# Literatura grega antiga

La literatura grega antiga és la literatura escrita en la llengua grega antiga des dels primers textos fins a l'època de l'Imperi Romà d'Orient. Les primeres obres supervivents de la literatura grega antiga, que es remunten al període arcaic primerenc, són els dos poemes èpics la Ilíada i l'Odissea, ambientats en un passat arcaic idealitzat avui identificat com a relacionat amb l'època micènica. Aquestes dues èpiques, juntament amb els himnes homèrics i els dos poemes d'Hesíode, Teogonia i Els treballs i els dies, van constituir els principals fonaments de la tradició literària grega que es mantindrien en els períodes clàssic, hel·lenístic i romà.
Els poetes lírics de Safo, Alceu i Píndar van tenir una gran influència durant el desenvolupament inicial de la tradició poètica grega. Èsquil és el primer dramaturg grec tràgic del qual s'han conservat obres completes. Sòfocles és famós per les seves tragèdies sobre Èdip, en particular Èdip Rei i Antígona. Eurípides és conegut per les seves obres de teatre que sovint van superar els límits del gènere tràgic. El dramaturg còmic Aristòfanes va escriure en el gènere de la comèdia antiga, mentre que el dramaturg posterior Menandre va ser un dels primers pioners de lanova comèdia. Els historiadors Heròdot d'Halicarnàs i Tucídides, que van viure tots dos durant el segle v aC, van escriure relats d'esdeveniments que van passar poc abans i durant la seva pròpia vida. El filòsof Plató va escriure diàlegs, normalment centrats al voltant del seu mestre Sòcrates, que tractaven de diversos temes filosòfics, mentre que el seu alumne Aristòtil va escriure nombrosos tractats, que més tard van tenir una gran influència.
Entre els escriptors posteriors importants hi havia Apol·loni de Rodes, que va escriure les Argonàutiques, un poema èpic sobre el viatge dels argonautes; Arquimedes, que va escriure tractats matemàtics innovadors; i Plutarc, que va escriure principalment biografies i assaigs. L'escriptor del segle ii, Llucià de Samòsata era un grec, que va escriure principalment obres de sàtira. La literatura grega antiga ha tingut un profund impacte en la literatura grega posterior i també en la literatura occidental en general. En particular, molts autors romans antics es van inspirar en els seus predecessors grecs. Des del Renaixement, els autors europeus en general, com Dante Alighieri, William Shakespeare, John Milton i James Joyce, s'han inspirat molt en temes i motius clàssics.

## Antiguitat preclàssica i clàssic

Aquest període de la literatura grega s'estén des d'Homer fins al segle iv aC i l'ascens d'Alexandre el Gran. Els primers escrits grecs coneguts són micènics, escrits en el sil·labari lineal B en tauletes d'argila. Aquests documents contenen registres en prosa relacionats en gran part amb el comerç (llistes, inventaris, rebuts, etc.); no s'hi ha descobert cap text literari. Michael Ventris i John Chadwick, els desxifradors originals de lineal B, afirmen que gairebé segur que la literatura va existir a la Grècia micènica, però o bé no estava escrita o, si ho estava, hauria estat escrita sobre pergamí o tauletes de fusta, que no haurien sobreviscut a la destrucció dels palaus micènics al segle xii aC.
La literatura grega estava dividida en gèneres literaris ben definits, cadascun amb una estructura formal obligatòria, tant sobre el dialecte com la mètrica. La primera divisió es feu entre la prosa i la poesia. Dins de la poesia hi havia tres grans gèneres: l'èpica, la lírica i el drama. La terminologia comuna europea sobre els gèneres literaris deriva directament de la terminologia grega antiga. La lírica i el drama es van dividir a més en més gèneres: lírica en quatre (lírica elegíaca, iàmbica, monòdica i coral); i el drama en tres (tragèdia, comèdia i drama pastoral). Es pot dir en gran part que la literatura en prosa comença amb Heròdot. Amb el temps, es van desenvolupar diversos gèneres de literatura en prosa, tot i que sovint la distinció entre cadascun era difusa.

### Poesia èpica

Als inicis de la literatura grega destaquen les dues obres monumentals d'Homer, la Ilíada i l'Odissea.$^{:1–3}$ La figura d'Homer està envoltada de misteri. Encara que se li atribueixen les obres tal com es troben ara, és segur que les seves arrels es remunten molt abans de la seva època (vegeu Qüestió homèrica).$^{:15}$ La Ilíada és la narració d'un únic episodi que transcorre durant els deu últims dies de la guerra de Troia després de deu anys de conflicte. Se centra en Aquil·les, que hi encarna l'ideal heroic grec.$^{:3}$
L'Odissea és un relat de les aventures d'Ulisses, un dels guerrers de Troia.$^{:3}$ Després de deu anys lluitant a la guerra, passa deu anys més navegant de tornada a casa amb la seva dona i la seva família. Penèlope era considerada la dona ideal; Homer la va representar com la dona ideal a partir del seu compromís, modèstia, puresa i respecte durant el seu matrimoni amb Ulisses. Durant el seu viatge de deu anys, perd tots els seus companys i vaixells i torna a casa a Ítaca disfressat de captaire. Ambdues obres es basaven en antigues composicions de transmissió oral.$^{:15}$ El dialecte homèric era una llengua arcaica basada en el dialecte jònic barrejat amb algun element del dialecte eòlic i el dialecte àtic, aquest últim a causa de l'edició atenesa del segle vi aC. El vers èpic era l'hexàmetre.
L'altre gran poeta del període preclàssic va ser Hesíode.$^{:23–24}$ A diferència d'Homer, Hesíode es refereix a si mateix en la seva poesia. No obstant això, no se'n sap res de cap font externa. Era originari de Beòcia al centre de Grècia, i es creu que va viure i treballar cap al 700 aC. Els dos poemes conservats d'Hesíode són Els treballs i els dies i Teogonia. Els treballs i els dies és una representació fidel de la vida campestre, en situació de pobresa, que tan bé coneixia, i estableix principis i regles per als agricultors. La Teogonia és un relat sistemàtic de la creació i dels déus. Descriu de manera vívida les edats de la humanitat, que comença amb l'edat d'or.
Els escrits d'Homer i Hesíode van ser tinguts en gran consideració al llarg de l'antiguitat i molts autors antics els consideraven els textos fonamentals de la religió grega antiga; Homer va explicar la història d'un passat heroic, que Hesíode va agafar com a base d'una narració de la creació i un relat de les realitats pràctiques de la vida quotidiana contemporània.$^{:23–24}$

### Poesia lírica

La lírica va rebre el seu nom pel fet que originàriament era cantada per individus o per un cor acompanyat per l'instrument anomenat lira. Malgrat el nom, la lírica en aquest sentit general estava dividida en quatre gèneres, dos dels quals no anaven acompanyats de cítara, sinó de flauta. Aquests dos darrers gèneres eren poesia elegíaca i la poesia iàmbica. Tots dos estaven escrits en dialecte jònic. Els poemes elegíacs eren escrits en dístics elegíacs i els poemes iàmbics eren escrits en trimetre iàmbic. El primer dels poetes lírics va ser probablement Arquíloc de Paros, segle vii aC, el poeta iàmbic més important. De la seva obra només en queden fragments, com passa amb la majoria dels poetes. Les poques restes suggereixen que va ser un aventurer amargat que va portar una vida molt convulsa.
Molts poemes lírics van ser escrits en dialecte eòlic. Els poemes lírics sovint empraven metres poètics molt variats. Els més famosos de tots els poetes lírics van ser els anomenats «Nou poetes lírics». De tots els poetes lírics, Safo de Lesbos (c. 630 – c. 570 aC) va ser, amb diferència, la més venerada. A l'antiguitat, els seus poemes eren considerats amb el mateix grau de respecte que els d'Homer. Només un dels seus poemes, «Oda a Afrodita», ha sobreviscut fins als nostres dies en la seva forma original i completa. A més de Safo, el seu contemporani Alceu de Lesbos també va destacar per la poesia lírica monòdica. La poesia escrita per Alcman es considerava bella, tot i que escrivia exclusivament en dialecte dòric, que normalment es considerava desagradable d'escoltar. El posterior poeta Píndar de Tebes va ser conegut per la seva poesia lírica coral.

