OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premi Llibres Anagrama de Novel·la

El Premi Llibres Anagrama de Novel·la (antigament, Premi Anagrama de novel·la en català) és un premi que atorga l'Editorial Anagrama anualment a una novel·la inèdita en llengua catalana, en què també distingeix el finalista. El premi s'entrega el tercer dilluns de gener. En les bases es deixa clar que les novel·les aspirants al premi no poden haver estat presentades a altres premis. El premi tenia una dotació econòmica de 6.000 euros fins a l'any 2022 que va pujar a 12.000 euros a partit de 2023.

## Premiats

| Any | Autor | Obra |
| 2016 | Albert Forns | Jambalaia |
| 2017 | Tina Vallès | La memòria de l'arbre |
| 2018 | Llucia Ramis | Les possessions |
| 2019 | Irene Solà | Canto jo i la muntanya balla |
| 2020 | Anna Ballbona | No soc aquí |
| 2021 | Pol Guasch | Napalm al cor |
| 2022 | Desert | Desert |
| 2023 | Andrea Genovart | Consum preferent |
| 2024 | Clara Queraltó | Com un batec en un micròfon |
| 2025 | Arià Paco | Teoria del joc |

## Referències

* ↑ «PREMI LLIBRES ANAGRAMA DE NOVEL·LA». Editorial Anagrama. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ «7è Premi Llibres Anagrama de Novel·la». Editorial Anagrama, 17-01-2022 [Consulta: 16 gener 2023].
* 1 2 Serra, Montserrat «Andrea Genovart guanya el premi Llibres Anagrama amb una novel·la escèptica i cínica sobre la Barcelona actual». Vilaweb, 16-01-2023 [Consulta: 16 gener 2023].
* ↑ «Albert Forns gana el primer premio Anagrama de novela en catalán» (en castellà). La Vanguardia, 18-01-2016. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ «Tina Vallès guanya el premi Anagrama de novel·la amb ‘La memòria de l'arbre’». Vilaweb, 16-01-2017. [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ «Llucia Ramis, premio Anagrama de novela en catalán por 'Les possessions'» (en castellà). La Vanguardia, 15-01-2018. [Consulta: 15 gener 2018].
* ↑ «Irene Solà guanya el premi Llibres Anagrama». [Consulta: 21 gener 2019].
* ↑ «Anna Ballbona guanya el cinquè premi Llibres Anagrama», 20-01-2020. [Consulta: 20 gener 2020].
* ↑ NacióTarragona. «El tarragoní Pol Guasch guanya el 6è Premi Llibres Anagrama de Novel·la amb l'obra «Napalm al cor» | NacióTarragona». [Consulta: 18 gener 2021].
* ↑ «El premi Llibres Anagrama de Novel·la queda desert». Vilaweb, 17-01-2022 [Consulta: 17 gener 2022].
* ↑ Llumà, Núria Juanico. «Clara Queraltó guanya el premi Llibres Anagrama 2023», 15-01-2024. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «Arià Paco, 10è Premi Llibres Anagrama amb "Teoria del joc", una novel·la sobre el desig sexual», 20-01-2025. [Consulta: 20 gener 2025].
# Measured Records

Measured Records és un segell discogràfic independent que forma part del centre que és el Measured Group. També inclosos es troben el No Half Measures Ltd. (gestió d'artistes) i el Measured Music (publicacions).
Amb seu a Glasgow (Escòcia, Regne Unit), Measured Records va ser fundada en el 2002. El primer llançament del segell va ser el senzill ‘Because You’ pels proveïdors d'indie pop Cosmic Rough Riders en juny del 2003. Des de llavors, el segell ha llançat senzills i àlbums del gust de Cosmic Rough Riders, The Hazey Janes, The Hedrons i Patricia Vonne, entre d'altres.
# Portada/article setembre 25
## Barcelona

Barcelona, situada a la costa mediterrània de la península Ibèrica, és la capital de Catalunya, de la província de Barcelona i de la comarca del Barcelonès, a més de la segona ciutat en població i pes econòmic d'Espanya. El municipi creix sobre una plana encaixada entre la serralada Litoral, el mar Mediterrani, el riu Besòs i la muntanya de Montjuïc. La ciutat acull les seus de les institucions d'autogovern més importants de Catalunya: la Generalitat de Catalunya i el Parlament de Catalunya. Per haver estat capital del Comtat de Barcelona, rep sovint el sobrenom de Ciutat Comtal.
# Cistella (bàsquet)

Una cistella de bàsquet és un element clau en el bàsquet, que consta de la vora i la xarxa. Penja del tauler. La primera cistella va ser una cistella amb forma de pera instal·lada per James Naismith. Amb el temps es va decidir tallar la part inferior de la cistella i, finalment, la cistella es va substituir per la vora metàl·lica i la xarxa. Per fer punts en el bàsquet cal que la pilota passi per la cistella.

