OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bianca Berini

Bianca Berini (Trieste, 2 de desembre de 1928 - Milà, 14 de juliol de 2004) fou una mezzosoprano dramàtica italiana.
Dotada d'una veu àmplia i ressonant i d'un ferm temperament interpretatiu, destacava especialment en el repertori verdià (Azucena, Amneris, Gilda, Eboli, etc.), personatges que feia vibrar amb riquesa d'accent i plàstic fraseig.
Després de la seva formació musical a Trieste i després a Milà, Berini va debutar el 1963 al Teatro Nuovo de Milà amb Madama Butterfly, de Puccini. Poc després, cantava el paper de Lola, de Cavalleria rusticana, de Mascagni, al Teatro San Carlo de Nàpols. Va cantar arreu, als teatres més importants del món, inclòs La Scala, per interpretar els papers més importants de Verdi, Wagner o Donizetti, entre d'altres. En el Gran Teatre del Liceu de Barcelona hi actuà set temporades, acomiadant-se del Liceu amb el Falstaff, precisament de Verdi, la temporada 1983/84.

## Referències

* 1 2 «Ricordo di Bianca Berini: 2 dicembre 1928,14 luglio 2004, mezzo-soprano triestino di fama internazionale» (en italià). Bella Una vita all'Opera, 28-06-2017. [Consulta: 21 maig 2020].

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 123. (ISBN 84-7291-226-4)
# Bublimotin

El Bublimotin, Bubli Motin, Bublimating o Pic Ladyfinger (en urdú لیڈی فنگر) és una distintiva agulla de roca de la Batura Muztagh, la serralada secundària més occidental del Karakoram, al Pakistan.
Té uns 6.000 msnm i es troba a l'aresta sud-oest del massís de l'Ultar Sar, el més sud-oriental dels grans grups de la Batura Muztagh. El massís sencer s'eleva precipitadament per sobre la vall d'Hunza a sud-est. El Bublimotin, tot i tenir una petita prominència per sobre el coll que la uneix amb el pic Hunza, destaca per ser una agulla de roca esmolada, sense gaire neu, situada entre dos pics nevats. Això, combinat amb la seva alçada per sobre la vall, la fa molt cridanera. Té una escalada en roca de 600 metres.

## Ascensions

El primer ascens va ser realitzat pels muntanyencs francesos Patrick Cordier i Jacques Maurin el 22 de maig de 1992. La ruta d'aquest ascens puja pel corredor que condueix al coll que separa el Bublimotin de l'Hunza i després segueix per l'aresta nord-est. El corredor està particularment exposat a roques soltes que poden caure. Posteriorment han estat obertes diverses rutes a la cara sud.

## Referències

* ↑ Claude Gardien, Les plus belles montagnes du monde, Glénat, Grenoble, 2010 ISBN 978-2-7234-7931-8 p.112
* ↑ Patrick Cordier: Bubuli-Mo-Tin, Ultar Group. In: American Alpine Journal 1983, S. 280f. (AAJO), abgerufen am 17. November 2012.
* ↑ Climbs and Expeditions:Pakistan, The American Alpine Journal (1997), pp. 306 - 331
# Paragonita

La paragonita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de les miques. Va ser descrita l'any 1843, trobada a la muntanya Campione, Tessino, Suïssa. El nom deriva del grec, paragon, que vol dir confusió, per la seva semblança amb el talc.

## Característiques

La paragonita és un silicat de fórmula química NaAl₂(AlSi₃O$_{10}$)(OH)₂. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2,5. És incolora, groc pàl·lida, grisenca, blanc grisenca o verdosa. La paragonita és un mineral comú en roques metamòrfiques.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la paragonita pertany a «09.EC - Fil·losilicats amb plans de mica, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: minnesotaïta, talc, willemseïta, ferripirofil·lita, pirofil·lita, boromoscovita, celadonita, chernykhita, montdorita, moscovita, nanpingita, roscoelita, tobelita, aluminoceladonita, cromofil·lita, ferroaluminoceladonita, ferroceladonita, cromoceladonita, tainiolita, ganterita, annita, ephesita, hendricksita, masutomilita, norrishita, flogopita, polilithionita, preiswerkita, siderofil·lita, tetraferriflogopita, fluorotetraferriflogopita, wonesita, eastonita, tetraferriannita, trilithionita, fluorannita, shirokshinita, shirozulita, sokolovaïta, aspidolita, fluoroflogopita, suhailita, yangzhumingita, orlovita, oxiflogopita, brammal·lita, margarita, anandita, bityita, clintonita, kinoshitalita, ferrokinoshitalita, oxikinoshitalita, fluorokinoshitalita, beidel·lita, kurumsakita, montmoril·lonita, nontronita, volkonskoïta, yakhontovita, hectorita, saponita, sauconita, spadaïta, stevensita, swinefordita, zincsilita, ferrosaponita, vermiculita, bileyclor, chamosita, clinoclor, cookeïta, franklinfurnaceïta, gonyerita, nimita, ortochamosita, pennantita, sudoïita, donbassita, glagolevita, borocookeïta, aliettita, corrensita, dozyita, hidrobiotita, karpinskita, kulkeïta, lunijianlaïta, rectorita, saliotita, tosudita, brinrobertsita, macaulayita, burckhardtita, ferrisurita, surita, niksergievita i kegelita.
Als territoris de parla catalana ha estat descrita al coll de la Boquera, a Mont-ras (Baix Empordà).