### Drama

Totes les obres supervivents del drama grec van ser compostes per dramaturgs d'Atenes i estan escrites exclusivament en el dialecte àtic. Les actuacions corals eren una tradició comuna a totes les ciutats estat gregues. Els atenesos atribuïen a un home anomenat Tespis haver inventat el drama en presentar el primer actor, el propòsit principal del qual era interactuar amb el líder del cor. Els dramaturgs posteriors van ampliar el nombre d'actors a tres, permetent una major llibertat en la narració.
En l'època que va seguir a les guerres mèdiques, l'esperit nacional despertat d'Atenes es va expressar en centenars de tragèdies basades en temes heroics i llegendaris del passat. Les obres tràgiques van sorgir de simples cançons corals i diàlegs interpretats a les festes del déu Dionís. En el període clàssic, les representacions incloïen tres tragèdies i un drama pastoral, que representaven quatre episodis diferents d'un mateix mite. Els ciutadans rics van ser escollits per assumir les despeses derivades del vestuari i els assajos del cor com un deure públic i religiós. L'assistència a les actuacions del festival era considerada com un acte de culte. Les actuacions es van fer al gran teatre a l'aire lliure de Dionís a Atenes i els poetes competien pels premis oferts a les millors obres de teatre.
Totes les tragèdies gregues que ens han sobreviscut s'atribueixen convencionalment a Èsquil, Sòfocles o Eurípides. L'autoria de Prometeu encadenat, que tradicionalment s'atribueix a Èsquil, i Resos, que tradicionalment s'atribueix a Eurípides, són, però, qüestionades. Hi ha set tragèdies supervivents atribuïdes a Èsquil. Tres d'aquestes obres, Agamèmnon, Les coèfores i Les eumènides, formen una trilogia coneguda com a l'Orestea. Tanmateix, una de les set tragèdies tradicionalment atribuïda a aquest autor (Prometeu encadenat) podria ser que fos obra del seu fill Euforió.
S'han conservat set obres de Sòfocles, les més aclamades de les quals són les tres obres tebanes, que se centren al voltant de la història d'Èdip i la seva descendència. La trilogia tebana està formada per Èdip el Rei, Èdip a Colons i Antígona. Tot i que les obres sovint s'anomenen trilogia, en realitat es van escriure amb molts anys de diferència. Antígona, l'última de les tres obres, va ser en realitat la primera a escriure's, després d'haver estat composta l'any 441 aC, cap al començament de la carrera de Sòfocles. Èdip el Rei, la més famosa de les tres, va ser escrita cap al 429 aC a la meitat de la carrera de Sòfocles. Èdip a Colons, la segona de les tres obres cronològicament, va ser en realitat l'última obra de Sòfocles i es va representar l'any 401 aC, després de la mort de Sòfocles.
Hi ha dinou obres de teatre atribuïdes a Eurípides. Les més conegudes d'aquestes obres són Medea, Hipòlit i Les bacants. De vegades es creu que Resos va ser escrita pel fill d'Eurípides, o que va ser una reproducció pòstuma d'una obra d'Eurípides. Eurípides va superar els límits del gènere tràgic i molts dels elements de les seves obres eren més propis de la comèdia que de la tragèdia. La seva obra Alcestis, per exemple, s'ha catalogat sovint com una «obra tesi» o potser fins i tot com una obra de tragicomèdia més que no pas una veritable tragèdia pels seus elements còmics i pel fet que té un final feliç.
Com la tragèdia, la comèdia va sorgir d'un ritual en honor a Dionís, però en aquest cas les obres estaven plenes d'obscenitat, abusos i insults. A Atenes, les comèdies es van convertir en una part oficial de la celebració del festival l'any 486 aC, i es van oferir premis per a les millors produccions. Com passa amb les tragèdies, han sobreviscut poques obres dels grans escriptors còmics. Les úniques obres completes supervivents de la comèdia clàssica són onze obres escrites pel dramaturg Aristòfanes. Aquests són un tresor de la representació còmica. Es va burlar de tots i de totes les institucions. A Els ocells ridiculitza la democràcia atenesa. A Els núvols, ataca el filòsof Sòcrates. A Lisístrata, denuncia la guerra. Aristòfanes ha estat molt elogiat per la seva habilitat dramàtica i art. La Biblioteca Clàssica de John Lemprière el descriu, senzillament, com «el dramaturg còmic més gran de la literatura mundial: al seu costat Molière sembla avorrit i Shakespeare un pallasso». De totes les obres d'Aristòfanes, però, la que ha rebut un reconeixement més durador és Les granotes, que simultàniament satiritza i immortalitza els dos gegants de la tragèdia atenesa: Èsquil i Eurípides. Quan es va representar per primera vegada al Festival de Lenees l'any 405 aC, just un any després de la mort d'Eurípides, els atenesos li van atorgar el primer premi. Va ser l'única obra grega que es va fer un bis, que va tenir lloc dos mesos després a les festes de Dionís. Fins i tot avui, Les granotes encara atrau el públic modern. Una adaptació musical moderna d'èxit comercial va ser interpretada a Broadway el 2004.
El tercer gènere dramàtic va ser la sàtira. Tot i que el gènere era popular, només ha sobreviscut un exemple complet d'obra de sàtir: Ciclop d'Eurípides. Grans porcions d'una segona obra satírica, Ichneutae de Sòfocles, s'han recuperat del lloc d'Oxirrinc a Egipte entre els papirs d'Oxirrinc.

### Historiografia

Dos dels historiadors més notables que van viure durant l'època clàssica foren Heròdot d'Halicarnàs i Tucídides. Heròdot és comunament anomenat «El Pare de la Història». El seu llibre Històries és una de les obres més antigues de la literatura en prosa existents. El llibre de Tucídides Història de la guerra del Peloponès va influir molt en els escriptors i historiadors posteriors, inclòs l'autor del llibre dels Fets dels Apòstols i l'historiador de l'època romana d'Orient Procopi de Cesarea.
Un tercer historiador de l'antiga Grècia, Xenofont d'Atenes, va començar la seva Hel·lèniques on Tucídides va acabar el seu treball cap al 411 aC i va portar la seva història fins al 362 aC. L'obra més famosa de Xenofont és el llibre Anàbasi, un relat detallat i de primera mà de la seva participació en un exèrcit mercenari grec que va intentar ajudar el persa Cir el Jove a expulsar el seu germà del tron. Xenofont també va escriure tres obres en lloança del filòsof Sòcrates: Apologia, Convit i Records. Encara que tant Xenofont com Plató coneixien Sòcrates, els seus relats són molt diferents. S'han fet moltes comparacions entre el relat de l'historiador militar i el relat del poeta-filòsof.

### Filosofia

Durant el segle v i el segle iv aC van viure molts filòsofs importants i influents. Entre els primers filòsofs grecs hi havia els tres anomenats «filòsofs de Milet»: Tales, Anaximandre i Anaxímenes. Dels escrits d'aquests filòsofs, però, només ha sobreviscut un fragment d'Anaximandre conservat per Simplici de Cilícia.
Se sap molt poc amb certesa sobre la vida del filòsof Pitàgores de Samos i ens n'ha arribat cap escrit fins als nostres dies, però un impressionant corpus d'escrits poètics escrits pel seu deixeble Empèdocles d'Agrigent ha sobreviscut, fent d'Empèdocles un dels filòsofs presocràtics més acreditats. També n'han sobreviscut un gran nombre de fragments escrits pels filòsofs Heràclit d'Efes i Demòcrit d'Abdera.
De tots els filòsofs clàssics, però, Sòcrates, Plató i Aristòtil es consideren generalment els més importants i influents. Sòcrates no va escriure cap llibre ell mateix i els estudiosos moderns debaten si el retrat que Plató d'ell és prou exacte. Alguns estudiosos sostenen que moltes de les seves idees, o almenys una vaga aproximació, s'expressen en els primers Diàlegs socràtics de Plató. Mentrestant, altres estudiosos han argumentat que la representació de Sòcrates de Plató és només una representació de ficció destinada a exposar les opinions pròpies de Plató que té molt poc a veure amb la figura històrica del mateix nom. El debat sobre fins a quin punt la representació de Sòcrates de Plató representa les idees reals de Sòcrates es coneix com el problema socràtic.
Plató va expressar les seves idees mitjançant diàlegs, és a dir, obres escrites que pretenien descriure converses entre diferents individus. Alguns dels més coneguts inclouen: Apologia de Sòcrates, un suposat registre del discurs que Sòcrates va pronunciar en el seu judici; Fedó, descripció de l'última conversa entre Sòcrates i els seus deixebles abans de la seva execució; El convit, un diàleg sobre la naturalesa de l'amor; i La República, àmpliament considerada com l'obra més important de Plató, un llarg diàleg que descriu el govern ideal.
Aristòtil d'Estagira és àmpliament considerat com un dels pensadors filosòfics més importants i influents de tots els temps. La primera frase de la seva Metafísica diu: «Tots els homes per naturalesa desitgen saber». Per tant, ha estat anomenat el «Pare dels qui saben». El seu deixeble medieval Tomàs d'Aquino es va referir a ell simplement com «el filòsof». Aristòtil va ser estudiant a l'Acadèmia de Plató i, com el seu mestre, va escriure diàlegs o converses. Tanmateix, avui dia no se'n conserva cap. El conjunt d'escrits que han arribat fins a l'actualitat representen probablement conferències que va pronunciar a la seva pròpia escola d'Atenes, el Liceu. Fins i tot a partir d'aquests llibres, l'enorme ventall dels seus interessos és evident: va explorar temes diferents dels que avui es consideren filosòfics; els tractats existents cobreixen la lògica, les ciències físiques i biològiques, l'ètica, la política i el govern constitucional. Entre les obres més destacades d'Aristòtil hi ha Política, Ètica a Nicòmac, Poètica, Sobre l'ànima i Retòrica.

