OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Incident Hanaoka

L'Incident de Hanaoka fa referència a la repressió violenta de les autoritats japoneses amb la col·laboració de la població civil de l'intent de fugida de treballadors xinesos i coreans que eren objecte d'explotació laboral en règim de pràctic esclavatge. Els fets es van saber gràcies a l'accés als arxius dels Estats Units d'Amèrica.

## Els fets

Hanaoka, es troba a prop de la ciutat d'Odate (prefectura d'Akita) al nord-oest de l'illa d'Honsu. Avui és un barri d'Odate.
El 1942 el gabinet de Hideki Tojo va obligar milers de xinesos a treballs forçats al Japó (mineria, embassaments, agricultura....). A coreans, que formaven part de l'imperi també els va passar el mateix però en teoria rebien un tracte més benèvol. Es van repartir en uns 135 llocs d'aquest país. L'èxercit cobrava diners per facilitar mà d'obra a les empreses.
La nit del 30 de juny del 1945, quan faltava molt poc per acabar la Segona Guerra Mundial, uns 800 treballadors xinesos del camp que administrava l'empresa constructora Kajima Gumi (que a la vegada proporcionava mà d'obra a la minera Dowa) es van escapar a les muntanyes. La intenció era reunir-se amb occidentals (nord-americans i australians que estaven presoners en un lloc proper) i fugir tots junts en un vaixell proper cap Hokkaido que creien que els japonesos l'havien perduda. Els qui volien detenir-los deien que “caçaven conills”. Els van obligar a estar de genolls davant l'ajuntament sense beure ni menjar durant tres dies. Desenes de capturats van ser torturats fins a morir.
Aquest cas segurament hauria quedat desapercebut si els ocupants, per casualitat, no haguessin descobert a empleats de Kajima Gumi intentant dissimular proves sobre el que havia passat. Presoners de la presó d'Akita van declarar contra els seus caps, que van ser jutjats per crims de guerra.
El 1995, 11 xinesos van presentar una demanda contra Kajima, una empresa japonesa, perquè era l'hereva de l'empresa Kajima-gumi. El xinesos forçats a treballar van ser 982. Finalment, amb una batalla legal de cinc anys, Kajima i els demandants van arribar a un acord al Tribunal Superior de Tòquio el novembre de 2000, amb el qual Kajima es comprometia a crear un Fons de compensació amb 500 milions de iens.

## Referències

* ↑ Buruma, Ian. El precio de la culpa (en castellà). Duomo ediciones, 2011. ISBN 8492723432.
* ↑ Ishikida, Miki Y. Toward Peace: War Responsibility, Postwar Compensation, And Peace Movements And Education in Japan (en anglès). iUniverse, 2005, p. 42. ISBN 0595350631.
* ↑ «Hanaoka Incident survivors mark anniversary in China» (en anglès). Japan Times, 01-07-2005. [Consulta: 15 juny 2012].

## Bibliografia

* Buruma, Ian. El precio de la culpa (en castellà). Duomo ediciones, 2011. ISBN 8492723432.

## Enllaços externs

* http://www.iwanami.co.jp/jpworld/text/hanaoka01.html Arxivat 2014-08-28 a Wayback Machine.
# Xavi Metralla

Xavier Escudero i Gonzálvez, més conegut pel pseudònim musical Xavi Metralla, (Terrassa, 11 de desembre de 1977) és un punxadiscos i productor musical de màkina i hardcore. Des del 1996 fins al seu tancament el 2012, va ser Dj resident de la discoteca Pont Aeri, juntament amb el seu germà DJ Skudero.
Ha punxat a més de 100 sales per tot el territori dels Països Catalans entre les quals es poden destacar: Scorpia (Igualada), Chasis (Mataró), Manssion (Benidorm), Amnesia (Benidorm), Chocolate (Mislata), Hook (Alacant), Penélope (Alcoi), entre d'altres. També és conegut per les seves actuacions a sales d'Occitània, Aragó, Castella i Anglaterra.