## Referències

* ↑ «Paragonite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 desembre 2015].
* 1 2 Webmineral
* 1 2 Handbook of Mineralgy
* ↑ «Paragonite from Coll de la Boquera, Mont-ras, Girona, Catalonia, Spain». Mindat. [Consulta: 29 gener 2024].
# Museu lituà de la carretera

El Museu lituà de la carretera (lituà: Kelių Muziejus) és un museu ubicat a Lituània, que recull, exhibeix i interpreta objectes relacionats amb la construcció de carreteres. Està ubicat a les instal·lacions de l'organització de l'autopista estatal Automagistralė, a Vievis, prop de la carretera principal entre Vílnius i Kaunas i es va obrir en el 25è aniversari de l'acabament de la carretera, el 19 d'octubre de 1995. La col·lecció del museu consta d'aproximadament 6.000 objectes i inclou els models, eines, plantes, roba de protecció, senyals de trànsit i documents, entre d'altres. El fundador del museu, director i conservador és Juozas Stepankevičius, un ex enginyer de camins i director d'obra.

## Referències

* 1 2 Jeary, Peter. «Roadkill, rocks and Russian tanks: Inside one of the world's oddest museums - World News». NBCNews.com, 05-05-2013. [Consulta: 6 maig 2013].
* 1 2 3 «The Roads Museum». [Consulta: 6 maig 2013].

## Enllaços externs

* Museu lituà de la carretera - Lloc web oficial
* Museums of Lithuania (anglès)
# Mélesville

Anne-Honoré-Joseph Duveyrier, més conegut pel seu pseudònim Mélesville, (París, 13 de desembre de 1787 - Marly-li-Roi, 7 de novembre de 1865) fou un compositor, dramaturg i libretista francès.

## Biografia

Fou fill del conegut magistrat i posteriorment dramaturg Honoré-Nicolas-Marie Duveyrier, Anne-Honoré-Joseph Duveyrier va decidir prescindir del cognom patern adoptant el pseudònim de Mélesville pel qual encara és conegut.
Amb més de 340 obres creades, va anar passant per una gran varietat de gèneres diferents, com ara el drama, melodrama, comèdia, vodevil i llibrets d'òpera. Al llarg de la seva carrera, va col·laborar amb un gran nombre de dramaturgs francesos, especialment amb Eugène Scribe i Delestre Poirson. Juntament els tres van adoptar un pseudònim col·lectiu: Amédée de Saint-Marc. També va tenir col·laboracions destacades amb Nicolas Brazier i Pierre Carmouche.
Les seves obres, algunes de les quals van gaudir d'un gran èxit, es caracteritzaven per l'alegria, posada en escena, les paraules optimistes i la cura en els petits detalls en dissenyar els espais on ocorrerien les trames.
Com a llibretista va col·laborar amb Adolphe Adam, Daniel-François Auber i Jacques Offenbach entre d'altres.

