de presó per haver dut a terme activitats subversives destinades a soscavar la integritat territorial de Cuba. Es posa en marxa una campanya internacional per alertar sobre el seu cas i aconseguir el seu alliberament. Segons el periodista Maxime Vivas, Amnistia Internacional i altres actors d'aquesta campanya estan transmetent informació falsa sobre la seva situació, al·legant, per exemple, que el detingut estaria sotmès a unes condicions de presó molt dures i que hauria perdut molt de pes.
El novembre de 2004, va sortir de la presó, i va explicar que només havia patit el cant d'un grill de nit. Va poder marxar de Cuba l'any 2005 i es va traslladar a Madrid on va començar a treballar al diari El Mundo.

## Obres

* Papel de hombre (1969), OCLC 492888501
* Punto de partida (1970), OCLC 2902311
* Poesía sobre la tierra (1973), OCLC 1052757
* Corazón que ofrecer
* Cierta poesía
* Poesía pública
* Escribo de memoria
* Firmado en La Habana (ISBN 2-7071-2842-2)
* Orden de registro
* Souvenirs.
També és l'autor de el llibre de reportatge La nieve vencida i la col·lecció de poemes inèdits Puente de guitarra i nombrosos articles de premsa...

## Referències

* ↑ «Muere en Miami a los 75 años el periodista y disidente cubano Raúl Rivero».
* ↑ «Cuba dissident: 'Fear is everywhere'». BBC, 07-08-2006.
# Sobhuza II

Sobhuza II (Zombodze, 22 de juliol de 1899 - Mbabane, 21 d'agost de 1982) va ser un cap tribal i posterior rei de Swazilàndia durant 82 anys i 254 dies, el regnat més llarg del qual es té constància en la història de la humanitat. Va ser proclamat rei el 1899 amb només quatre mesos després que el seu pare Ngwane V patís una mort sobtada. La seva mare i el seu oncle van ostentar la regència del país fins al 1921, quan Sobhuza va ser major d'edat. Va governar el país de forma absolutista durant la independència fins a la seva mort el 1982. Va ser succeït pel seu fill Mswati III.
# Slento

El slento (o slentho) és un instrument musical que forma part d'alguns conjunts de gamelan. És similar a la família dels saron, i més greu que qualsevol altre (és una octava més greu que el saron demung, tot i que pot ser de mida similar a aquest). Com aquests, el slento té normalment sis (pel gamelan slendro) o set làmines (en el cas del gamelan pelog) disposades sobre una caixa de ressonància, i es toca amb una baqueta de fusta (tabuh). Tanmateix, a diferència d'altres sarons, el centre de les seves làmines té una protuberància similar a de les cassoles del bonang. El slento normalment té les mateixes notes que el slentem, però sona més fort i brillant que aquest últim. En els conjunts de gamelan on està present, s'encarrega de tocar l'estructura bàsica de la melodia.
El slento ja no és un instrument comú en el gamelan, havent estat substituït en gran part pel slentem. No obstant això, es segueix utilitzant en gamelans antics, com el gending bonang, en el qual pot tenir preferència respecte al slentem.

## Referències

* 1 2 «Slentho from the Javanese Gamelan Kyai Rengga Manis Everist» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-12-01. [Consulta: 2 desembre 2017].
* 1 2 3 Vetter, Roger. «The Gamelans of the Kraton Yogyakarta» (en anglès). [Consulta: 1r desembre 2017].

## Enllaços externs

* Fotografia d'un slento Arxivat 2007-03-10 a Wayback Machine.
# Memòries de París

Memòries de París (en francès: Revoir Paris) és una pel·lícula dramàtica francesa del 2022 escrita i dirigida per Alice Winocour. La pel·lícula és protagonitzada per Virginie Efira com a Mia, una dona que està lluitant amb els efectes persistents sobre la salut mental d'haver sobreviscut a un atac terrorista a París mesos abans.
El repartiment de la pel·lícula també inclou Benoît Magimel, Grégoire Colin, Maya Sansa, Amadou Mbow, Nastya Golubeva, Anne-Lise Heimburger, Sofia Lesaffre i Clarisse Makundul.
Es va estrenar al 75è Festival Internacional de Cinema de Canes i al Festival Internacional de Cinema de Toronto del 2022. Va sortir als cinemes a França el 7 de setembre de 2022 a mans de Pathé. Ha estat doblada i subtitulada al català.