## Premis

* 2000: Flying Free Pont Aeri Vol.4. millor tema comercial d'Espanya i millor tema màkina (revista DEEJAY)
* 2001: Millor Dj màkina 2001 (revista DJ1)
* 2002: Reaching Dreams: millor tema màkina nacional (revista DEEJAY)
* 2002: Millor Dj Hardcore 2002 (revista DJ1)
* 2004: Sweet Revenge: millor tema màkina

## Discografia
### Maxi-singles

* Metramorphosis
* Diabolica
* Tiphon
* Pont Aeri vol.3
* Pont Aeri vol.4
* Remixes Flying Free
* Pont Aeri vol.5
* Pont Aeri vol.6
* 99 Luftballoons
* Remixes Reaching Dreams
* Pont Aeri vol. 7 Phantasies
* Pont aeri vol. 8 Sweet Revenge
* Pont aeri vol. 9 This is your Dream
* Makina Survive sk8ter boy rmx (metralla vs sonic)

### Recopilatoris

* Tekno-warriors vol.1
* Tekno-warriors vol.2
* Pont Aeri
* The best of Pont Aeri
* Pont Aeri
* The Great Family
* Pont Aeri - trilogy
* Pont Aeri - for the eternity
* Pont Aeri - now is the time
* heroes del tekno - vol.2
* The Rave Master live at Pont Aeri vol.2
* The Rave Master live at Pont Aeri vol.3
* Live at Pont Aeri
* Mega aplec Dance 2001 Flaix FM
* Mega aplec Dance 2002 Flaix FM
* Revival Sessions
* Revival Sessions vol 2
* Revival Sessions vol 3
* Professional dj's 2002
* Pont Aeri - 10 años a toda makina
* Professional dj's 2003
* The Megarave live at Pont Aeri
* Professional dj's summer edition 2003
* Pont Aeri 4 life
* Revival live at Pont Aeri
* Hard Halloween live at Pont Aeri
* Gladiators live at Pont Aeri

### Àlbums en solitari

* 100% metralla
* 100% metralla vol.2

## Enllaços externs

* http://www.pontaeri.com
# Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Hussayn al-Maghribí

Abu-l-Hàssan Alí ibn al-Hussayn al-Maghribí fou un funcionari hamdànida i després fatimita, membre de la família dels Banu l-Maghribí.
Va succeir com a kàtib (secretari) el seu pare al-Hussayn ibn Alí al-Maghribí quan aquest va morir vers el 966. Va servir els hamdànides Sayf-ad-Dawla i el seu fill Sad-ad-Dawla (976-991). El 989/990 va donar suport a la revolta d'Abu-l-Fawaris Bakdjur al-Hajibí, i quan la rebel·lió va fracassar va haver de fugir a Egipte passant al servei del fatimita Al-Aziz.
El 994 fou nomenat mudàbbir al-jaysh (intendent militar) fatimita a Síria; els fatimites tenien la intenció d'arrabassar Alep als hamdànides (ara sota l'emir Saïd-ad-Dawla 994-1002), però l'exèrcit hamdànida, amb el suport dels romans d'Orient, va aguantar el setge a que l'exèrcit fatimita va sotmetre la ciutat d'Alep. Es creu que el mateix Abu-l-Hàssan es va deixar subornar per aconsellar al general fatimita d'aixecar el setge.
Abu-l-Hàssan fou cridat a Egipte (996) però si el califa estava disgustat no es va saber, ja que aquest va morir sobtadament el 14 d'octubre de 996, i el seu successor Al-Hàkim li va donar una posició important i el seu fill va entrar al diwan.
La seva participació en les intrigues contra el visir cristià Mansur ibn Abdun va provocar la seva desgràcia; Ibn Abdun va convèncer el califa per executar Abu-l-Hàssan Alí i els seus parents, cosa que es va produir el 1009/1010. Només es va escapar el seu fill Abu-l-Qàssim al-Hussayn ibn Alí al-Maghribí, que va fugir a Palestina.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Maghribī".
# François Boucher

