OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mercè Teodoro i Peris

Mercè Teodoro i Peris (València, 1969) és una advocada valenciana. És llicenciada en Dret per la Universitat de València i advocada en exercici des de 1993. Especialista en dret penal i contenciós-administratiu, assessora jurídica de diverses institucions i entitats. És encarregada del Servei Jurídic d'Acció Cultural del País Valencià des de 1996.
Ha defensat per vies judicials i extrajudicials i judicials nombrosos afers relacionats amb drets lingüístics. També és conferenciant i ponent sobre temes de debat jurídic i drets lingüístics en diversos àmbits, ha dut nombroses causes a favor del respecte a la democràcia i ha guanyat totes les causes jurídiques relatives a la TV3 del País Valencià i a la unitat de la llengua. Amb el Sindicat de Treballadors de l'Ensenyament del País Valencià ha aconseguit 7 sentències favorables a la unitat de la llengua i a la doble denominació equivalent català-valencià del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana entre 2004 i 2006. Més tard ha aconseguit una sentència favorable del Tribunal Suprem d'Espanya, que ha reconegut, després d'un procés de molts anys i sent ja una sentència inapel·lable, la unitat lingüística del català.
És assessora Jurídica d'empreses i entitats sense ànim de lucre, associacions i fundacions privades relacionades amb l'àmbit pacifista, feminista i defensa dels drets lingüístics. Sòcia activa de l'Associació Memòria Contra la Tortura, ponent del Fòrum per la Memòria Històrica del País Valencià i membre del Comitè d'Experts de l'Observatori de la Llengua catalana des del 2005. El 2006 va rebre el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla i el Premi Agustí Juandó del Consell dels Il·lustres Col·legis d'Advocats de Catalunya.

## Obres

* Del fals conflicte lingüístic al compromís per la Llengua (coautora, 1998), per la Fundació Ausiàs Marc
* Informe sobre la situación del catalán en el País Valenciano, (2001) Fundación Sabino Arana.
* El nom, la Unitat i la Normalitat (2005), informe per l'Observatori de la Llengua Catalana.
* Article L'ús del català als jutjats i tribunals del País Valencià: Traducció i interpretació jurídica, desconeixement, indefensió i boicot d'una llengua. Editat a Les plomes de la justícia. Editorial Proa (2006)

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2006-11-29 a Wayback Machine. al web del Consell dels Il·lustres Col·legis d'Advocats de Catalunya.
* Acta del Premi d'Actuació Cívica Arxivat 2007-01-07 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Sentencia Recurso Contencioso Administrativo promovido por el Fòrum per la Memòria del País Valencià contra el Ayuntamiento de Valencia para impedir la destrucción de la fosa común - Fòrum per la Memòria del País Valencià».
# Slim Pickens

Slim Pickens (Kingsburg, 29 de juny de 1919 - Modesto, 8 de desembre de 1983) nom artístic de Louis Bert Lindley JR. fou un actor i intèrpret de rodeo estatunidenc. Començant al rodeo, Pickens va començar a actuar i va aparèixer en desenes de pel·lícules i programes de televisió. Durant gran part de la seva carrera, Pickens va interpretar papers de vaquer. Va interpretar papers còmics a Dr. Strangelove, Blazing Saddles,1941, i el seu gir dolent a One-Eyed Jacks amb Marlon Brando.

## Biografia

Va començar la seva carrera a la ràdio el 1938, quan va fer la veu d'un cowboy cantant a la radionovel·la per a nens The Cinnamon bear. A poc a poc va anar intervenint al cinema com a especialista i doble de les estrelles, entrant al món de la interpretació el 1950 amb la pel·lícula Cercat de foc protagonitzada per Errol Flynn. A partir d'aquell moment, va participar en molts westerns i amb el temps en tota mena de pel·lícules.
Del 1950 al 1983 a més de treballar al cinema, també va participar en sèries de televisió com Bonanza, B.J. and the Bear, The Legend of Custer o Filthy Rich.
El seu paper més recordat és el del pilot Kong a la pel·lícula de KUbrick: Doctor Strangelove. Un altre paper pel qual és recordat és el del dolent de An Eye for an Eye (1966).
Des del 1982 Slim Pickens ocupa un lloc al Passeig de la Fama del National Cowboy and Western Heritage Museum d'Oklahoma.