## Referències

* ↑ Mintzer, Jordan (22 May 2022). «'Paris Memories' ('Revoir Paris'): Film Review | Cannes 2022». The Hollywood Reporter.
* ↑ Complex, Valerie. «Cannes Review: Alice Winocour Drama Film 'Paris Memories'», 26-05-2022. [Consulta: 15 agost 2022].
* ↑ Lumholdt, Jan. «Review: Paris Memories», 25-05-2022. [Consulta: 15 agost 2022].
* ↑ Kay, Jeremy. «Stephen Frears, Jessica Chastain, Jennifer Lawrence films among Toronto galas, special presentations», 28-07-2022. [Consulta: 15 agost 2022].
* ↑ «Revoir Paris» (en francès). Pathé. [Consulta: 4 març 2023].
* ↑ «Memòries de París». Goita què fan, ara!. [Consulta: 5 juny 2023].

## Enllaços externs

* Memòries de París a Goita què fan, ara!
# Mare de Déu del Carme de Tivenys

La Mare de Déu del Carme de Tivenys és una antiga església de Tivenys (Baix Ebre) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És de propietat privada.

## Descripció

Arribà a l'estat de runa. Li arribà a faltar tota la coberta, que va enfonsar-se i era de teula, a dos vessants. És una mena de rèplica, en petit, de l'església parroquial.
És una obra de maçoneria, amb ornaments d'arrebossat i estucats a l'interior (en queden restes). La porta presenta un arc rebaixat, amb una motllura a sobre representant la Mare de Déu. El capcer de la façana, amb motllures curvilínies, és coronat per una espadanya en rajola, centrada, sobre l'eix de la porta.
El mur esquerre presenta un gran contrafort en la seva part central. L'interior, de planta rectangular, presenta falses pilastres d'ordre compost adossades a la paret i una cornisa perimetral, a partir de la qual arrencava la volta, ara totalment enfonsada. Hi havia un cor sobre l'entrada, del qual encara restaven les escales d'accés. A la dreta de l'ermita, s'alça una casa de tres plantes amb golfes obertes, de maçoneria.

## Història

En la placa de la façana es llegeix: "Año 1793". És contemporània de l'església parroquial del poble, acabada l'any 1794. Això, i el fet que els elements decoratius del capcer i de l'interior de la nau siguin una rèplica dels d'aquella, fa pensar que és degut al mateix arquitecte.
L'any 1910 encara tenia teulada i campana.
D'ençà de 2022 un particular l'ha reconstruït, juntament amb l'habitatge annex.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mare de Déu del Carme de Tivenys». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].
* ↑ La reconstrucció d’una capella amb dos-cents trenta anys d’història a Tivenys; article publicat a apropebre.cat el 19/01/2023.

## Enllaços externs

* «Mare de Déu del Carme de Tivenys». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Festival de literatures i arts infantil i juvenil

El Festival de literatures i arts infantil i juvenil, també conegut com a Flic és un festival de literatures i arts infantil i juvenil que té per objectiu fer arribar la literatura a tots els públics, fomentant la lectura apostant per la innovació i l'experimentació en la transmissió i promoció literàries. El festival, que va ser inaugurat al desembre de 2011 a La Seca - Espai Brossa i des de llavors fa itinerància per diverses poblacions i espais culturals catalans. Als tallers de creació que organitzen hi han participar personalitats com la fotògrafa Tanit Plana i les artistes Sandra March, Mercè Galí, Neus Moscada i Sílvia Burse, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Memòria CCCB 2014
* ↑ «La 5a edició del Festival Flic passa per Barcelona». Ara.cat.
3. www.flicfestival.com
# Raindrops Keep Fallin' on My Head

«Raindrops Keep Fallin' on My Head» (en català: «Gotes de pluja van caient sobre el meu cap») és una cançó escrita per Burt Bacharach i Hal David. Formava part de la pel·lícula Butch Cassidy and the Sundance Kid de 1969.