## Obres destacades

* 1818:
** Le Bourgmestre de Saardam ou Les Deux Pierre, en col·laboració amb Jean-Toussaint Merle i Schaffner (estrenada al Théâtre de la Porte Saint-Martin).
** Les Solliciteurs et les fous, en col·laboració amb Gabriel de Lurieu (estrenada al Théâtre de la Porte Saint-Martin).
* 1823, Le Confident, en col·laboració amb Eugène Scribe (estrenada al Théâtre du Gymnase).
* 1827:
** Cinq heures du soir, ou le Duel manqué, en col·laboració amb Emmanuel Théaulon i Pierre Carmouche (estrenada al Théâtre des Variétés).
** L'Ami Bontems, ou La Maison de mon oncle, en col·laboració amb Emmanuel Théaulon (estrenada al Théâtre des Nouveautés).
* 1828, Le Mariage impossible, en col·laboració amb Pierre Carmouche (estrenada al Théâtre des Variétés).
* 1830, L'Oncle rival (estrenada al Théâtre du Gymnase).
* 1831:
** Le Philtre champenois, en col·laboració amb Nicolas Brazier (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).
** L'Enfance de Louis XII ou la Correction de nos pères en col·laboració amb Antoine Simonnin (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).
* 1837, Suzanne en col·laboració amb Eugène Guinot i Roger de Beauvoir (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).
* 1842:
** Deux-Ânes, en col·laboració amb Pierre Carmouche (estrenada per primera vegada en el théâtre du Palais Royal).
** Les Circonstances atténuantes, en col·laboració amb Eugène Labiche i Auguste Lefranc (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).
* 1844, Carlo et Carlin, en col·laboració amb Dumanoir (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).
* 1850, Le Sopha, en col·laboració amb Eugène Labiche i Charles Desnoyer (estrenada al Théâtre du Palais-Royal).

## Bibliografia

* Gustave Vapereau. Dictionnaire universel des littératures (en francèés). París: Hachette, 1876 [Consulta: 25 juny 2012].
# Rommy Arce Legua

Rommy Arce Legua (Lima, 1977) és una bibliotecària hispanoperuana, regidora de l'Ajuntament de Madrid durant la corporació 2015-2019.
Nascuda el 1977 a la capital peruana, Lima, es va traslladar a Espanya amb 15 anys; va trigar 10 anys a adquirir la nacionalitat espanyola. Llicenciada en història de l'Art, va tenir diverses ocupacions precàries, abans d'ingressar per oposició com a bibliotecària a la Universitat Complutense de Madrid (UCM).
Militant de Anticapitalistas i afiliada a Comissions Obreres (CC.OO), es va presentar com a candidata dins de la llista d'Ara Madrid per a les eleccions municipals de 2015 a Madrid, en què va resultar escollida regidora. Nomenada regidora-presidenta dels districtes de Arganzuela i Usera, se la va considerar propera als corrents dins el Grup Municipal d'Ara Madrid més allunyades dels postulats de l'alcaldessa Manuela Carmena. En 2017 va autoritzar la cessió gratuïta d'un local del Matadero per a un acte a favor de l'1-O a càrrec de «Madrilenys pel dret a decidir» sense avisar l'alcaldessa.
El 2018 va afirmar sense evidències que un manter senegalès, Mame Mbaye, mort d'un infart de miocardi amb una patologia base prèvia durant una batuda policial, va morir per ser «negre» i va sostenir que Mbaye va ser víctima de la «xenofòbia institucional». La Unión de Policía Municipal i l'Asociación de Policía Municipal Unificada la denunciaren per açò, portant-la a judici acusant-la de cometre el delicte d'injúries greus.
El 2018 va oferir el seu suport a la iniciativa de la Bancada Municipalista impulsada per, entre d'altres, els regidors Pablo Carmona i Montserrat Galcerán, encara que no va entrar a formar part llavors de la plataforma. El març de 2019 va ser anunciada la seva participació com a integrant d'Anticapitalistes a les primàries obertes de la coalició «Madrid En Pie Municipalista» per confeccionar una candidatura de cara a les eleccions municipals de 2019 a Madrid.

## Referències

* 1 2 3 Sánchez, Ray «Rommy Arce, la primera edil inmigrante del Ayuntamiento de Madrid». El Mundo, 20-05-2015 [Consulta: 1r febrer 2019].
* 1 2 3 Ramírez, Daniel «El descontrol de Madrid: la edil que cedió Matadero al 1-O no avisó a Carmena». El Español, 17-09-2017 [Consulta: 1r febrer 2019].
* ↑ «La concejala madrileña Rommy Arce, procesada por injurias a la Policía». Telemadrid. [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ «El sindicato de manteros pone una falsa placa municipal a Mame Mbaye en Lavapiés». ABC, 16-03-2019 [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ «El ala radical de Ahora Madrid crea «Bancada Municipalista» para rivalizar con Carmena». ABC, 12-12-2018 [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ S.L «El último intento de Rommy Arce, la concejal más polémica de Carmena». ABC, 26-03-2019 [Consulta: 29 març 2019].
# Masters & Johnson