## Període hel·lenístic

El 338 aC totes les ciutat estat gregues, excepte Esparta, havien estat unides per Felip II de Macedònia. El fill de Felip, Alexandre el Gran, va estendre molt les conquestes del seu pare. Atenes va perdre el seu estatus preeminent com a líder de la cultura grega i va ser substituïda temporalment per Alexandria (Egipte).
La ciutat d'Alexandria al nord d'Egipte es va convertir, a partir del segle iii aC, en el centre destacat de la cultura grega. Aviat també va atreure una gran població jueva, fet que el va convertir en el centre d'estudis jueu més gran del món antic. La Septuaginta, una traducció grega de la Bíblia hebrea, tenia fama d'haver estat iniciada a Alexandria. Filó, un filòsof jueu hel·lenístic, va operar des d'Alexandria al tombant de l'Era comuna. A més, més tard esdevingué un punt focal important per al desenvolupament del pensament cristià. El Museion, o Santuari de les Muses, que incloïa la biblioteca i l'escola, va ser fundat per Ptolemeu I. La institució va ser des del principi pensada com una gran escola i biblioteca internacional. La biblioteca, que contingué més de mig milió de volums, era majoritàriament en grec. Pretenia servir com a dipòsit de totes les obres de la literatura grega clàssica que es poguessin trobar.

### Poesia

El gènere de la poesia bucòlica va ser desenvolupat per primera vegada pel poeta Teòcrit. El romà Virgili va escriure més tard les seves Bucòliques en aquest gènere. Cal·límac, un erudit de la Biblioteca d'Alexandria, va compondre l'Etia («Causes»), un llarg poema escrit en quatre volums de dístics elegíacs que descriuen els orígens llegendaris de costums, festes i noms obscurs, que probablement va escriure en diverses etapes al llarg de molts anys al segle iii aC. l'Etia es va perdre durant l'edat mitjana, però, al llarg del segle xx, gran part va ser recuperada a causa de nous descobriments de papirs antics. Els estudiosos inicialment el van denigrar com a «de segona categoria», mostrant un gran aprenentatge, però mancat de veritable «art». Al llarg del segle, la seva valoració acadèmica va millorar molt, actualment molts estudiosos el veuen d'una manera molt més positiva. Cal·límac també va escriure poemes breus per a ocasions especials i almenys una epopeia breu, l'Ibis, que anava dirigida contra el seu antic deixeble Apol·loni. També va compilar un tractat en prosa titulat els Pinakes, en el qual catalogava totes les obres principals conservades a la Biblioteca d'Alexandria.
El poeta alexandri Apol·loni de Rodes és conegut sobretot pel seu poema èpic les Argonàutiques, que narra les aventures de Jàson i els seus companys de vaixell, els argonautes, a la recerca per recuperar el velló d'or d'or de la terra de Còlquida. El poeta Arat va escriure el poema en hexàmetres Fenòmens, una interpretació poètica del tractat d'Èudox de Cnidos sobre les estrelles escrit al segle iv aC.

### Drama

Durant el període hel·lenístic, la Vella comèdia de l'època clàssica va ser substituïda per la Nova Comèdia. L'escriptor més notable de la Nova Comèdia va ser el dramaturg atenès Menandre. Cap de les obres de Menandre ha sobreviscut fins als nostres dies en la seva forma completa, però una obra, El misantrop, ha sobreviscut fins als nostres dies en una forma gairebé completa. La major part d'una altra obra titulada La noia de Samos i grans porcions d'altres cinc també han sobreviscut.

### Historiografia

L'historiador Timeu va néixer a Sicília, però va passar la major part de la seva vida a Atenes. La seva Història, encara que s'ha perdut, és significativa per la seva influència sobre Polibi. En 38 llibres va cobrir la història de Sicília i Itàlia fins a l'any 264 aC, que és on Polibi comença la seva obra. Timeu també va escriure l'Olympionikai, un valuós estudi cronològic dels Jocs Olímpics.

### Biografia antiga

La biografia antiga, o bios, a diferència de la biografia moderna, era un gènere de literatura grega (i romana) interessat a descriure els objectius, els èxits, els fracassos i el caràcter de les persones històriques antigues i si s'havien d'imitar o no. Els autors de la biografia antiga, com ara les obres de Corneli Nepot i Vides paral·leles de Plutarc, van imitar moltes de les mateixes fonts i tècniques de les historiografies de l'època de l'antiga Grècia, incloent-hi sobretot les obres d'Heròdot i Tucídides. Hi havia diverses formes de biografies antigues: 1) les biografies filosòfiques que van posar de manifest el caràcter moral del seu tema (com ara Sobre les vides, les opinions i les sentències dels filòsofs il·lustres de Diògenes Laerci 2) les biografies literàries que parlaven de la vida d'oradors i poetes (com ara lesVides dels sofistes de Filòstrat) 3) les biografies escolars i de referència que oferien un breu esbós d'algú inclòs la seva ascendència, els principals esdeveniments i èxits, i la mort, 4) les autobiografies, comentaris i memòries on el subjecte presenta la seva pròpia vida i 5) les biografies polítiques i històriques centrades en la vida dels actius en l'exèrcit, entre altres categories.

### Ciència i matemàtiques

Eratòstenes d'Alexandria (c. 276 aC – c. 195/194 aC), va escriure sobre astronomia i geografia, però la seva obra es coneix principalment per resums posteriors. Se li atribueix ser la primera persona que va mesurar la circumferència de la Terra. S'ha conservat gran part del que van escriure els matemàtics Euclides i Arquimedes. Euclides és conegut pels seus Elements, gran part dels quals es va extreure del seu predecessor Èudox de Cnidos. Els Elements és un tractat de geometria, i ha exercit una influència contínua en les matemàtiques. D'Arquimedes han arribat diversos tractats fins a l'actualitat. Entre ells hi ha Mesura del cercle, en què va treballar el valor de pi; El mètode dels teoremes mecànics, sobre el seu treball en mecànica; L'Arenari; i Sobre els cossos flotants. Actualment, s'està estudiant un manuscrit de les seves obres.

### Ficció en prosa

De la ficció en prosa de l'època hel·lenística n'ha sobreviscut molt poc. Les Milesíaques d'Aristides de Milet va ser escrita probablement durant el segle ii aC. Les Milesíaques en si no ha arribat fins als nostres dies en la seva forma completa, però n'han sobreviscut diverses referències. El llibre va establir un gènere completament nou dels anomenats «Històries milèsies», dels quals L'ase d'or del posterior escriptor romà Apuleu n'és un bon exemple.
Les novel·les gregues antigues Crisàor i Cal·lírroe de Caritó i Metíoc i Partènope probablement van ser escrites a finals del segle i aC o principis del segle i dC, durant la darrera part de l'era hel·lenística. El descobriment de diversos fragments de les Fenícies de Lol·lià revela l'existència d'un gènere de novel·la picaresca grega antiga.

## Època romana

Si bé la transició de la ciutat estat a l'imperi va afectar molt la filosofia, canviant l'èmfasi de la teoria política per l'ètica personal, les lletres gregues van continuar florint tant sota els successors d'Alexandre el Gran (especialment els Ptolemeus) com sota el domini romà. Els romans d'inclinació literària o retòrica van mirar els models grecs, i la literatura grega de tota mena es va continuar llegint i produint tant per parlants nadius de grec com més tard també per autors romans. Una característica notable d'aquest període va ser l'expansió de la crítica literària com a gènere, particularment com l'exemplificaven Demetri, Pseudo-Longí i Dionís d'Halicarnàs. El Nou Testament, escrit per diversos autors en diferents qualitats del grec koiné també prové d'aquest període,$^{:208–209}$ les obres més importants són els Evangelis i les Epístoles de Sant Pau.$^{:208–213}$

### Poesia

El poeta Quint d'Esmirna, que probablement va viure a finals del segle iv dC, va escriure Posthomèrica, un poema èpic que narra la història de la caiguda de Troia, començant on va deixar la Ilíada.
El poeta Nonnos de Panòpolis va escriure les Dionisíaques, el poema èpic més llarg de l'antiguitat. També va escriure una paràfrasi poètica de l'Evangeli de Joan. Nonnos probablement va viure en algun moment de finals del segle iv dC o principis del segle v dC.