## Primer enregistrament

La versió original va ser gravada pel cantant B. J. Thomas i la bona fou la del setè intent, ja que els anteriors sis no van complaure a Bacharach. Thomas, per la seva banda, va gravar la cançó poc després d'haver sofert laringitis, per la qual cosa la seva veu sona més ronca en la versió de la pel·lícula. La cançó va guanyar el premi Oscar a la millor cançó original l'any següent.
Va aconseguir liderar les llistes d'èxit als Estats Units, Canadà i Noruega i es va situar en la posició 38 al Regne Unit. Va encapçalar el Billboard Hot 100 en les primeres quatre setmanes de la dècada del 1970 i va encapçalar la llista Adult Contemporary durant set setmanes. També va ser un èxit de vendes, amb més de 2 milions de còpies el març de 1970.Va ser declarada la quarta cançó més reeixida de l'any.

## Referències

* 1 2 Roberts, David. British Hit Singles & Albums. 19th. Londres: Guinness World Records Limited, 2006, p. 136. ISBN 1-904994-10-5.
* ↑ Whitburn, Joel (1996). The Billboard Book of Top 40 Hits, 6th Edition (Billboard Publications)
* ↑ «Photo caption». Billboard p. 1, 14-03-1970. [Consulta: 3 gener 2015].
* ↑ «Top 100 Songs of 1970 - Billboard Year End Charts» (en anglès). Billboard. Arxivat de l'original el 2018-03-29. [Consulta: 15 juny 2017].

## Enllaços externs

* «Raindrops Keep Fallin' on My Head» al portal YouTube.
# No Surprises

"No Surprises" és el tercer senzill de l'àlbum OK Computer, tercer treball d'estudi de la banda anglesa Radiohead.
La cançó fou composta per Radiohead durant la gira que van realitzar junt a R.E.M. l'any 1995. Les lletres expliquen la història d'un home que s'ha engreixat per treballar a fora i comença a tenir problemes amb la seva xicota. Fou la primera de l'àlbum a ser enregistrada i la versió de la cançó que conté el disc fou la primera gravació, ja que les que van realitzar a continuació eren covers d'aquesta primera i no la milloraven.
El senzill es va llançar el 12 de gener de 1998 i va arribar a la quarta posició de la llista britànica de senzills.
El videoclip de "No Surprises" fou dirigit per Grant Gee i consisteix només en un primer pla de la cara del cantant Thom Yorke dins un casc de l'estil d'un astronauta. La lletra de la cançó es mostra desplaçant-se lentament per la pantalla però reflectida d'un mirall, de manera s'ha de llegir al revés. Durant el primer vers de la cançó, el casc s'omple d'aigua mentre Yorke continua cantant, i en el segon, el casc es va buidant. Mentre el casc és ple d'aigua, Yorke està aproximadament un minut sense moure's dins el casc. Per a la seguretat de Yorke, aquesta escena es va filmar a alta velocitat i llavors editada a càmera lenta. En el documental sobre Radiohead Meeting People Is Easy, Gee explica com es va dur a terme la filmació d'aquesta escena i malgrat les mesures de seguretat que van prendre, Yorke se sentia molt incòmode i nerviós després de cada presa.

## Llista de cançons
### CD1 (CDODATAS04)

* "No Surprises" − 3:51
* "Palo Alto" − 3:44
* "How I Made My Millions" − 3:07

### CD2 (CDNODATA04)

* "No Surprises" − 3:50
* "Airbag" (Directe a Berlín, 03/11/1997) − 4:49
* "Lucky" (Directe a Florència, 30/10/1997) − 4:34

## Versions

Entre els diferents artistes que han realitzat alguna versió sobre "No Surprises" destaca la realitzada per Regina Spektor, pianista alternativa i música anti-folk, que va llançar la versió com a senzill de benèfic el 27 d'abril de 2010 i tots els beneficis obtinguts foren donats a l'organització Metges Sense Fronteres. Altres músics com Luka Bloom, Luka Bloom o Stanisław Sojka també van versionar la cançó. L'estatunidenca Amanda Palmer va enregistrar una versió de la cançó pel seu àlbum Amanda Palmer Performs the Popular Hits of Radiohead on Her Magical Ukulele, que incloïa cançons de Radiohead interpretades amb ukulele.