François Boucher (París, 29 de setembre de 1703 – 30 de maig de 1770) va ser un pintor francès, amant de l'estil rococó, famós per les seves pintures idíl·liques i voluptuoses de temes mitològics, al·legories sobre pastors i diversos retrats de Madame de Pompadour.
Va néixer a París el 29 de setembre de 1703, fill de Nicolas Boucher. Va ser, potser, el decorador més famós del segle xviii, amb el seu estil emmarcat bàsicament en l'art rococó. Als 17 anys, va ser aprenent del pintor François Lemoyne, amb qui només va durar tres mesos, abans de començar a treballar amb Jean-François Cars. Tres anys després, Boucher havia guanyat el prestigiós Premi de Roma, però van haver de passar uns altres quatre anys perquè comencés els seus estudis a Itàlia. Després de la seva tornada d'Itàlia, el 1731, va ser admès en la Reial Acadèmia de la pintura i escultura. Va arribar a ser rector d'aquesta acadèmia i director de la Reial fàbrica de tapissos dels Gobelins. El 1765 va ser nomenat primer pintor del rei.

## Obra

* Rinaldo i Armida
* Descans en la fugida a Egipte
* Diana després del bany
* Nu en repòs
* El dinar
* La marquesa de Pompadour
* El triomf de Venus
La seva obra està inspirada en artistes com Watteau i Peter Paul Rubens. Les seves primeres obres celebraven la tranquil·litat de la natura i l'evasió que atorga el camp. El seu treball oblida la innocència tradicional del camperol, i impregna les seves escenes amb alguna cosa d'erotisme, i les seves escenes mitològiques són apassionades i amoroses, en comptes de les típiques èpiques.
La marquesa de Pompadour, que era sinònim d'art rococó, era una gran admiradora de l'obra de Boucher, i són en els retrats d'aquesta on el pintor mostra més clarament el seu estil. En quadres com El dinar, de 1739, mostra una escena familiar amb gran mestria, usant la seva pròpia família com a models. Aquest estil intimista contrasta amb les imatges explícites que pinta en els retrats de les odalisques, com pot veure's en el Nu en repòs. La cara de la dona és la de la seva pròpia esposa (Diderot va dir que Boucher estava "prostituint la seva dona") i, segons llegendes, el cul és el de Madame de Pompadour.
A més dels seus quadres, Boucher va dissenyar vestits per a teatres, tapissos, i va participar en la decoració dels palaus de Versalles, Fontainebleu i Choisy.
Francois Boucher es va morir el 30 de maig de 1770 a París. Ha sigut un dels majors exponents de l'estil rococó francès, igual com la seva mecenes, Madame de Pompadour.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.69. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 18 novembre 2014].
# Gnetum gnemon

Gnetum gnemon és una espècie de gimnosperma de la divisió Gnetophyta, família Gnetaceae, nativa del sud-est d'Àsia i les illes de l'oest del Pacífic des d'Assam a Indonèsia i de Malàisia a les Filipines i Fiji.

## Característiques

És un arbre de mida petita a mitjana que fa de 15 a 20 m d'alt. Les fulles són persitents i oposades de 8–20 cm de llarg i 3–10 cm d'amplada, enteres. El fruit és com un estròbil, té poca pell i una gran nou de 2–4 cm de llargada.
Els estròbils pesen uns 5,5 g, la llavor sola 3,8 g. Els estròbils maduren principalment de juny a setembre a les Filipines. L'estròbil vermell se'l mengen els ocells, els mamífers i els rèptils.

## Usos

A indonèsia en diuen "melinjo" i és molt usat en la cuina indonèsia. Es fan servir com aliment les llavors, les flors i les fulles.
Aquesta planta és cultivada a la regió Aceh. Se'n fan crackers.
Recentment els científics japonesos han descobert que Gnetum gnemon no és la causa de la malaltia de la gota (per àcid úric).

## Fitoquímics

Recentment, s'ha descobert que els estròbils de melinjo són rics en un dímer de resveratrol el qual té propietats antibacterianes i antioxidants, funciona com conservador alimentari i incrementa els gustos.