## Referències

* ↑ «First College Basketball Game». www.americaslibrary.gov.
* ↑ A Short History of Basketball - Indiana Edition, Paul R. Wonning, 2022
* ↑ «The Basketball Hoop: A History». SportsRec.
* ↑ «History of Basketball Hoop: Hot Hoops». SportsRec.
# Barry Goldwater

Barry Morris Goldwater (Phoenix, Arizona, 1 de gener de 1909 - Paradise Valley, Arizona, 29 de maig de 1998), va ser un polític nord-americà, senador per Arizona de 1953 a 1965 i de 1969 a 1987 i candidat republicà a president dels Estats Units el 1964, quan va perdre davant del demòcrata Lyndon B. Johnson per un ampli marge. Va ser un impulsor del moviment conservador dins del Partit Republicà que va culminar en les polítiques de Ronald Reagan el 1980.

## Referències

* ↑ «Barry Goldwater, United States senator». Encyclopædia Britannica [Consulta: 29 maig 2021].
# Nathaniel Lofthouse

Nathaniel Nat Lofthouse, OBE (27 d'agost de 1925 - 15 de gener de 2011) fou un futbolista anglès de la dècada de 1950.
Fou internacional amb la selecció d'Anglaterra amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1954. Defensà els colors del Bolton Wanderers FC, on passà tota la seva carrera i posteriorment en fou entrenador.

## Referències

* ↑ «Obituary: Nat Lofthouse». BBC News, 16-01-2011 [Consulta: 16 gener 2011].
* ↑ Daily Telegraph Obituary
* ↑ Guardian Obituary
* ↑ BBC Obituary
* ↑ «The FA England Profile». Arxivat de l'original el 2012-04-08. [Consulta: 23 agost 2018].
* ↑ «Nathaniel Lofthouse - Goals in International Matches». The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation.
* ↑ «Nat Lofthouse at PES Stats Database». [Consulta: 21 gener 2011]. Arxivat 24 de febrer 2011 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-02-24. [Consulta: 23 agost 2018].
* ↑ 'The Cup Comes Home' - 1958 newsreel of Nat Lofthouse in Bolton, Lancashire
# Horacio Casarín Garcilazo

Horacio Casarín Garcilazo (Ciutat de Mèxic, 25 de maig de 1918 - Ciutat de Mèxic, 10 d'abril de 2005) fou un futbolista mexicà dels anys 1940 i 1950, més tard entrenador de futbol.

## Trajectòria

Debutà amb 17 anys amb el Club Necaxa. El 1942 fitxà per l'Atlante, club on passà els seus millors anys. Marcà 95 gols al club i guanyà el campionat de 1946-47. El 1948 arribà al FC Barcelona, però romangué poc temps per problemes contractuals, disputant només alguns partits amistosos amb el Barça. Retornà a Mèxic, on defensà els colors de diversos clubs fins a la seva retirada el 18 de novembre de 1956 amb CF Monterrey.
Durant la seva carrera marcà un total de 236 gols, tant a la lliga amateur, com a la professional de Mèxic. Participà amb la selecció mexicana a la Copa del Món de Futbol de 1950 al Brasil, on marcà un gol.
Com a entrenador la seva major fita fou amb la selecció mexicana sots 21, amb la qual assolí la segona posició al Campionat del Món sots 20 disputat a Tunísia el 1977. També dirigí diversos clubs mexicans com l'Atlante o el Tecos UAG.