## Referències

* ↑ «From Regina: iTunes will release a cover of a Radiohead song "No Surprises"» (en anglès). warnerreprise.com, 25-04-2010. Arxivat de l'original el 2012-02-24. [Consulta: 19 març 2012].
# Ica (ciutat)

Ica és una ciutat del Perú, capital del departament i província del mateix nom. Situada a la vora del riu Ica, que voreja una plana fèrtil on es conreen vinyes, palmeres, palmeres datileres i cotó. És un centre vitivinícola. Fundada l'any 1563 amb el nom de Vila de Valverde, la cultura inca va destacar al seu entorn, des de la seva època de màxima esplendor fins al 1450 dC.
Segons l'Institut Nacional d'Estadística i Informàtica, és l'onzena ciutat més poblada del Perú i el 2017 tenia una població de 305.074 habitants.
La ciutat va ser una de les més devastades pel terratrèmol del 15 d'agost de 2007, juntament amb Pisco i Chincha Alta. El terratrèmol va arribar als 8 punts en l'escala de Richter.

## Referències

* ↑ «Censos 2017»..
* ↑ «Perú: Población 2019». Compañía Peruana de Estudios de Mercados y Opinión Pública (CPI), avril 2019. [Consulta: 6 juin 2020]..
# Liz Mohn

Elisabeth Mohn (amb el cognom de naixement Beckmann; nascuda el 21 de juny de 1941) és una empresària i filantropa multimilionària alemanya. Va estar casada amb Reinhard Mohn fins a la seva mort el 2009.
Liz Mohn representa la cinquena generació de la família que va fundar el grup de mitjans Bertelsmann. Fins al 2021, va ser presidenta del comitè de direcció de la Bertelsmann Verwaltungsgesellschaft i a partir de llavors va seguir sent membre del comitè. També és membre dels òrgans de govern de Bertelsmann. A més, fins al juny de 2021 Liz Mohn va ser vicepresidenta del consell executiu i del patronat de l'entitat sense ànim de lucre Bertelsmann Stiftung i des de llavors és membre honorífica del patronat.
El Centre Liz Mohn va agrupar els seus projectes per promoure l'entesa internacional, sobre temes empresarials amb un enfocament en temes de gestió moderna, juntament amb els de l'àmbit cultural. Mohn ha estat reconeguda amb nombrosos premis pel seu ampli compromís cívic, entre ells la Gran Creu de l'Orde del Mèrit de la República Federal d'Alemanya.
El 2010 va rebre la Medalla d'Or de la Comunitat Autònoma de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ «Liz Mohn» (en alemany). Internationales Biographisches Archiv. Munzinger, 09-07-2013. [Consulta: 20 juliol 2017].
* ↑ (en alemany) , 07-01-2001, p. 30.
* ↑ Matthias Benirschke (en alemany) , 21-06-2011, p. 2.
* ↑ (en alemany) , 04-10-2009.
* ↑ «Liz Mohn: Entscheidung für ein engagiertes Leben» (en alemany) p. 6. Bertelsmann Stiftung, 2013. [Consulta: 25 agost 2017].
* ↑ «Bertelsmann: Medienmonarchie aus Gütersloh» (en alemany). Handelsblatt, 30-01-2011. [Consulta: 10 juliol 2017].
* 1 2 Holger Steltzner (en alemany) , 17-06-2016.
* ↑ Isabell Hülsen, Alexander Kühn, Anton Rainer. «Liz Mohn und die Medien-Dynastie: Die Bertelsmann-Königin klärt ihre Thronfolge.», 11-06-2021.
* ↑ «Mitglieder der Aufsichtsräte von Bertelsmann» (en alemany). [Consulta: 10 juliol 2017].
* ↑ Annette Becker (en alemany) , 10-10-2009, p. 7.
* ↑ «Bertelsmann Stiftung: Liz Mohn scheidet zum 80. Geburtstag aus.», 21-06-2021.
* ↑ «Familienoberhaupt tritt kürzer: Bertelsmann Stiftung gründet Liz-Mohn-Center.», 21-06-2021.
* ↑ Margaretha Kopeinig (en alemany) , 01-10-2009, p. 8.
* ↑ «Bertelsmann-Erbin Liz Mohn erhält Bundesverdienstorden» (en alemany). Bild, 01-07-2010. [Consulta: 10 juliol 2017].
* ↑ «Liz Mohn: Presidenta de la Fundación Bertelsmann» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2025].
# Luigi Prividali