William Howell Masters (Cleveland, 27 de desembre del 1915 - Tucson, 16 de febrer del 2001) i Virginia Eshelman Johnson (Springfield, 11 de febrer del 1925 - Saint Louis, 24 de juliol del 2013) van ser dos sexòlegs estatunidencs, pioners en matèria de sexologia humana, que van estudiar milers de parelles practicant diversos actes sexuals en laboratori.
El 1964 van crear a Saint Louis (Missouri) un institut de recerques anomenat primer Reproductive Biology Research Foundation i, més tard, institut Masters & Johnson. Amb aquest nom van signar (entre d'altres) Human Sexual Response i Human Sexual Inadequacy, dues obres que es van convertir en 'referències' sobre el tema i que van ser determinants en el desenvolupament del moviment anomenat «revolució sexual».

## Referències

* ↑ «Masters & Johnson». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Masters & Johnson». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Tirs de Pinell

Sant Tirs de Pinell és la capella de la masia homònima del municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

La masia amb la seva capella, separades per un centenar de metres, es troben a la part nord del terme municipal, dalt de la llarga carena que es forma entre el barranc de Sant Tirs, al nord, i el de Pinell, al sud.
Per anar-hi: al punt quilomètric 96 de la carretera C-26 (Bassella - Solsona), en l'indret conegut com "La Trinxera"(42° 00′ 52″ N, 1° 26′ 27″ E﻿ / ﻿42.014418°N,1.440749°E﻿ / 42.014418; 1.440749), es pren la carretera asfaltada en direcció a "Madrona". Al cap d'1,5 km. s'arriba a un triple desviament. Es pren la carretera de l'esquerra on un plafó indica, entre d'altres, "Sant Tirs 6,1". L'església està a peu de carretera i la masia darrere seu més elevada. Aquesta carretera segueix cap a Madrona i acaba al km. 130,3 de la carretera C-14 (Eix Tarragona - Andorra).

## Descripció

Església de planta rectangular, edificada a sobre d'una antiga església de la qual s'aprecia una part en el frontal. A l'interior, hi ha una volta de guix amb llunetes i dos arcosolis al costat de l'absis, que és pla. A sobre de l'entrada hi ha el cor suportat per una volta. A la façana principal s'obre la porta d'arc escarser adovellat, per sobre una petita finestra circular i, rematant la façana, un petit campanar d'espadanya d'un ull.

## Història

L'any 1093, Ramon Guitart de la família Pinell i la seva dona Ermengarda va proveir de terres a l'església de Sant Tirs.

## Celebracions

* Durant la segona pasqua hi té lloc un aplec.

## Referències

* ↑ «Sant Tirs de Pinell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
* ↑ «Sant Tirs de Pinell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Gnafali nan

El gnafali nan (Omalotheca supina) és una espècie de planta de la família de les asteràcies que a Catalunya podem trobar a l'alta muntanya, als Pirineus. En algunes obres botàniques de referència l'inclouen dins del gènere Gnaphalium.

## Descripció

Planta vivaç, densament coberta per pèls blancs. Tiges molt curtes que poden arribar fins a uns 10 cm d'alçada però que sovint son pràcticament inexistents. Fulles de fins a 10(-15) mm, linear-lanceolades o linear-oblanceolades, senceres. Flors agrupades en petits capítols de 5-6 mm; corol·la tubular. Fruit en aqueni de fins a 1,5 mm, proveït de vilà. Floreix (sobretot als Pirineus) als mesos d’estiu (de juliol a setembre)

## Distribució i hàbitat

És una espècie de distribució boreo-alpina que viu en ambients amb clima subàrtic, en zones de tundra d'Àsia, Europa i Amèrica del Nord i que es refugia en àrees d’alta muntanya a latituds més meridionals. Així, a la península Ibèrica se la pot trobar als Pirineus, Picos de Europa, Sierra Nevada i al sistema Central. També viu als Alps i altres serralades del sud d’Europa.
El gnafali nan prefereix terrenys silícics i prats que suporten una llarga cobertura de neu, per això apareix allà on les darreres congestes deixen algun temps per al ràpid desenvolupament d'aquestes plantes.
* “Deutschlands Flora in Abbildungen” (dibuix de Jacob Sturm)
* detall del capítol (inflorescència)
* una planta en fruit