### Historiografia

L'historiador Polibi va néixer cap al 200 aC. Va ser portat a Roma com a ostatge l'any 168. A Roma es va fer amic del general Escipió Emilià. Probablement, va acompanyar el general a Hispània i al nord d'Àfrica en les guerres contra Cartago. Va estar amb Escipió a la destrucció de Cartago el 146.
Diodor de Sicília va ser un historiador grec que va viure al segle i aC, al voltant de l'època de Juli Cèsar i August. Va escriure una història universal, Biblioteca històrica, en quaranta llibres. D'aquests, queden els cinc primers i de l'onzè al vintè. Les dues primeres parts van tractar la història fins a l'època hel·lenística primerenca. La tercera part porta la història al començament de les guerres de Cèsar a la Gàl·lia. Dionís d'Halicarnàs va viure a finals del segle i aC. La seva història de Roma des dels seus orígens fins a la Primera Guerra Púnica (264 a 241 aC) està escrita des del punt de vista romà, però està acuradament investigada. També va escriure una sèrie d'altres tractats, com Sobre la imitació, Comentaris sobre els oradors antics i Sobre la disposició de les paraules.
Els historiadors Apià d'Alexandria i Arrià de Nicomèdia van viure tots dos al segle ii dC. Apià va escriure sobre Roma i les seves conquestes, mentre que Arrià és recordat pel seu treball sobre les campanyes d'Alexandre el Gran. Arrià va servir a l'exèrcit romà. Per tant, el seu llibre es concentra en gran manera en els aspectes militars de la vida d'Alexandre. Arrià també va escriure un tractat filosòfic, el Diatribai, basat en els ensenyaments del seu mentor Epictet.
El més conegut dels historiadors grecs tardans pels lectors moderns és Plutarc de Queronea, que va morir cap a l'any 119 dC. Les seves Vides paral·leles de grans líders grecs i romans han estat llegides per totes les generacions des que es va publicar per primera vegada l'obra. La seva altra obra supervivent són els Escrits d'ètica pràctica, una col·lecció d'assajos sobre temes ètics, religiosos, polítics, físics i literaris.
Durant èpoques posteriors, els anomenats «llibres comuns», que normalment descriuen anècdotes històriques, es van fer força populars. Entre els exemples supervivents d'aquest gènere popular destaquen obres com ara Les Nits Àtiques d'Aulus Gel·li, El sopar dels erudits d'Ateneu de Naucratis, i De Natura Animalium i Varia Historia de Claudi Elià.

### Ciència i matemàtiques

El metge Galè va viure durant el segle ii dC. Va ser un acurat estudiant d'anatomia i les seves obres van exercir una forta influència en la medicina durant els següents mil quatre-cents anys. Estrabó, que va morir cap a l'any 23 dC, va ser geògraf i historiador. Els seus esbossos històrics en 47 volums s'han perdut gairebé tots. La seva Geografia encara és l'únic llibre antic existent que cobreix els diversos grups de persones i països coneguts pels grecs i els romans fins a l'època d'August. Pausànies, que va viure al segle ii dC, també va ser geògraf. La seva Descripció de Grècia és una guia de viatge que descriu la geografia i la història mítica de Grècia durant el segle ii. El llibre pren la forma d'un recorregut per Grècia, començant a Atenes i acabant a Naupacte.
El científic de l'època romana que va tenir més influència en les generacions posteriors va ser, sens dubte, l'astrònom Ptolemeu. Va viure durant el segle ii dC, encara que se sap poc de la seva vida. La seva obra mestra, El gran tractat, ha arribat a l'actualitat sota el títol Almagest, tal com va ser traduïda pels astrònoms àrabs amb aquest títol. Va ser Ptolemeu qui va idear una descripció detallada d'un univers amb la Terra al centre, una noció que va dominar el pensament astronòmic durant més de mil tres-cents anys. La visió ptolemaica de l'univers va perdurar fins que Copèrnic, Galileu, Kepler i altres astrònoms moderns primerencs la van substituir per l'heliocentrisme.

### Filosofia

Epictet (c. 55 dC – 135 dC) estava vinculat a la filosofia moral dels estoics. Els seus ensenyaments van ser recollits pel seu deixeble Arrià en els Discursos i l'Enquiridió.
Diògenes Laerci, que va viure al segle iii dC, va escriure Vides i opinions de filòsofs eminents, una voluminosa col·lecció de biografies de gairebé tots els filòsofs grecs que hagin viscut. Malauradament, Diògenes Laerci sovint no cita les seves fonts i molts historiadors moderns consideren el seu testimoni poc fiable. No obstant això, continua sent l'única font disponible sobre la vida de molts dels primers filòsofs grecs. Tanmateix, això no li resta importància, ja que conserva una enorme riquesa d'informació que d'altra manera no s'hauria conservat. La seva biografia d'Epicur, per exemple, és d'una qualitat particularment alta i conté tres llargues cartes atribuïdes al mateix Epicur, almenys dues de les quals s'acorda generalment que són autèntiques.
Un altre filòsof important del seu període va ser Plotí. Va transformar la filosofia de Plató en una escola anomenada neoplatonisme. Les seves Ennèades van tenir una àmplia influència en el pensament europeu fins a almenys al segle xvii. La filosofia de Plotí girava principalment al voltant dels conceptes de nous, psique i «Un».
Després de l'auge del cristianisme, molts dels filòsofs més importants van ser cristians. L'apologista cristià del segle ii Justí el Màrtir, que va escriure exclusivament en grec, va fer un ús extensiu d'idees de la filosofia grega, especialment del platonisme. Orígenes d'Alexandria, el fundador de la teologia cristiana, també va fer un ús extensiu de les idees de la filosofia grega i fins i tot va ser capaç de mantenir-se en contra del filòsof pagà Cels en el seu tractat apologètic Contra Celsum.

### Ficció en prosa

El període romà va ser el moment en què es van compondre la majoria de les obres de ficció en prosa grega existents. Les novel·les gregues antigues Leucipe i Clitofont d'Aquil·les Taci i Dafnis i Cloe de Longus probablement van ser escrites a principis del segle ii dC. Dafnis i Cloe, amb diferència la més famosa de les cinc novel·les romàntiques de l'antiga Grècia, és una història nostàlgica de dos joves amants que creixen en un ambient bucòlic a l'illa grega de Lesbos. Viatge més enllà de Thule d'Antoni Diògenes també pot haver estat escrites a principis del segle ii dC, tot i que els estudiosos no estan segurs de la data exacta. Aquesta obra no ha sobreviscut fons als nostres dies en la seva forma completa, però n'ha sobreviscut un resum molt extens escrit per Foci I de Constantinoble. Efesíaca de Xenofont d'Efes va ser escrit probablement a finals del segle ii dC.
El satíric Llucià de Samòsata va viure a finals del segle ii dC. Les obres de Llucià van ser increïblement populars durant l'antiguitat. Més de vuitanta escrits diferents atribuïts a Llucià han arribat fins als nostres dies. Gairebé totes les obres de Llucià estan escrites en dialecte àtic, el dialecte amb més prestigi social. El seu llibre De Dea Syria, però, va ser escrit en un fals dialecte jònic, imitant deliberadament el dialecte i l'estil d'Heròdot. L'obra més famosa de Llucià és la novel·la Història vertadera, que alguns autors han descrit com la primera obra de ciència-ficció supervivent. El seu diàleg Filopseudes conté diverses de les primeres històries de fantasmes conegudes així com la versió més antiga coneguda de «L'aprenent de bruixot». La seva carta Sobre la mort de Peregrí, una sàtira despietada contra els cristians, conté una de les primeres valoracions paganes del primer cristianisme.
Les Etiòpiques d'Heliodor d'Èmesa va ser escrit probablement durant el segle iii dC. Explica la història d'una jove princesa etíop anomenada Cariclea, que s'allunya de la seva família i viu moltes desventures pel món conegut. De totes les novel·les gregues antigues, la que va assolir el nivell més gran de popularitat va ser el Romanç d'Alexandre, un relat de ficció de les gestes d'Alexandre el Gran escrit al segle iii dC. Se n'han conservat vuitanta versions en vint-i-quatre idiomes diferents, fet que testimonia que, durant l'edat mitjana, la novel·la era gairebé tan popular com la Bíblia.$^{:650–654}$ Les versions del Romanç d'Alexandre eren tan habituals al segle xiv que Geoffrey Chaucer va escriure que «…tots els homes que tinguin discreció / Ha reunit alguna cosa o tota la fortuna [d'Alexandre]».$^{:653–654}$