## Referències

* 1 2 Krebs, Albin. «SLIM PICKENS, CONEGUTS PER ELS ROLES DE COWBOY, MORTS».
# Kazunori Yamauchi

Kazunori Yamauchi (Kashiwa, 5 d'agost de 1967) és un dissenyador de videojocs japonès, director de Polyphony Digital i creador de la saga de videojocs de curses Gran Turismo. Va arribar a la presidència de Polyphony Digital amb la creació del seu primer videojoc, el Motor Toon Grand Prix.
Amb l'èxit de Gran Turismo, Yamauchi ha complert el seu somni de crear videojocs de carreres d'alt realisme i detall. Yamauchi ha expressat el seu interès a crear jocs fora del gènere de les carreres; el 1999 Polyphony Digital va publicar Omega Boost, un joc de trets ambientat a l'espai, sent l'única incursió de Yamauchi fora del gènere de carreres d'automòbils.
Gràcies a l'èxit de Gran Turismo, Yamauchi s'ha convertit en una figura important al món de la indústria automobilística.
Com a membre del jurat del "Cotxe de l'Any" al Japó el 2013, ha estat un dels membres que ha votat al Volkswagen Golf 7 com a cotxe de l'any 2013, provocant que per primera vegada que un cotxe no japonès s'hagi fet amb aquest guardó al país nipó, cotxe que va tindre en el seu garatge en els propers mesos com va declarar en la presentació de Gran Turismo 6 a Ronda, Espanya.
Polyphony Digital va treballar amb Nissan en el disseny d'una pantalla multifunció (la qual li proporciona molta informació sobre el vehicle al conductor, com la força G generada, la distribució de torque i nombre de voltes), present en el R35 GT-R. Tant el vehicle com l'aparell poden apreciar-se a Gran Turismo 5. Gràcies a aquesta contribució, la companyia Nissan li va regalar un Nissan GT-R.
En un vídeo inclòs a Gran Turismo 5 Prologue, Yamauchi va comentar que el seu disseny favorit de cotxe és el del Ford GT, i és propietari de dos Ford GT a la vida real.

## Referències

* ↑ Interview mit Yamauchi Kazunori Spiegel Online (18. April 2008)
* ↑ Nissan GT-R Multifunction Display Looks Like a PlayStation Game Arxivat 2013-12-10 a Wayback Machine. Gizmodo (23 Oct 2007)
* ↑ http://www.insideline.com/ford/gt/2006/ford-gt-vs-gt4-part-two.html

## Enllaços externs

* Perfil de Kazunori Yamauchi a MobyGames (anglès)
# José Ely de Miranda

José Ely de Miranda, més conegut com a Zito, (Roseira, São Paulo, 8 d'agost de 1932 - Santos, 14 de juny de 2015) fou un futbolista brasiler de les dècades de 1950 i 1960.