## Taxonomia

El gnafali nan va ser descrit inicialmenmt per Linné el 1767 amb el nom de Gnaphalium supinum que encara és el nom que es fa servir més per a anomenar a aquesta espècie. Avui en dia sembla que es reconeix més el nom que li va posar el botànic suís Augustin Pyramus de Candolle el 1838.
Hi ha una bon número de sinònims entre els que es poden destacar aquests tres:
* Omalotheca supina (L.) DC. (1838)
* Gnaphalium supinum L. (1767)
* Dasyanthus supinus (L.) Bubani (1899)

## Referències

* 1 2 3 Oriol de Bolòs i Josep Vigo. Flora dels Països Catalans. Barcelona: Ed. Barcino, 1995. ISBN 84-7226-657-5 (Vol. III).
* ↑ «Omalotheca supina (L.) DC.» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens, Kew. [Consulta: 10 gener 2025].
# Qualsevol nit pot sortir el sol (disc)

Qualsevol nit pot sortir el sol és el segon àlbum d'estudi en solitari del cantautor i músic català Jaume Sisa, publicat el 1975.
Va representar el primer i el més gran èxit de Sisa en tota la seva carrera, i el que li va permetre professionalitzar-se.
La cançó que li dona nom ha esdevingut amb els anys una de les cançons més populars en l'àmbit català.
El disc va ser editat per primer cop l'any 1975 en suport LP i casset pel segell Zeleste/EDIGSA. Més endavant, la discogràfica PDI en va fer dues reedicions, el 1984 i el 1991, aquesta última també en format CD. Finalment, el 2006, la discogràfica K Industria, va publicar-ne una reedició remasteritzada.
Produït per Rafael Moll i amb Ricard Casals com a tècnic de so, el disc va comptar amb els arranjaments musicals de Jordi Vilaprinyó. D'entre els músics d'estudi que hi van participar, a part del mateix Vilarpinyó al piano, cal destacar músics com la cantant i flautista Dolors Palau i el violinista Xavier Riba (que després acompanyarien Sisa al llarg de la seva carrera), Jordi Batiste, Manuel Joseph*, Ricard Gili, Toni Xuclà i el mateix Rafael Moll.
L’escriptor Manuel Vázquez Montalbán va dir que el disc “va ser creat en estat de gràcia i és un referent obligat en l’educació de la nostra sentimentalitat”.
Durant els anys 2005 i 2006, Sisa s'autohomenatja amb una gira de concerts en solitari per commemorar els 30 anys de la publicació del disc, en què ell mateix interpreta en solitari i íntegrament, acompanyant-se només de la guitarra, els temes de l'àlbum en l'ordre original. Aprofitant aquesta efemèride, es reedita el clàssic amb un llibret de 30 pàgines.
El 2016 la revista Enderrock en va publicar un disc d'homenatge amb totes les cançons versionades per artistes com Gemma Humet, Xarim Aresté, Rusó Sala & Ian Sala, La Soul Machine, Germà Aire, Roba Estesa i Love of Lesbian.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Jaume Sisa.
| Núm. | Títol | Durada |
| 1. | El Fill del Mestre | 5:27 |
| 2. | El Setè Cel | 3:20 |
| 3. | Germà Aire | 6:13 |
| 4. | Maniquí | 5:05 |
| 5. | Cançó De La Font Del Gat | 3:44 |
| 6. | Maria Lluna | 6:23 |
| 7. | Senyor Botiguer | 4:12 |
| 8. | Qualsevol Nit Pot Sortir El Sol | 6:43 |
| Durada total: | Durada total: | 40:87 |

## Referències

* ↑ CCMA. «Jaume Sisa: "Diuen que 'Qualsevol nit pot sortir el sol' està fora del temps i l'espai"». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ TV3. «"No me la puc treure del cap": "Qualsevol nit pot sortir el sol"», 07-11-2010. [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ Gisbert, Guillem. «Mig segle de ‘Qualsevol nit pot sortir el sol’, la cançó màgica que ho va canviar tot», 02-02-2025. [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ «Sisa - Qualsevol Nit Pot Sortir El Sol» (en anglès). [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ «Sisa - Qualsevol Nit Pot Sortir El Sol» (en castellà). [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ Enderrock.cat. «La veritable història de «Qualsevol nit pot sortir el sol» | Enderrock.cat». [Consulta: 9 maig 2023].
* ↑ Enderrock.cat. «Jaume Sisa a l�Apolo amb Qualsevol nit pot sortir el sol | Enderrock.cat». [Consulta: 4 setembre 2023].
# Cuatro estaciones en La Habana