## Llegat

La literatura grega antiga ha tingut un impacte enorme en el conjunt de la literatura occidental. Els autors romans antics van adoptar diversos estils i motius de la literatura grega antiga. Aquestes idees van ser posteriorment, al seu torn, adoptades per altres escriptors i crítics literaris d'Europa occidental. La literatura grega antiga va influir especialment en la literatura grega posterior. Per exemple, les novel·les gregues van influir en l'obra posterior Hero i Leandre, escrita per Museu. Els escriptors romans antics eren molt conscients del llegat literari grec antic i molts van emular deliberadament l'estil i la fórmula dels clàssics grecs en les seves pròpies obres. El poeta romà Virgili, per exemple, va modelar el seu poema èpic l'Eneida a partir de la Ilíada i l'Odissea.
Durant l'edat mitjana, la literatura grega antiga va ser en gran part oblidada a l'Europa occidental. L'escriptor medieval Roger Bacon va escriure que «no hi ha quatre homes a la cristiandat llatina que coneguin les gramàtiques grega, hebrea i àrab». No va ser fins al Renaixement que els escrits grecs van ser redescoberts pels estudiosos d'Europa occidental. Durant el Renaixement, el grec es va començar a ser ensenyat als col·legis i universitats d'Europa occidental per primera vegada, cosa que va provocar que els estudiosos d'Europa occidental redescobrissin la literatura de l'antiga Grècia. El Textus Receptus, el primer Nou Testament imprès en grec original, va ser publicat el 1516 per l'erudit humanista holandès Erasme de Rotterdam. Erasmus també va publicar traduccions al llatí de textos grecs clàssics, inclosa una traducció al llatí de les Els treballs i els dies d'Hesíode.
La influència de la literatura grega clàssica en la literatura moderna també és evident. Nombroses figures de la literatura i la mitologia clàssiques apareixen al llarg de La Divina Comèdia de Dante Alighieri. Les Vides de Plutarc van ser una gran influència en William Shakespeare i van servir com a font principal darrere de les seves tragèdies Juli Cèsar, Antoni i Cleòpatra i Coriolà.$^{:883–884}$ Les comèdies de Shakespeare La comèdia dels errors i Nit de Reis es basaven molt en temes de la Nova comèdia grecoromana.$^{:881–882}$ Mentrestant, la tragèdia de Shakespeare Timó d'Atenes es va inspirar en una història escrita per Llucià i la seva comèdia Pèricles, príncep de Tir es va basar en una adaptació de l'antiga novel·la grega Apol·loni de Tir que es troba a la Confessio Amantis de John Gower.
El poema èpic El Paradís perdut de John Milton està escrit amb un estil similar a les dues èpiques homèriques. També fa al·lusions freqüents a figures de la literatura i la mitologia clàssiques, utilitzant-les com a símbols per transmetre un missatge cristià. Història vertadera de Llucià va ser part de la inspiració de la novel·la Els viatges de Gulliver de Jonathan Swift.$^{:545}$ Bulfinch's Mythology, un llibre sobre mitologia grega publicat l'any 1867 i dirigit a un públic popular, va ser descrit per Carl J. Richard com «un dels llibres més populars mai publicats als Estats Units».
L'obra de teatre Pigmalió de George Bernard Shaw és una narració moderna i racionalitzada de l'antiga llegenda grega de Pigmalió.$^{:794}$ La novel·la Ulisses de James Joyce, anunciada per la crítica com una de les obres més grans de la literatura moderna, és un relat de l'Odissea d'Homer ambientada a la Dublín actual. l'autora britànica de mitjan segle xx Mary Renault va escriure una sèrie de novel·les aclamades per la crítica inspirades en la literatura i la mitologia grega antiga, com ara The Last of the Wine i The King Must Die.
Fins i tot en obres que no es basen conscientment en la literatura grecoromana, els autors sovint utilitzen conceptes i temes originaris de l'antiga Grècia. Les idees expressades a la Poètica d'Aristòtil, especialment, han influït en generacions d'escriptors i crítics literaris occidentals. Una traducció llatina d'una versió àrab de la Poètica d'Averrois estava disponible durant l'edat mitjana. Els termes literaris grecs comuns que encara s'utilitzen avui en dia inclouen: catarsi, ethos, anagnòrisi, hamartia, hibris, mimesi, mythos, nèmesi, i peripècia.

## Notes

* ↑ Tot i que Sòfocles va guanyar el segon premi amb el grup d'obres que incloïa Èdip Rei, la seva data de producció és incerta. El protagonisme de la pesta tebana a l'obertura de l'obra suggereix a molts estudiosos una referència a la pesta que va devastar Atenes l'any 430 aC, i, per tant, una data de producció poc després. Vegeu, per exemple, Knox, Bernard American Journal of Philology, 77, 2, 1956, pàg. 133–147. DOI: 10.2307/292475. JSTOR: 292475.
* ↑ Simplicius, Comments on Aristotle's Physics (24, 13):