## Trajectòria

La major part de la seva carrera la passà al Santos, club on ingressà el 1952, després de formar-se al club de la seva ciutat natal, Roseira FC, i passar dos anys al Taubaté. Debutà amb el Santos el 29 de juny de 1952 amb victòria 3-1 enfront del Madureira.
Amb el Santos jugà regularment durant 15 anys, disputant 733 partits i marcant 57 gols. Fou capità de l'equip i jugà al costat d'homes com Pelé o Pepe.
Era nomenat el Gerente, perquè ajudava a l'entrenador Lula. Com no podia disputar la final de la Copa Intercontinental de 1963 per una lesió, actuà com a assistent de l'entrenador durant els dos partits.
El darrer partit de Zito fou el 7 de novembre de 1967, en una victòria per 5-0 davant el Ferroviário i el Fortaleza a l'Estadi Presidente Vargas.
Fou 52 cops internacional amb el Brasil on formà un centre del camp al costat de Didi. Disputà els Mundials de 1958, 1962 i 1966, essent campió el 1958 i 1962. L'any 1962 fou escollit en l'onze ideal del Mundial.
Un cop retirat fou vicepresident del Santos entre 1978 i 1982. També fou director de futbol i coordinador del futbol base, on descobrí futbolistes com Robinho i Diego. També descobrí Neymar als 11 anys, l'any 2003.

## Palmarès
### Nacional

Santos
* Torneig Rio-São Paulo: 1959, 1963, 1964, 1966
* Campionat Paulista: 1955, 1956, 1958, 1960, 1961, 1962, 1964, 1965, 1967
* Taça Brasil: 1961, 1962, 1963, 1964, 1965
* Copa Libertadores de América: 1962, 1963
* Copa Intercontinental de futbol: 1962, 1963

### International

Brasil
* Copa del Món de futbol: 1958, 1962

## Referències

* ↑ «De Roseira para o mundo: veja fotos de Zito antes e depois dos gramados» (en portuguès). A Tribuna, 15-06-2015. Arxivat de l'original el 30 de desembre 2016. [Consulta: 15 juny 2015].
* 1 2 «A história do maior capitão do Santos FC» (en portuguès). Santos' official website, 15-06-2015. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 15 juny 2015].
* 1 2 3 «Zito: Two-time Brazilian World Cup-winning midfielder dies at 82». BBC Sport, 15-06-2015 [Consulta: 15 juny 2015].
* 1 2 «'Gerente', Zito deu broncas em Pelé e ria com apelido de 'chulé'» (en portuguès). NE10, 15-06-2015. [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ «Após 50 anos, Zito derruba lenda sobre jogadores e Feola» (en portuguès). Folha de S. Paulo, 29-06-2008. [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ «Brazil flying high with 'Little Bird' Garrincha». FIFA. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2015. [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ «Além de história e títulos, Zito moldou quatro gerações de ídolos do Santos» (en portuguès). Terra, 15-06-2015. [Consulta: 15 juny 2015].
# Moviment d'Alliberament Nacional Basc