## Palmarès
### Jugador

* Liga Mayor: 1936-37, 1937-38 (Necaxa)
* Lliga Mexicana: 1946-47 (Atlante)
* Màxim golejador de la lliga mexicana de futbol: 1950-51 amb 17 gols (Necaxa)

### Entrenador

* Subcampió de la lliga mexicana: 1952-53 (Zacatepec), 1981-82 (Atlante)

## Referències

* ↑ «Murió el domingo Horacio Casarín» (en castellà). El Siglo de Torreón, 11-04-2005.
* ↑ Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.

## Enllaços externs

* Breu biografia
* Defunció a elsiglodetorreon
* Defunció a jornada.unam.mx
# Mauno Koivisto

Mauno Koivisto (Turku, 25 de novembre de 1923 - Meilahti Tower Hospital, 12 de maig de 2017) fou un polític i banquer finlandès. Es va graduar a la Universitat de Turku el 1949, però abans d'això va treballar en el port de Turku. També participà en la Guerra d'Hivern de 1939.
Membre del Partit Socialdemòcrata de Finlàndia des del 1947, fou nomenat ministre per primera vegada el 1966 en el govern de Rafael Paasio. El 1968 Koivisto va ser nomenat director del Banc de Finlàndia (fins al 1982) i primer ministre, càrrec aquest que exercí fins al 1970. Koivisto va ser nomenat primer ministre novament el 1979.
Quan Urho Kekkonen abandonà per qüestions de salut el càrrec de president després de 25 anys en el poder (1965-1981), Koivisto va ser nomenat president de Finlàndia. Kekkonen va restar diplomàticament president de Finlàndia fins al final de les eleccions presidencials del 27 de gener de 1982, quan traspassà el poder a Koivisto definitivament. Koivisto va ser reelegit com a president de Finlàndia el 1988. Aquestes van ser les últimes eleccions per col·legi electoral de la història de Finlàndia.
L'era de Koivisto va significar diversos canvis en la política finlandesa. El país va passar d'un sistema de govern semipresidencial a un de parlamentari, i la política es va liberalitzar. Com a conseqüència, el president de Finlàndia no té actualment gairebé cap poder.
Pel que fa a la política internacional, el mandat de Koivisto va estar marcat per les particulars relacions amb la Unió Soviètica, conegudes com a finlandització. Així, quan Estònia va iniciar el seu procés d'independència, el govern finés va ajudar-los d'amagat, encara que públicament defensara les tesis del govern de Moscou. Això li va valdre grans retrets de l'opinió pública finesa, que no entenia que el govern finès no ajudara públicament als estonians.

## Guardons

    Gran Mestre de l'Orde de la Creu de la Llibertat
    Gran Mestre de l'orde de la Rosa Blanca
    Gran Mestre de l'orde del Lleó de Finlàndia
    Cavaller de l'orde del Serafí (Suècia) (16-4-1982)
    Collar del Reial Orde Noruec de Sant Olaf (1983)
    Cavaller de l'orde de l'Elefant (Dinamarca) (20-4-1983)
    Gran Collar de l'Infant Don Enric (Portugal) (22-4-1992)
    Gran Creu amb Cordó de l'orde al Mèrit de la República Italiana (14-9-1993)
    Orde de l'Àliga Blanca (Polònia) (25-10-1993)
    Orde Olímpic d'or

## Referències

* 1 2 3 «Quan Finlàndia ajudava Estònia però negava en públic que pogués ser independent». Vilaweb, 26-05-2017. [Consulta: 26 maig 2017].
* ↑ Lloc web del Quirinale: dettaglio decorato.
# Can Carbonell (Cabrils)

Can Carbonell és un edifici de Cabrils (Maresme) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia del mateix grup que Can Vives. Pot assignar-se al segle xvii (i així ho testimonia el gravat de la porta principal de la masia; 1759). Té els tres cossos a la façana fet que li dona un aspecte basilical. Conservació dels esgrafiats amb els dons tons arrebossats (el to de la sorra i el to de la calç), dels resseguits de les obertures de pedra granítica del gravat i els carreus cantoners ben tallats.

## Referències

* ↑ «Can Carbonell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# San Cristóbal de Las Casas

San Cristóbal de Las Casas és un municipi a l'estat de Chiapas. És el cap de municipi i principal centre de població d'aquesta municipalitat. Es troba a la part sud de l'estat de Chiapas. Limita al nord amb el municipi de Teopisca, al sud amb Teopisca i Totolapa, a l'oest amb Zinacantán i a l'est amb Huixtán.
El seu nom fa referència a Bartolomé de las Casas que va ser el primer bisbe de Chiapas.