## Referències

* ↑ «Lucian | Greek writer» (en anglès). Encyclopedia Britannica. [Consulta: 3 agost 2021].
* ↑ Chadwick, John. The Decipherment of Linear B. Second. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1967, p. 101. ISBN 978-1-107-69176-6. "The glimpse we have suddenly been given of the account books of a long-forgotten people..."
* 1 2 3 Ventris, Michael. Documents in Mycenaean Greek. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1956, p. xxix. ISBN 978-1-107-50341-0.
* ↑ Heath, Malcolm. Aristotle's Poetics. Penguin Books, 1997. ISBN 0-14-044636-2.
* ↑ Grendler, Paul F. The Universities of the Italian Renaissance. Johns Hopkins University Press, 2004, p. 239. ISBN 0-8018-8055-6.
* ↑ Frow, John. Genre. Reprint. Routledge, 2007, p. 57–59. ISBN 978-0-415-28063-1.
* 1 2 3 Engels, Johannes. «Chapter Ten: Universal History and Cultural Geography of the Oikoumene in Herodotus' Historiai and Strabo's Geographika». A: Pigoń. The Children of Herodotus: Greek and Roman Historiography and Related Genres. Newcastle upon Tyne, England: Cambridge Scholar Publishing, 2008, p. 146. ISBN 978-1-4438-0015-0.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Jenkyns, Richard. Classical Literature: An Epic Journey from Homer to Virgil and Beyond. New York City, New York: Basic Books, A Member of the Perseus Books Group, 2016. ISBN 978-0-465-09797-5.
* ↑ Lattimore, Richmond. The Iliad of Homer. The University of Chicago Press, Ltd., London: The University of Chicago Press, 2011. ISBN 978-0-226-47049-8.
* ↑ Guy Hedreen, "The Cult of Achilles in the Euxine" Hesperia 60.3 (July 1991), pp. 313–330.
* ↑ Stanford, William Bedell. «Introduction, Grammatical Introduction». A: Homer: Odyssey I-XII. 1. 2a edició. Macmillan Education, 1959, p. ix–lxxxvi. ISBN 1-85399-502-9.
* ↑ Harris, William. «The Greek Dactylic Hexameter: A Practical Reading Approach». Middlebury College. [Consulta: 12 març 2017].
* 1 2 M. Hadas. A History of Greek Literature (p.16). published by Columbia University Press 13 Aug 2013, 327 pages, 2013-08-13. ISBN 978-0-231-51486-6 [Consulta: 8 setembre 2015].
* ↑ J.P. Barron and P.E. Easterling, "Hesiod" in The Cambridge History of Classical Literature: Greek Literature, P. Easterling and B. Knox (eds), Cambridge University Press (1985), page 92
* ↑ West, M. L. Theogony. Oxford University Press (1966), page 40
* ↑ Jasper Griffin, "Greek Myth and Hesiod", J. Boardman, J. Griffin and O. Murray (eds), The Oxford History of the Classical World, Oxford University Press (1986), page 88
* ↑ Cartwright, Mark. «Greek Religion». World History Encyclopedia. [Consulta: 17 gener 2017]. "... These traditions were first recounted only orally as there was no sacred text in Greek religion and later, attempts were made to put in writing this oral tradition, notably by Hesiod in his Theogony and more indirectly in the works of Homer.
* ↑ J. P. Barron and P. E. Easterling, 'Elegy and Iambus', in The Cambridge History of Classical Literature: Greek Literature, P. Easterling and B. Knox (ed.s), Cambridge University Press (1985), page 117
* ↑ David A. Campbell, Greek Lyric Poetry, Bristol Classical Press (1982) page 136
* ↑ J. M. Edmonds - Lyra Graeca (p.3) Wildside Press LLC, 2007 ISBN 1-4344-9130-7 [Retrieved 2015-05-06]
* ↑ Hallett, Judith P. (1979). "Sappho and her Social Context: Sense and Sensuality". Signs. 4 (3).
* ↑ Rayor, Diane; Lardinois, André (2014). Sappho: A New Edition of the Complete Works. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 978-1-107-02359-8
* ↑ Pausanias 3.15.2 Ἀλκμᾶνι ποιήσαντι ἄισματα οὐδὲν ἐς ἡδονὴν αὐτῶν ἐλυμήνατο τῶν Λακῶνων ἡ γλῶσσα ἥκιστα παρεχομένη τὸ εὔφωνον
* ↑ M. Davies's "Monody, Choral Lyric, and the Tyranny of the Hand-Book" in Classical Quarterly, NS 38 (1988), pp. 52–64.
* 1 2 3 Garland, Robert. Ancient Greece: Everyday Life in the Birthplace of Western Civilization. New York City, New York: Sterling, 2008, p. 284. ISBN 978-1-4549-0908-8.
* ↑ Buckham, Philip Wentworth, Theatre of the Greeks, Cambridge : J. Smith, 1827.
* ↑ Garland, Robert. Ancient Greece: Everyday Life in the Birthplace of Western Civilization. New York City, New York: Sterling, 2008, p. 290. ISBN 978-1-4549-0908-8.
* ↑ Garland, Robert. Ancient Greece: Everyday Life in the Birthplace of Western Civilization. New York City, New York: Sterling, 2008, p. 284–296. ISBN 978-1-4549-0908-8.
* ↑ Griffith, Mark. The Authenticity of the Prometheus Bound. Cambridge, 1977.
* ↑ Walton, J. Michael, Euripides Our Contemporary, University of California Press, 2009, ISBN 0-520-26179-8
* ↑ Burke, Kenneth (1952). "Form and Persecution in the Oresteia". The Sewanee Review. 60 (3: July – September): 377–396. JSTOR 27538150
* ↑ West, M.L. Studies in Aeschylus. Stuttgart, 1990.
* ↑ Suda (ed. Finkel et al.): s.v. Σοφοκλῆς.
* ↑ Fagles, Robert. The Three Theban Plays. Nova York: Penguin, 1986, p. 35.
* ↑ Pomeroy, Sarah. Ancient Greece: A Political, Social, and Cultural History. Nova York: Oxford University Press, 1999, p. 322. ISBN 0-19-509742-4.
* ↑ B. Knox,'Euripides' in The Cambridge History of Classical Literature I: Greek Literature, P. Easterling and B. Knox (ed.s), Cambridge University Press (1985), page 316
* ↑ Walton (1997, viii, xix)
* ↑ B. Knox. "Euripides" in The Cambridge History of Classical Literature I: Greek Literature, P. Easterling and B. Knox (ed.s), Cambridge University Press (1985), page 339
* ↑ Banham, Martin, ed. 1998. The Cambridge Guide to Theatre. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-43437-8
* ↑ Brockett, Oscar G. and Franklin J. Hildy. 2003. History of the Theatre. Ninth edition, International edition. Boston: Allyn and Bacon. ISBN 0-205-41050-2
* ↑ Aristophanes: Clouds K.J. Dover (ed), Oxford University Press 1970, Intro. page X.
* ↑ David Barrett's edition Aristophanes: the Frogs and Other Plays (Penguin Classics, 1964), p. 13
* ↑ Roche, Paul. Aristophanes: The Complete Plays: A New Translation by Paul Roche. Nova York: New American Library, 2005, p. x–xi. ISBN 978-0-451-21409-6.
* ↑ Roche, Paul. Aristophanes: The Complete Plays: A New Translation by Paul Roche. Nova York: New American Library, 2005, p. 537–540. ISBN 978-0-451-21409-6.
* ↑ Garland, Robert. Ancient Greece: Everyday Life in the Birthplace of Western Civilization. New York City, New York: Sterling, 2008, p. 288. ISBN 978-1-4549-0908-8.
* ↑ Hall, Edith. Aristophanes in Performance, 421 BC-AD 2007: Peace, Birds and Frogs, 2007. ISBN 9781904350613 [Consulta: 5 abril 2011].
* ↑ Euripides. McHugh, Heather, trans. Cyclops; Greek Tragedy in New Translations. Oxford Univ. Press (2001) ISBN 978-0-19-803265-6
* ↑ Hunt, A.S. (1912) The Oxyrhynchus Papyri: Part IX. London.
* ↑ T. James Luce, The Greek Historians, 2002, p. 26.
* ↑ Procopius, John Moorhead, Encyclopedia of Historians and Historical Writing: M–Z, Vol. II, Kelly Boyd, (Fitzroy Dearborn Publishers, 1999), 962
* ↑ Xenophon, Hellenica 7.5.27; Xenophon. Xenophontis opera omnia, vol. 1. Oxford, Clarendon Press. 1900, repr. 1968
* ↑ Danzig, Gabriel. 2003. "Apologizing for Socrates: Plato and Xenophon on Socrates' Behavior in Court." Transactions of the American Philological Association. Vol. 133, No. 2, pp. 281–321.
* ↑ G. S. Kirk and J. E. Raven and M. Schofield, The Presocratic Philosophers (Cambridge University Press, 1983, 108–109.
* ↑ Curd, Patricia, A Presocratics Reader: Selected Fragments and Testimonia (Hackett Publishing, 1996), p. 12.
* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
* ↑ Simon Trépanier, (2004), Empedocles: An Interpretation, Routledge.
* ↑ Kahn, Charles H. The Art and Thought of Heraclitus. An Edition of the Fragments with Translation and Commentary. Cambridge: Cambridge University Press, 1979. ISBN 0-521-21883-7.
* ↑ Berryman, Sylvia. «Democritus». Stanford Encyclopedia of Philosophy. Stanford University. [Consulta: 25 març 2017].
* ↑ Kofman, Sarah. Socrates: Fictions of a Philosopher, 1998, p. 34. ISBN 0-8014-3551-X.
* ↑ Cohen, M., Philosophical Tales: Being an Alternative History Revealing the Characters, the Plots, and the Hidden Scenes that Make Up the True Story of Philosophy, John Wiley & Sons, 2008, p. 5, ISBN 1-4051-4037-2
* ↑ Rubel, A. Fear and Loathing in Ancient Athens: Religion and Politics During the Peloponnesian War. Routledge, 11 setembre 2014, p. 147. ISBN 978-1-317-54480-7.
* ↑ Dorion, Louis-André. The Rise and Fall of the Socratic Problem (pp. 1–23) (The Cambridge Companion to Socrates). Cambridge University Press, 2011. DOI 10.1017/CCOL9780521833424.001. ISBN 978-0-521-83342-4 [Consulta: 7 maig 2015].
* ↑ Henri Estienne (ed.), Platonis opera quae extant omnia, Vol. 1, 1578, p. 17.
* ↑ Lorenz, Hendrik. «Ancient Theories of Soul». Stanford Encyclopedia of Philosophy, 22-04-2009. [Consulta: 10 desembre 2013].
* ↑ Plato, The Symposium. Translation and introduction by Walter Hamilton. Penguin Classics. 1951. ISBN 978-0-14-044024-9
* ↑ National Public Radio (August 8, 2007). Plato's 'Republic' Still Influential, Author Says. Talk of the Nation.
* ↑ Plato: The Republic. Plato: His Philosophy and his life, allphilosophers.com
* ↑ Baird, Forrest E. From Plato to Derrida. Upper Saddle River, New Jersey: Pearson Prentice Hall, 2008. ISBN 978-0-13-158591-1.
* ↑ Magee, Bryan. The Story of Philosophy. Dorling Kindersley, 2010, p. 34.
* ↑ Morison, William. «The Lyceum». A: [Consulta: 30 octubre 2009].
* ↑ «Great Philosophers: Aristotle (384-322 BCE)». Great Philosophers. Oregon State University. [Consulta: 23 juny 2017].
* ↑ Bury, J. B.. A History of Greece to the Death of Alexander the Great. Nova York: Modern Library, 1937, p. 668–723.
* ↑ Bury, J. B.. A History of Greece to the Death of Alexander the Great. Nova York: Modern Library, 1937, p. 724–821.
* ↑ Entry Μουσείον at Liddell & Scott
* ↑ Phillips, Heather A. «Còpia arxivada». Library Philosophy and Practice, 8-2010. Arxivat de l'original el 2017-10-02. ISSN: 1522-0222 [Consulta: 17 maig 2017].Arxivat 2012-04-18 a Wayback Machine.
* ↑ Introduction (p.14) to Virgil: The Eclogues trans. Guy Lee (Penguin Classics)
* ↑ Article on "Bucolic poetry" in The Oxford Companion to Classical Literature (1989)
* 1 2 3 4 5 6 7 Harder, Annette. Callimachus: Aetia. Oxford, England: Oxford University Press, 2012, p. 1–5. ISBN 978-0-19-958101-6.
* ↑ Nisetich, Frank. The Poems of Callimachus. Oxford, England: Oxford University Press, 2001, p. xviii–xx. ISBN 0-19814760-0 [Consulta: 27 juliol 2017].
* ↑ Blum 1991, p. 236, cited in Phillips, Heather A. «Còpia arxivada». Library Philosophy and Practice, 8-2010. Arxivat de l'original el 2017-10-02. ISSN: 1522-0222 [Consulta: 17 maig 2017].Arxivat 2012-04-18 a Wayback Machine.
* ↑ . Revised.
* ↑ A. W. Mair and G. R. Mair, trans., Callimachus and Lycophron; Aratus, Loeb Classical Library (Nova York: G. P. Putnam's Sons, 1921), p. 363
* ↑ Konstan, David (2010). Menander of Athens. Oxford: Oxford University Press. pp. 3–6. ISBN 0-19-980519-9
* ↑ Baron, Christopher A. (2013). Timaeus of Tauromenium and Hellenistic Historiography. Cambridge University Press.
* ↑ Brown, Truesdell S. (1958). Timaeus of Tauromenium. Berkeley: University of California Press.
* ↑ Marincola, John, ed. A companion to Greek and Roman historiography. John Wiley & Sons, 2010, 528-531.
* ↑ Bergmann, Uwe. «X-Ray Fluorescence Imaging of the Archimedes Palimpsest: A Technical Summary». [Consulta: 29 setembre 2013].
* ↑ Walsh, P.G. Phoenix, 22, 2, 1968, pàg. 143–157. DOI: 10.2307/1086837. JSTOR: 1086837.
* ↑ Apuleius Madaurensis, Lucius. The Golden Ass. Bloomington, Indiana: Indiana University Press, 1960, p. 31. ISBN 0-253-20036-9.
* ↑ Edmund P. Cueva (Fall 1996). "Plutarch's Ariadne in Chariton's Chaereas and Callirhoe". American Journal of Philology. 117 (3): 473–484. doi:10.1353/ajp.1996.0045
* ↑ Cf. Thomas Hägg, 'The Oriental Reception of Greek Novels: A Survey with Some Preliminary Considerations', Symbolae Osloenses, 61 (1986), 99–131 (p. 106), doi:10.1080/00397678608590800