## Referències

* ↑ Siahaan, Armando; Camelia Pasandaran. «Cheering, Bakso and Friendship – An Indonesian Welcome Home for Obama». The Jakarta Globe, 10-11-2010.
* ↑ Mori, M., et al. (2008). Relationship between Lifestyle-related Diseases with The Intake of Indonesian Traditional Fruit Melinjo Rich in Phytoestrogens. Niigata, Japan. The 4th International Niigata Symposium on Diet and Health Integrative Function of Diet in Anti-aging and Cancer Prevention.
* ↑ Hisada, H., et al. (2005). Antibacterial and Antioxidative Constituents of Melinjo Seeds and Their Application to Foods. Japan. Science Links Japan Arxivat 2012-02-17 a Wayback Machine.
* ↑ Santoso, M., et al..(2008). Inhibition of Fish Lipid Oxidation by the Extract of Indonesia Edible Plant Seed `Melinjo`. Kyoto, Japan. Japanese Society for Food Science and Technology Arxivat 2015-10-11 a Wayback Machine.
# Braç de Bellecourt

El Braç de Bellecourt (en francès Branche de Bellecourt) és un curt canal de Bèlgica de 1150 m de Classe I que comença al canal Brussel·les-Charleroi i que s'acaba en atzucac al polígon industrial de Seneffe. Hi ha dos dics secs que poden acollir xalanes o péniches.
El canal que reprèn un trosset del llit del riu Samme servia per al transbordament de carbó. Com que el braç quasi va perdre el seu paper pel transport de mercaderies - l'any 2013 només s'hi van transbordar uns 4054 tones de mercaderies - l'ajuntament de Seneffe hi va construir un port turístic i esportiu, el Port de Seneffe. Les ribes van ser reparades i el 2008 es va estrenar la nova capitania de port.

## Referències

* ↑ «Répartition des voies par classe» (francès) (classificació de les vies hidràuliques per classe), Direcció general operacional de la mobilitat i de les vies hidràuliques, 2009 [Consulta 24 de febrer de 2014 (2014-02-24)]
* ↑ «Cale sèche de Seneffe» (francès) Informació sobre la drassana i fotos, La Batellerie, 25 de juny de 2006 (2006-06-25)
* ↑ «Rapport statistique 2013» Namur, Direcció general operacional de la mobilitat i de les vies hidràuliques, 2014, pàgina 74
* ↑ «Le Port de Seneffe» Fitxa al web de la Direcció general operacional de la mobilitat i de les vies hidràuliques, 2013
* ↑ Fabrizio Schiavetto, «Le port de plaisance largue les amarres: Les nouvelles installations permettront d'accroître la fréquentation et de doper le tourisme fluvial», (El port fluvial afluixa: les noves instal·lacions permetran de fer créixer la freqüentació i estimular el turisme fluvial) Le Soir, 26 d'abril de 2008 (2008-04-26)
# Carolina Díaz Pimentel

Carolina Díaz Pimentel (Perú) és una periodista peruana, que tracta temes relacionats amb la salut mental i la neurodivergència. Va ser nomenada a la llista de les 100 dones de la BBC el novembre de 2023.

## Biografia

Pimentel és periodista de professió. Li van diagnosticar autisme als 29 anys d'edat i també té un trastorn bipolar del tipus II. Va fundar organitzacions sense ànim de lucre com ara Peruvian Neurodivergent Coalition, More than Bipolar i Atypical Project. Pimentel també és becària de Rosalynn Carter i una beneficiària del Centre Pulitzer. El novembre de 2023, va ser inclosa a la llista de les 100 dones de la BBC.