## Referències

* 1 2 «Enciclopedia de los Municipios de México. Estado de Chiapas. San Cristóbal de las Casas» (en castellà). Instituto Nacional para el Federalismo y el Desarrollo Municipal, Gobierno del Estado de Chiapas., 06-02-2012. Arxivat de l'original el 2012-02-06. [Consulta: 1r juny 2022].

## Enllaços externs

* http://www.sancristobal.gob.mx
* http://www.miguelmunoz.org
* https://web.archive.org/web/20110617052439/http://www.e-local.gob.mx/work/templates/enciclo/chiapas/municipios/07078a.htm
# CBC/Radio-Canada

La Corporació canadenca de radiodifusió (en anglès:Canadian Broadcasting Corporation, en francès: Société Radio-Canada) CBC per les seves sigles, és un ens públic de ràdio i televisió canadenca. La marca corporativa de l'empresa és CBC/Radio-Canada
El grup administra diverses divisions dedicades tant a les dues llengües oficials del Canadà com als diferents mitjans que la componen: ràdio, televisió i Internet. CBC/Radio-Canada és el mitjà de radiodifusió més antic del país.

## Referències

* ↑ Canadian Communications Foundation Arxivat 2005-03-15 a Wayback Machine.
* ↑ «Radio Canada International goes off-air, moving online-only after 67 years of shortwave service». J-Source, 25-06-2012 [Consulta: 6 juny 2013]. Arxivat 1 de juliol 2017 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-07-01. [Consulta: 21 gener 2021].

## Enllaços externs

* Web de la corporació
# Pi de l'Espinal

El Pi de l'Espinal (Pinus pinea) és un pi pinyer que es troba al Parc de la Serralada Litoral, el qual podria haver nascut el primer terç del segle xix.

## Aspecte general

Presenta un esplèndid tronc d'1,02 metres de diàmetre, de la mateixa mida que el de Riudemeia i superat només per dos dels pins del parc. La seua capçada és irregular, estesa cap a la banda sud i gairebé inexistent a la banda nord, probablement per l'acció del vent que sempre bufa en aquesta direcció a la Plana de l'Espinal.

## Accés

És ubicat a Argentona: al coll de Parpers (C-1415c, entre Argentona i la Roca del Vallès) prenem la pista que surt cap a la urbanització Sant Carles i un quilòmetre més endavant arribem a l'enrunada masia de l'Espinal. Ací prenem el trencall que entra a la masia i cerquem el pi, a la dreta i uns 15 m dins del bosc, en una feixa a un nivell més baix. La capçada sobresurt diversos metres per damunt de la resta i ens permet localitzar-lo fàcilment. Coordenades: x=447888 y=4604327 z=306.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàgs 101--102.

## Enllaços externs

* Panoramio Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* Llibre-Guia de la Serralada Litoral - Història i itineraris Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. (català)
# Setge d'Oreoi

El setge d'Oreoi, del 15 d'agost al 20 d'octubre de 1351 fou una de les batalles de la guerra veneciano-genovesa.

## Antecedents

Des de 1348 la República de Gènova estava en guerra amb l'emperador romà d'Orient Joan VI Cantacuzè a Gàlata i Quios, i el 1350 es va trobar en guerra amb la República de Venècia, que tracten d'eliminar l'activitat mercantil de Gènova a la Mediterrània oriental. Com Gènova havia ajudat els adversaris de la Corona d'Aragó a Sardenya, Pere el Cerimoniós va entrar a la guerra del costat de Venècia i de l'Imperi Romà d'Orient. Gènova es va veure forçada a una aliança amb l'Imperi Otomà i fins i tot van assaltar Constantinoble.
Pere el Cerimoniós va nomenar capità de l'estol, de trenta galeres a Ponç de Santa Pau el març de 1351. L'armada catalana va sortir de Maó el mes d'octubre i es va dirigir, fent escala a Càller, a Messina, on es van unir vint galeres venecianes capitanejades per Panerazio Giustinian, i ja de camí a Constantinoble s'hi van unir catorze galeres venecianes més i quatre valencianes capitanejades per Bernat de Ripoll.