* ↑ Thomas Hägg and Bo Utas, The Virgin and Her Lover: Fragments of an Ancient Greek Novel and a Persian Epic Poem. Brill Studies in Middle Eastern Literatures, 30 (Leiden: Brill, 2003), p. 1.
* ↑ Reardon, Bryan P. Collected Ancient Greek Novels. Berkeley: University of California Press, 1989, p. 809–810. ISBN 0-520-04306-5 [Consulta: 31 maig 2017].
* ↑ Metzger, Bruce M. The Canon of the New Testament: Its Origin, Development, and Significance, 1987, p. 295–296. ISBN 0-19-826180-2. Arxivat 2013-06-01 a Wayback Machine.
* ↑ Trobisch, David. Paul's Letter Collection: Tracing the Origins, 1994, p. 1–27. ISBN 0-8006-2597-8.
* ↑ Thomas Christian Tychsen, Quinti Smyrnaei Posthomericorum libri XIV. Nunc primum ad librorum manoscriptorum fidem et virorum doctorum coniecturas recensuit, restituit et supplevit Thom. Christ. Tychsen acceserunt observationes Chr. Gottl. Heynii (Strassburg: Typhographia Societatis Bipontinae) 1807.
* ↑ Armin H. Köchly, Quinti Smyrnaei Posthomericorum libri XIV. Recensuit, prolegomenis et adnotatione critica instruxit Arminius Koechly (Leipzig: Weidmannos) 1850.
* ↑ A.S. Way, Introduction 1913.
* ↑ Vian, Francis. '"Mârtus" chez Nonnos de Panopolis. Étude de sémantique et de chronologie.' REG 110, 1997, 143-60. Reprinted in: L'Épopée posthomérique. Recueil d'études. Ed. Domenico Accorinti. Alessandria: Edizioni dell'Orso, 2005 (Hellenica 17), 565-84
* ↑ Cameron, Alan, 2015. Wandering Poets and Other Essays on Late Greek Literature and Philosophy. Oxford University Press. p.81.
* ↑ Agathias Scholasticus, Hist. 4.23. (530 x 580)
* ↑ Fornaro, S. s.v. Nonnus in Brill's New Pauly vol. 9 (ed. Canick & Schneider) (Leiden, 2006) col.812–815
* ↑ «Titus Livius (Livy), The History of Rome, Book 39, chapter 35». www.perseus.tufts.edu. [Consulta: 2 novembre 2016].
* ↑ Sacks, Kenneth S. (1990). Diodorus Siculus and the First Century. Princeton University Press. ISBN 0-691-03600-4
* ↑ T. Hidber. Encyclopedia of Ancient Greece (p.229). Routledge 31 Oct 2013, 832 pages, ISBN 1-136-78799-2, (editor N. Wilson). Retrieved 2015-09-07.
* ↑ White, Horace. «Introduction». A: Appian's Roman History. Cambridge, Mass: The Loeb Classical Library, 1912, p. vii–xii. ISBN 0-674-99002-1.
* ↑ FW Walbank. F. W. Walbank. The Cambridge Ancient History. Cambridge University Press, 6 Sep 1984, novembre 1984. ISBN 0-521-23445-X [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ "Plutarch". Oxford Dictionary of Philosophy.
* ↑ Stadter, Philip A. (2015). Plutarch and His Roman Readers. Oxford University Press. p. 69. ISBN 978-0-19-871833-8. Retrieved 2015-02-04. Although Plutarch wrote in Greek and with a Greek point of view, […] he was thinking of a Roman as well as a Greek audience.
* ↑ Ramsay, William (1867), "A. Gellius", in Smith, William, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, 2, Boston, p. 235
* ↑ Ἀθήναιος [Athenaeus]. Δειπνοσοφισταί [Deipnosophistaí, Sophists at Dinner], c. 3rd century (Ancient Greek) Trans. Charles Burton Gulick as Athenaeus, Vol. I, p. viii. Harvard University Press (Cambridge), 1927. Accessed 13 Aug 2014.
* ↑ Aelian, Historical Miscellany. Translated by Nigel G. Wilson. 1997. Loeb Classical Library. ISBN 978-0-674-99535-2
* ↑ Dueck, Daniela. Strabo of Amasia: A Greek Man of Letters in Augustan Rome. London, New York: Routledge: Taylor & Francis Group, 2000, p. 145. ISBN 0-415-21672-9.
* ↑ Historical and Ethnological Society of Greece, Aristéa Papanicolaou Christensen, The Panathenaic Stadium – Its History Over the Centuries (2003), p. 162
* ↑ Pausanias. Description of Greece: Complete. First Rate Publishers. ISBN 978-1-5028-8547-0.
* ↑ «Ptolemy | Accomplishments, Biography, & Facts». Encyclopedia Britannica. [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ A. I. Sabra, "Configuring the Universe: Aporetic, Problem Solving, and Kinematic Modeling as Themes of Arabic Astronomy," Perspectives on Science 6.3 (1998): 288–330, at pp. 317–18
* ↑ NT Hamilton, N. M. Swerdlow, G. J. Toomer. "The Canobic Inscription: Ptolemy's Earliest Work". In Berggren and Goldstein, eds., From Ancient Omens to Statistical Mechanics. Copenhagen: University Library, 1987.
* ↑ Fraser, Craig G. (2006). The Cosmos: A Historical Perspective. p. 14.
* ↑ Lattis, James L. (1995). Between Copernicus and Galileo: Christoph Clavius and the Collapse of Ptolemaic Cosmology, University of Chicago Press, pgs 186–190
* ↑ Epictetus, Discourses, prologue.
* ↑ Laërtius, Diogenes. «Introduction». A: Lives of Eminent Philosophers. 1. reprint. Loeb Classical Library, 1972, p. xvi.
* ↑ "Diogenes Laërtius", The Columbia Electronic Encyclopedia, 2013
* ↑ Plantilla:Cite LotEP
* ↑ Philip Merlan, From Platonism to Neoplatonism (The Hague: Martinus Nijhoff, 1954, 1968), p. 3.
* ↑ Detlef Thiel: Die Philosophie des Xenokrates im Kontext der Alten Akademie, München 2006, pp. 197ff. and note 64; Jens Halfwassen: Der Aufstieg zum Einen.
* ↑ «Who was Plotinus?».
* ↑ New Schaff-Herzog Encyclopedia of Religious Knowledge 3rd ed. 1914. Pg 284
* ↑ Moore, Edward The Internet Encyclopedia of Philosophy. ISSN: 2161-0002 [Consulta: 27 abril 2014].
* ↑ Schaff, Philip. The new Schaff-Herzog encyclopedia of religious knowledge: embracing biblical, historical, doctrinal, and practical theology and biblical, theological, and ecclesiastical biography from the earliest times to the present day. Funk and Wagnalls Company, 1910, p. 272 [Consulta: 30 juliol 2014].
* ↑ Herzog, Johann Jakob. «Celsus». A: Samual Macauley Jackson. . II. New York and London: Funk and Wagnalls Company, desembre 1908, p. 466.
* ↑ The "early dating of P.Oxy 3836 holds, Achilles Tatius' novel must have been written 'nearer 120 than 150'" Albert Henrichs, Culture In Pieces: Essays on Ancient Texts in Honour of Peter Parsons, eds. Dirk Obbink, Richard Rutherford, Oxford University Press, 2011, p. 309, n. 29 ISBN 0-19-929201-9, 9780199292011
* ↑ "the use (albeit mid and erratic) of the Attic dialect suggest a date a little earlier [than mid-2nd century] in the same century." The Greek Novel: Oxford Bibliographies Online Research Guide Oxford University Press, 2010, p. 7 ISBN 0-19-980303-X, 9780199803033
* 1 2 Longus; Xenophon of Ephesus (2009), Henderson, Jeffery, ed., Anthia and Habrocomes (translation), Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, pp. 69 & 127, ISBN 978-0-674-99633-5
* ↑ Richard Hunter. «Longus, Daphnis and Chloe». A: Gareth L. Schmeling. The Novel in the Ancient World. Brill, 1996, p. 361–86. ISBN 90-04-09630-2.
* ↑ J.R. Morgan. Lucian's True Histories and the Wonders Beyond Thule of Antonius Diogenes. The Classical Quarterly (New Series), 35, pp 475–490 doi:10.1017/S0009838800040313
* ↑ Moeser, Marion (Dec 15, 2002). The Anecdote in Mark, the Classical World and the Rabbis: A Study of Brief Stories in the Demonax, The Mishnah, and Mark 8:27–10:45. A&C Black. p. 88. ISBN 978-0-8264-6059-2. Retrieved 16 September 2016.
* ↑ Lightfoot, De Dea Syria (2003)
* ↑ Lucinda Dirven, "The Author of De Dea Syria and his Cultural Heritage", Numen 44.2 (May 1997), pp. 153–179.
* ↑ Greg Grewell: "Colonizing the Universe: Science Fictions Then, Now, and in the (Imagined) Future", Rocky Mountain Review of Language and Literature, Vol. 55, No. 2 (2001), pp. 25–47 (30f.)
* ↑ Fredericks, S.C.: "Lucian's True History as SF", Science Fiction Studies, Vol. 3, No. 1 (March 1976), pp. 49–60
* ↑ "The Doubter" by Lucian in Roger Lancelyn Green (1970) Thirteen Uncanny Tales. London, Dent: 14–21; and Finucane, pg 26.
* ↑ George Luck "Witches and Sorcerers in Classical Literature", p. 141, Witchcraft and Magic in Europe: Ancient Greece And Rome edited by Bengt Ankarloo and Stuart Clark ISBN 0-8122-1705-5
* ↑ Robert E. Van Voorst, Jesus outside the New Testament, Wm. B. Eerdmans Publishing, 2000.
* ↑ Holzberg, Niklas. The Ancient Novel. 1995. p. 78
* ↑ Bowersock, Glanwill W. The Aethiopica of Heliodorus and the Historia Augusta. In: Historiae Augustae Colloquia n.s. 2, Colloquium Genevense 1991. p. 43.
* 1 2 Reardon, Bryan P. Collected Ancient Greek Novels. Berkeley: University of California Press, 1989. ISBN 0-520-04306-5 [Consulta: 22 juny 2017].
* 1 2 «Western literature». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ English translations of Musaeus Grammaticus' Hero and Leander: The Divine Poem of Musaeus: First of All Books Translated According to the Original (George Chapman, 1616); Hero & Leander (E.E. Sikes, 1920)
* ↑ Jenkyns, Richard. Classical Epic: Homer and Virgil. Londres: Duckworth, 2007, p. 53. ISBN 978-1-85399-133-2.
* ↑ Sandys, Sir John Edwin. A History of Classical Scholarship; Volume One: From the Sixth Century B.C. to the End of the Middle Ages. 3. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1921, p. 591. ISBN 978-1-108-02706-9 [Consulta: 24 març 2017].
* ↑ Western Civilization: Ideas, Politics, and Society, Marvin Perry, Myrna Chase, Margaret C. Jacob, James R. Jacob, 2008, 903 pages, p.261/262.
* ↑ Reynolds and Wilson, pp. 119, 131.
* ↑ W. W. Combs, Erasmus and the textus receptus, DBSJ 1 (Spring 1996), 45.
* ↑ Meagher, Robert E. The Meaning of Helen: In Search of an Ancient Icon. Wauconda, Illinois: Bolchazy-Carducci Publishers, 2002, p. 56. ISBN 0-86516-510-6 [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ Osborn, Kevin. The Complete Idiot's Guide to Classical Mythology. Penguin, 1998-07-01, p. 270–. ISBN 9780028623856 [Consulta: 19 desembre 2012].
* 1 2 3 4 Grafton, Anthony. The Classical Tradition. Cambridge, Massachusetts and Londres (Anglaterra): The Belknap Press of Harvard University Press, 2010. ISBN 978-0-674-03572-0.
* ↑ Armstrong, A. Macc. "Timon of Athens - A Legendary Figure?", Greece & Rome, 2nd Ser., Vol. 34, No. 1 (April 1987), pp. 7–11
* ↑ Reardon, Bryan P. Collected Ancient Greek Novels. Berkeley: University of California Press, 1989, p. 737. ISBN 0-520-04306-5 [Consulta: 17 juny 2017].
* ↑ Kirk, G. S.. Homer and the Oral Tradition. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1976, p. 85–99. ISBN 978-0-521-13671-6.
* ↑ Osgood, Charles Grosvenor. The Classical Mythology of Milton's English Poems. New York City, New York: Henry Holt, 1900, p. ix-xi [Consulta: 5 juny 2017].
* ↑ Richard, Carl J., The Golden Age of the Classics in America, Harvard University Press, 2009, page 33.
* ↑ Harte, Tim «Còpia arxivada». Bryn Mawr Review of Comparative Literature, 4, 1, Summer 2003. Arxivat de l'original el 2003-11-05 [Consulta: 10 juliol 2001].Arxivat 2003-11-05 a Wayback Machine. (review of Danius book).
* ↑ Kiberd, Declan , 16-06-2009 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ Jaurretche, Colleen. Beckett, Joyce and the Art of the Negative. 16. Rodopi, 2005, p. 29 (European Joyce studies). ISBN 978-90-420-1617-0 [Consulta: 1r febrer 2011].
* ↑ Ellmann, Richard. James Joyce. Oxford University Press, revised edition (1983).
* ↑ «Who was Mary Renault?». The Mary Renault Society. The Mary Renault Society. [Consulta: 31 maig 2017].
* ↑ Forster, E. M. «Aristotle:Poetics». CriticaLink. University of Hawaii. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ Habib, M.A.R.. A History of Literary Criticism and Theory: From Plato to the Present. Wiley-Blackwell, 2005, p. 60. ISBN 0-631-23200-1.
* ↑ «Catharsis». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Ethos». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Anagnorisis». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Hamartia». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Hubris». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Mimesis». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Plot». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Nemesis». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].
* ↑ «Peripeteia». Encyclopaedia Britannica. Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 juny 2017].