## Referències

* 1 2 «Quién es la periodista peruana que figura entre las 100 mujeres más influyentes del mundo» (en castellà). Latinanoticias, 22-11-2023.
* 1 2 López, María Alejandra. «Carolina Díaz: "Ser bipolar no es cambiar de opinión a cada rato"» (en castellà). Vitamina M, 09-10-2019. Arxivat de l'original el 2023-11-24. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «BBC 100 Women 2023: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 23-11-2023.
# Grigor VII d'Anazarbe

Grigor VII d'Anazarbe fou patriarca de l'església armènia, escollit a la mort en captivitat del seu antecessor Stepanos IV de Romqla (o Klaietsi) el 1293, i proper a la voluntat del rei Hethum II d'Armènia Menor que fou qui el va fer elegir. Era partidari d'un acord amb Roma i va consagrar una disciplina propera als llatins.
Va establir la seu del patriarcat a Sis, que ho restarà fins al 1441.
Va morir el 1307 i el va succeir Constantí III de Cesarea.
# José Vicente Beviá Pastor

José Vicente Beviá Pastor (Sant Vicent del Raspeig, 6 d'octubre de 1933 - 28 de juliol de 2017) fou un polític socialista valencià que fou senador i diputat per Alacant.

## Biografia

Ha estat professor d'ensenyament mitjà. Va ser Director de l'Institut Nacional "Miguel Hernández" d'Alacant (1963-69), Catedràtic de Grec modern de INB Miguel Hernández d'Alacant. Professor de la Universitat d'Alacant (1968-1975) i membre del primer patronat de la Universitat de València en 1971. També del Club d'Amics de la UNESCO i del Consell per al Foment de la Llengua Valenciana.
Però en realitat tota la seva vida l'ha dedicat a la política. De 1966 a 1973 fou regidor de l'ajuntament d'Alacant designat pel terç d'entitats. Va mantenir contactes amb els dirigents del PSPV Ernest Lluch i Vicent Ventura, però finalment es va presentar com a independent a les llistes del Senat del PSP (candidatura Senadores para la Democracia) a les eleccions generals espanyoles de 1977, amb les que fou escollit. A les eleccions generals espanyoles de 1979 fou novament senador per Alacant dins les files del PSPV-PSOE. Ha estat membre de la Diputació Permanent del Senat d'Espanya i vicepresident segon de la Comissió del Defensor del Poble. Posteriorment ha estat diputat per Alacant pel PSOE, partit en el que ingressà el 1978, des de les eleccions generals espanyoles de 1982 fins a les de 2000. Ha estat vicepresident primer de la Diputació Permanent, de la Comissió del Reglament i de la Mesa del Congrés dels Diputats.
També fou membre del Consell del País Valencià (1978-1979) i Conseller de Cultura del País Valencià (1978-1979). El 1996 va rebre la Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil pel reial decret 712/1996 de 26 d'abril. Ha estat guardonat amb el III Premi Maisonnave que atorga la UA "per una activitat continuada en defensa de valors cívics i de la promoció de l'educació i la cultura en la Ciutat d'Alacant" el 3 de desembre de 2004.

## Obres

* "En torno a las estáseis ateniense del S. VI a C.". Revista SAITIBI, XXVI, 1976.
* "En torno a la formación humanística en la segunda mitad del siglo XVIII: el jesuíta alicantino P. José Reig". Revista SAITIBI, XXVI, 1976. I Congrés d'Història del País Valencià, Vol. III, Universitat de València, 1976.
* "Ernest Lluch. Un exemple de tolerància al País Valencià: homenatge a Ernest Lluch a la seu ciutat d'Alacant". Universitat d'Alacant. Vicerectorat d'Extensió Universitària, 2004.
* "Constituciones españolas 1812-1979". Museu Universitat d'Alacant, 2007.