Cuatro estaciones en La Habanaés una minisèrie televisiva de ficció detectivesca ambientada en l'Havana dels anys noranta. La sèrie, que porta una temporada, és una adaptació de quatre novel·les policíaques de l'escriptor Leonardo Padura, qui a més és l'autor del guió juntament amb la seva esposa, l'escriptora i guionista Lucía López Coll.
La minisèrie va ser estrenada en Netflix al desembre de 2016. Cada capítol pren una de les històries dels llibres de Padura Pasado perfecto, Vientos de cuaresma, Máscaras i Paisaje de otoño, protagonitzades pel detectiu Mario Conde.
La primera entrega, Vientos de cuaresma, es va estrenar poc abans com un llargmetratge de 110 minuts sota el títol Vientos de La Habana.

## Argument

El tinent Mario Conde (Jorge Perugorría) és un policia nostàlgic amb una vida caòtica, un home amb molts problemes però amb valors ètics molt forts i apassionat per la literatura que manté una batalla ètica contra la corrupció, la doble moral i l'oportunisme.
Conde busca els malfactors de forma poc ortodoxa en una ciutat infectada per xarxes mafioses i tràfic de drogues durant el període especial cubà. La sèrie és un testimoniatge del que va ser la vida cubana durant aquesta època i un retrat generacional.

## Repartiment

* Jorge Perugorría - Mario Conde
* Carlos Enrique Almirante - Palacios
* Luis Alberto García - Carlos El Flaco
* Mario Guerra - Candito El Rojo
* Enrique Molina - Antonio Rangel
* Jorge Martínez - Andrés
* Alexis Díaz - Conejoj
* Vladimir Cruz - Fabricio
* Néstor Jiménez - Forense
* Ernesto del Cañal - Crespo
* Saul Rojas - Greco
* Yudith Castillo - Vilma
* Laura Ramos - Tamara
* Aurora Basnuevo - Josefina
* Hector Pérez - Miki Cara de Jeba
* Yessica Borroto - Cuqui
* Felix Beatón - Capt. Cicerón
* Pilar Mayo - Maruchi
* Ylsi Pérez - Secretaria de Rangel

## Premis

L'any 2017 va obtenir el guardó als Premis Platino com a Millor Telesèrie Iberoamericana.

## Referències

* ↑ «'Cuatro estaciones en La Habana' llega a Netflix - Netflix en Español» (en castellà). , 05-12-2016 [Consulta: 11 setembre 2017].
* ↑ Lisica, Federico «El noir habanero de Mario Conde | Cuatro Estaciones en La Habana, por Netflix» (en castellà). , 1481507864 [Consulta: 12 setembre 2017].
* ↑ «Padura afirma que "Vientos de La Habana" retrata de una forma única la ciudad» (en castellà). [Consulta: 12 setembre 2017].
* 1 2 «La crónica cultural - ‘Cuatro estaciones en La Habana’ se lleva a la televisión» (en castellà). , 27-04-2016 [Consulta: 12 setembre 2017].
* 1 2 Marcos, Natalia «El ‘noir caribeño’ de ‘Cuatro estaciones en La Habana’» (en castellà). , 28-01-2017 [Consulta: 11 setembre 2017].
* ↑ Movistar+. «CUATRO ESTACIONES EN LA HABANA. La serie completa - Movistar+» (en castellà). [Consulta: 12 setembre 2017].
* ↑ «"Cuatro estaciones en La Habana", Platino a la mejor miniserie o teleserie» (en castellà). [Consulta: 25 gener 2018].
# Daucus carota L. subsp. carota

La bufanaga, pastanaga salvatge o pastenaga borda és la planta silvestre a partir de la qual prové, per selecció, la pastanaga cultivada en totes les seves varietats. La planta silvestre se considera de la subespècie carota, per la qual cosa el seu nom científic és Daucus carota L. subsp. carota, a diferència de la planta cultivada, que simplement s'anomena Daucus carota L.
La planta silvestre presenta una rel poc desenvolupada i de color blanquinosa, cosa que la pot fer confondre amb una xirivia, puix que quasi no acumula carotens ni antocians, al contrari de la pastanaga taronja o la morada. Tampoc no s'utilitza com a aliment.

## Referències

* ↑ Laliga, Luis Serra. Estudio crítico de la flora vascular de la provincia de Alicante: aspectos nomenclaturales, biogeográficos y de conservación (en castellà). Editorial CSIC - CSIC Press, 2007. ISBN 978-84-00-08616-9.