## Bibliografia complementària

* Beye, Charles Rowan. Ancient Greek Literature and Society. Ithaca, Nova York: Cornell University Press, 1987. ISBN 0-8014-1874-7.
* Easterling, P.E.. The Cambridge History of Classical Literature: Volum 1: Greek literature. Cambridge [Cambridgeshire]; Nova York: Cambridge University Press, 1985. ISBN 0-521-21042-9.
* Flacelière, Robert. A Literary History of Greece. Traducció: Douglas Garman. Chicago: Aldine Pub, 1964.
* Gutzwiller, Kathryn. A Guide to Hellenistic Literature. Blackwell, 2007. ISBN 978-0-631-23322-0.
* Hadas, Moses. A History of Greek Literature. Nova York, NY: Columbia University Press, 1950.
* Lesky, Albin. A History of Greek Literature. Traducció: James Willis. Indianapolis / Cambridge: Hackett Publishing Company, 1966. ISBN 0-87220-350-6.
* Schmidt, Michael. The First Poets: Lives of the Ancient Greek Poets. Londres: Weidenfeld & Nicolson, 2004. ISBN 0-297-64394-0.
* C. A. Trypanis. Greek Poetry from Homer to Seferis. University of Chicago Press, 1981.
* Whitmarsh, Tim. Ancient Greek Literature. Cambridge: Polity Press, 2004. ISBN 0-7456-2792-7.