Luigi Prividali (1771 - Görz, 1844) fou un agent teatral, periodista i transcriptor a temps parcial de vodevils francesos, sobretot conegut per haver escrit el 1812 el llibret de L'occasione fa il ladro de Gioachino Rossini.
Va començar la seva carrera com a advocat, però va deixar-la per dedicar-se exclusivament al teatre, on va escriure una vintena de llibrets. També va treballar com a empresari en diversos teatres i es va fer un nom com a crític teatral. En aquest rol, va destacar pel seu entusiasme per Rossini, amb qui mantenia una estreta relació personal.

## Referències

* ↑ Osborne, R. Rossini. Oxford University Press, 2007, p. 246 (Composers Across Cultures). ISBN 978-0-19-988457-5.
* ↑ Müller, Reto. «Ressenya del disc». Naxos.
# Mark David Chapman

Mark David Chapman (Fort Worth, Texas, 10 de maig de 1955) va ser l'assassí del membre dels Beatles John Lennon.
Va llegir la novel·la El vigilant en el camp de sègol (The Catcher in the Rye), de J.D. Salinger, que va tenir un gran significat per a ell, fins al punt de voler modelar la seva vida a l'estil del protagonista del llibre, Holden Caulfield.
Va matar Lennon amb cinc trets el 8 de desembre de 1980. Actualment encara és a la presó.

## Vegeu també

* Chapter 27
* Complex d'Herostrat

## Enllaços externs

* (anglès) El llibre d'articles sobre el crim de Mark David Chapman, per Fred McGunagle Arxivat 2008-04-10 a Wayback Machine.
* (anglès) Tràilers i vídeos de la pel·lícula sobre Mark D.Chapman "Chapter 27" Arxivat 2008-03-03 a Wayback Machine.
* (anglès) Tràilers i vídeos de la pel·lícula sobre Mark D.Chapman "The Killing Of John Lennon" Arxivat 2008-02-28 a Wayback Machine.
# Jesús fill d'Ananies

Jesús fill d'Ananies va ser un profeta carismàtic que l'any 62 anava per tot Jerusalem anunciant la destrucció de la ciutat i també del Temple per part de l'emperador Tit. L'historiador Flavi Josep, l'única font que en parla, diu que era un home rústic i plebeu, fill d'Ananies.
Quatre anys abans de la destrucció del Temple i quan la ciutat estava en pau, durant unes festes religioses va començar a cridar de sobte, parlant sobre la destrucció de la ciutat i la mort dels hebreus. Davant de la sort contrària que anunciava el profeta, molts dels habitants el van agafar i el van colpejar salvatgement, però seguia cridant el mateix missatge. Jesús no es va defensar ni queixar, tan sols repetia el crit de malaurança contra la ciutat. Conduït davant del procurador romà Albí, després d'assotar-lo, el va deixar anar per boig. Repetia el seu lament pels carrers de Jerusalem i els dies de festa cridava més fort. No van entendre les seves paraules fins que pel maig de l'any 70 les legions romanes van encerclar la ciutat. Jesús va acostar-se a les muralles i va dir: «Ai de tu, ciutat!, ai de tu, poble!». I va afegir: «Ai de mi, també!». Llavors un projectil que havien llençat contra la muralla el fa tocar de ple i el va matar.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 181. ISBN 8481641618.

## Bibliografia

* Flavi Josep, La guerra dels jueus, llibre 6, 300-309 (francès)