## Referències

* ↑ «S'ha mort l'històric dirigent socialista Josep Vicent Bevià». Vilaweb.
* ↑ Javier Paniagua Fuentes i y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.80. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Casal de Vilanova de Cabanyes

El Casal de Vilanova de Cabanyes és un mas i casal senyorial al barri de Cabanyes a Calonge (Baix Empordà). És un edifici protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una típica construcció de finals del segle xvii a la que s'hi va fer una reforma en el segle xix convertint-la en castell senyorial modern. Es pot Distingir l'antiga casa pairal de les noves dependències amb galeria porticada i una torre de tres pisos de planta quadrada coronada amb merlets. Adossades al casal hi ha una sèrie de construccions molt més senzilles que formen una petita barriada. El conjunt està tancat per un mur amb aires de fortificació amb espitlleres, merlets i torratxes. Al recinte hi ha dues portes d'accés: una de fusta i la principal de ferro on es llegeix "el Vizconde de Cabanyas" en una cinta que porta un lleó sobre una corona i altres escuts del Sant Sepulcre. 45 Va perdre l'antic esplendor i va ser abandonat. Les obres de reforma del casal principal van començar en un projecte de transformar-lo en hotel de luxe, però van interrompre's.

## Història

El primer personatge conegut d'aquesta família és Josep Vilanova, al qual succeí Bonifaci qui transformà la casa pairal i organitzà els habitatges dels treballadors de manera neofeudal. Així, depenent del vescomte es troba Can Rusques, Ca n'Alella, Ca sa Pataua, Can Quelic, Can Grau, Can Curt i els Mas la Miranda. Les seves propietats s'estenien de la costa (Torre Valentina) a la Bisbal. Sembla que comprà els títols de cavaller del Sant Sepulcre i el de vescomte de Cabanyes. Va ser succeït per Josep Maria, Pilar i Montserrat, última propietària. La casa, que havia estat ricament moblada i posseïa una important biblioteca, actualment resta deshabitada i és el centre d'una gran urbanització a la qual dona nom.

## Referències

* ↑ «Casal de Vilanova de Cabanyes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
* ↑ Pere Caner i Estrany, «Castell Vilanova de Cabanyes», La vall de Calonge, Calonge, Ajuntament de Calonge, 1983 (2$^a$ ed.), pàgina 199, ISBN 9788450084467
* ↑ Pere Caner i Estrany, «Les masies de Calonge. Contribució a l'estudi de la pagesia calongina», Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Vol. 21 Any 1972, pàgines 325-326
# Zoo (poemari)

Zoo és un poemari il·lustrat que és fruit de la col·laboració entre l'escriptor Carles Fages de Climent i el pintor figuerenc Miquel Capalleras i Albreda. Poc abans de la mort de Carles Fages, l'escriptor i l'artista tenien pràcticament enllestit el poemari, però la mort de Fages va fer que romangués en un calaix inèdit a la Casa Fages fins al 2013.
Carles Fages va viure els darrers temps a Figueres, a la Pensió de Can Roca envoltat d'amics. Entre ells Joan Sibecas, Montserrat Vayreda, Olga Torras i Miquel Capalleras, entre d'altres. Carles Fages li demanà a Miquel Capalleras que li il·lustrés el seu darrer projecte, el poemari Zoo. Miquel Capalleras va realitzar un dibuixos a tinta de cadascun dels animals del poemari (més de 80) de factura ràpida i de traç àgil i delicat. Aquests dibuixos van ser exposats per primera vegada el 2013 al Museu de Castelló d'Empúries.
El centaner de breus obres poètiques estan protagonitzades per animals que majoritàriament es poden localitzar al zoo de Barcelona i que actuen en forma de faula. Alguns poemes datats oscil·len entre 1966 i 1968, any de la mort de Fages de Climent. Tracten temàtiques tant descriptius com de caràcter personal o de crítica social i política.

## Referències

* ↑ V., E «Una exposició revela un Miquel Capalleras inèdit». El Punt Avui, 25-04-2013 [Consulta: 11 gener 2014].
* ↑ Fages de Climent, 2013, p. 9.
* ↑ Fages de Climent, 2013, p. 15.
* ↑ Fages de Climent, 2013, p. 16.

## Bibliografia

* Fages de Climent, Carles. Joan Ferrerós i Jordi Pla i Planas. Zoo. Brau, 2013. ISBN 978-84-96905-96-2.

## Enllaços externs

* Compartim l'univers Fages de Climent, blog oficial sobre Carles Fages de Climent