## El setge

Una armada genovesa de seixanta-dos vaixells sota el comandament de Paganino Doria navegava en la mar Egea poc després del saqueig de Pera i va assetjar la fortalesa veneciana d'Oreoi on s'allotjava Nicolau Pisani. Un cos de tres-cents cavallers i un gran contingent d'infanteria va ser enviat des del Ducat d'Atenes socórrer els venecians. El setge va durar des del 15 d'agost fins al 20 d'octubre de 1351, quan Doria es va veure obligat a aixecar el setge per l'arribada d'una flota dirigida pel català Ponç de Santa Pau i de l'assistència rebuda de la guarnició de Venècia.

## Conseqüències

Pteleum va ser devastada i saquejada i tot l'arxipèlag va patir una onada de pirateria genovès, fins que ambdós estols foren destruïts a la batalla naval del Bòsfor el 13 de febrer de 1352.

## Referències

* ↑ Francesch Rodón i Oller, Fets de la Marina de guerra catalana, p.58
* ↑ (castellà) José Vicente Cabezuelo Pliego, Diplomacia y guerra en el Mediterráneo medieveal. La liga véneto-aragonesa contra Génova de 1351, Anuario de estudios medievales: gener-juny de 2006

## Bibliografia

* Francesch Rodón i Oller, Fets de la Marina de guerra catalana. Barcelona, 1898
* (italià) Giuseppe Meloni, Genova e Aragona all'epoca di Pietro il Cerimonioso (1336-1387), Padova 1971-1982.
# Manuel Alonso de Areyzaga

Manuel Alonso de Areyzaga (Sant Sebastià, 2 de novembre de 1895 - Madrid, 11 d'octubre de 1984) fou un tennista espanyol de la dècada de 1920.

## Trajectòria

Fou campió d'Espanya individual de tennis els anys 1915, 1919 i 1920. També destacà en dobles formant parella amb el seu germà José María. Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 a Anvers i el mateix any arribà a semifinals del World Hard Court Championships. També participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1924 a París. Participà en el campionat de Wimbledon el 1921, derrotat per Brian Norton, i el 1922 i 1924. Entre 1921 i 1925, jugà amb l'equip espanyol de Copa Davis. El 1923 marxà als Estats Units. Allí participà regularment al U.S. Championships fins a 1927, arribant a quarts de final els anys 1922, 1923, 1925 i 1927. Arribà al top 10 dels Estats Units els anys 1925, 1926 i 1927, essent el número 2 l'any 1926. El 1927 fou número 5 mundial segons The Daily Telegraph. Als anys 30 tornà a participar en la Copa Davis. El 1977 fou inclòs al Tennis Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 Collins, Bud. History of Tennis. 2a edició. Nova York: New Chapter press, 2010, p. 541–542. ISBN 978-0942257700.
* ↑ «Campeonata de España absoluto» (pdf) (en esp). Real Federaciòn Española de tenis. [Consulta: 30 gener 2014].
* ↑ «'Los Dos Manolos' Are the Two 'Bills' of Spain's Tennis Team» (pdf). New York Times [Nova York], 13-08-1922 [Consulta: 30 gener 2014].
* ↑ «Manuel Alonso-Areyzaga» (en anglès). Internacional Tenis Federation (ITF). [Consulta: 16 desembre 2021].
* ↑ United States Lawn Tennis Association (1972). Official Encyclopedia of Tennis (First Edition), p. 424.
# Patricio Pedro Escobal López

Patricio Pedro Escobal López (Logronyo, 24 d'agost de 1903 - Nova York, 25 de novembre de 2002), conegut simplement com a Perico Escobal, va ser un futbolista exiliat als Estats Units durant la Guerra Civil espanyola.

## Biografia
### Com a futbolista

Nascut a Logronyo el 1903, de pare biscaí i mare riojana. En finalitzar el batxillerat, va estudiar a Madrid enginyeria industrial. Havent jugat a futbol a l'escola, el 1921 va debutar a Oporto amb el Reial Madrid. Amb l'equip madrileny va formar una gran defensa, arribat a ser capità i sent elogiat per la premsa de l'època.
Malgrat que no va arribar a debutar amb la selecció espanyola, va ser convocat pels Jocs Olímpics d'Estiu de 1924, esdevenint el primer esportista olímpic de La Rioja.
El 15 de juny de 1924 va participar en el partit d'inauguració de l'estadi logronyès de las Gaunas amb el CD Logroño.
El 1928 deixa el Reial Madrid per malaltia i per finalitzar els seus estudis d'enginyeria. Juga al Racing Club de Madrid i el Nacional, tornant al Reial Madrid CF per jugar-hi la temporada 1930-31 on disputà quatre partits a Primera divisió. Escobal va acabar la seva carrera al CD Logroño on guanyà el Campionat Regional Guipuscoà.

### Empresonament i exili

Perico Escobal estava afiliat a Izquierda Republicana i durant la seva trajectòria esportiva es posicionà a favor de la professionalització del futbol i la creació d'un sindicat de futbolistes.
Va ser detingut al juliol del 1936 a Logronyo acusat de maçó, d'ajudar la causa republicana i de contribuir a la crema de convents a Madrid. Va ser empresonat durant tres anys, on va contraure l'anomenat mal de Pott.
El 1939 es va embarcar a Portugalete al vaixell Magallanes amb la seva dona i un fill, establint-se a Nova York. No va tornar a Espanya excepte per enterrar la seva mare als anys 50.

## Referències

* 1 2 3 «Patricio Escobal López: futbolista» (en castellà). bermemar.com. Arxivat de l'original el 2012-01-30. [Consulta: 7 novembre 2012].
* 1 2 3 García, Pío. «Perico Escobal, el defensa republicà» (en castellà). Logroño: larioja.com, 11-08-2008. [Consulta: 6 novembre 2012].
* 1 2 3 Barcala, Diego. «El capità republicà del Reial Madrid va morir sol a Nova York» (en castellà). eldiario.es, 02-11-2012. [Consulta: 6 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Perico Escobal - Partits jugats amb el Reial Madrid» (en castellà). elaguanis.com. [Consulta: 7 novembre 2012].
# Nicolau Pisani

Nicolau Pisani (segle xiv) fou un almirall de la República de Venècia.
El 1350 va comandar un estol a Constantinoble per segellar una aliança amb l'Imperi Romà d'Orient contra els interessos genovesos.
Encetada la Guerra venecianogenovesa, del 15 d'agost al 20 d'octubre de 1351 fou assetjat a Òreos, a l'illa de Negrepont per l'estol genovès de Paganí Doria, fins que la flota combinada veneciana i de la corona d'Aragó va fer fugir als genovesos, fins que foren derrotats el 13 de febrer de 1352 en la batalla naval del Bòsfor. En resposta al canvi d'aliances de l'emperador Joan VI Cantacuzè va atacar Pera infructuosament l'octubre de 1352. El 4 de novembre de 1354, Doria el va sorprendre a Portolungo, prop de Grècia. L'almirall genovès audàcia i habilitat tàctica li va permetre capturar Pisani i tota la seva flota. Pisani va ser alliberat quan les dues ciutats van fer les paus el maig de 1355, i va passar la resta de la seva vida en la foscor.

## Referències

* ↑ Soler i Puig, 1882, p. 30.
* ↑ (anglès) Enciclopèdia britànica, Niccolò Pisani

## Bibliografia

* Soler i Puig, L. M. Mariners catalans célebres. Tipografía «La Academia», d'Evaristo Ullastres, 1882.
# Marcelino Gavilán y Ponce de León

Marcelino Gavilán y Ponce de León (Valladolid, 4 de juny de 1909 - Madrid, 9 de març de 1999) fou un genet, militar, tinent general, cap de la Casa Militar del general Franco, guanyador d'una medalla de plata olímpica.
Va participar, als 39 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1948 realitzats a la ciutat de Londres (Regne Unit), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova del concurs de salts juntament amb Jaime García i José Navarro, així com finalitzar setzè en la prova individual amb el cavall Forajido. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 realitzats a Hèlsinki (Finlàndia) fou desè en la prova per equips i trentè en la prova individual de salts amb el cavall Quoniam.

## Referències

* ↑ «José Ramón Gavilán y Ponce de León | Real Academia de la Historia». [Consulta: 16 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Marcelino Gavilán». [Consulta: 16 desembre 2024].