Moviment d'Alliberament Nacional Basc (en basc: Euskal Nazio Askapenerako Mugimendua) és el terme que fa referència al conglomerat d'organitzacions de caràcter social, polític, sindical i militar que propugnen, conjuntament, la independència i el socialisme al País Basc. Hi ha una àmplia varietat d'organitzacions que tenen diferents nivells de vinculació a l'espai polític abertzale d'esquerres. El mot es va popularitzar els anys 80 i 90.
El MANB ha patit des de finals de la dècada del 1990 una persecució judicial que ha portat a la presó molts dels seus dirigents i ha il·legalizat moltes de les organitzacions, però no totes. Generalment les accions judicials eren a causa de la connexió amb els lligams directes entre el grup armat Euskadi Ta Askatasuna (ETA) i moltes d'aquestes organitzacions, així com l'exaltació o apologia de les accions armades d'ETA, que el MANB es negava a condemnar.
Totes elles s'aplegaven políticament al voltant de la coalició Herri Batasuna (HB), creada el 1979 i que després canvià el nom pel d'Euskal Herritarrok (EH) i Batasuna. Les altres organitzacions que formen part del moviment són:
* Partits polítics:
** Acció Nacionalista Basca (ANB), partit polític abertzale i aconfessional fundat el 1922.
** HASI, embrió polític d'HB, dissolt el 1992 i integrat a KAS.
** Partit Comunista de les Terres Basques (EHAK), fundat el 2002.
* Sindicats:
** LAB (Comissió Obrera Nacionalista, LAB) sindicat assambleari fundat el 1975.
* Altres organitzacions:
** Askapena: Són les brigades internacionalistes i solidàries de l'esquerra abertzale, visiten països com Veneçuela, Cuba i Palestina i duen a terme tasques solidàries.
** Koordinadora Abertzale Sozialista (KAS) considerada l'aparell polític del MANB, els seus membres són els que han dut a terme les negociacions amb el govern espanyol.
** Gestoras Pro-Amnistía, encarregada de donar suport als presos polítics bascos.
** Abertzale Sozialista Komiteak (ASK), creat el 1976, que potencia la lluita per l'idioma i els presos.
** Jarrai, fundat el 1979, secció juvenil, considerada la pedrera de futurs militants d'ETA, molts d'ells avesats en la kale borroka.
** Egizan secció femenina creada el 8 de març del 1988 com a evolució d'Aizan o Mujeres KAS.
** Ikasle Abertzaleak, secció estudiantil.
** Herriko tabernas són tabernes que funcionen com a seus socials del moviment.
** Etxerat: és una associació de familiars de presos. Les principals activitats de l'organització de l'esquerra abertzale Etxerat, són oferir suport als familiars dels presos i fer campanya per defensar els drets dels presoners i dels seus familiars.
* Premsa:
** Egin, clausurat sota l'acusació d'apologia del terrorisme.

## Referències

* ↑ «Interior mantiene que Jarrai es "el banquillo y la cantera de ETA"» (en castellà). El País, 22-02-2002. [Consulta: 16 octubre 2013].
# Moviment pels Drets i les Llibertats – Un Nou Començament

El Moviment pels Drets i les Llibertats – Un Nou Començament (en búlgar: Движение за права и свободи – Ново начало, romanitzat: Dvizhenie za prava i svobodi – Novo nachalo; DPS–NN) és una coalició política de Bulgària successora del Moviment pels Drets i les Llibertats i liderada per l'oligarca Delyan Peevski.

## Història

Després d'una disputa de lideratge abans de les eleccions d'octubre de 2024, el Moviment pels Drets i les Llibertats es va escindir en dues faccions oposades, el DPS de Delyan Peevski, que seria reconegut com el partit successor de iure, i l'Aliança pels Drets i Llibertats d'Ahmed Dogan. Posteriorment, a les eleccions legislatives obtindria l'11.17% dels vots i 30 escons, superant l'Aliança.

## Composició

| Partit | Líder | Ideologia |
| Moviment pels Drets i les Llibertats (DPS) (de iure) | Delyan Peevski | Liberalisme Minoria turca |
| Veu Búlgara (BG) | Georgi Zacharinin Popov | Conservadorisme nacionalista |
| Nous Líders | Ivanka Miteva | Democràcia directa |

## Resultats electorals
### Assemblea Nacional

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Govern |
| Oct 2024 | Delyan Peevski | 281,356 | 11.17 (#4) | 30 / 240 | Nou | Oposició |

## Referències

* ↑ «Mafia state pushes Bulgarian democracy to the brink» (en anglès britànic), 29-05-2024. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ Todorov, Svetoslav. «Delyan Peevski: Sanctioned Oligarch Plotting Pathway to Top in Bulgaria» (en anglès americà), 19-12-2024. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «ЦИК прие заявленията на ДПС-Пеевски и ДПС-Доган едновременно» (en búlgar), 02-09-2024. [Consulta: 8 febrer 2025].
# Teror

Teror és un municipi d'Espanya a l'illa de Gran Canària, a les illes Canàries. El municipi de Teror és un dels més antics de l'arxipèlag. La seva història es remunta a l'aparició en 1481 de la Verge del Pi, patrona de Gran Canària. Des de llavors té la consideració de vila mariana, representant la capital religiosa de l'illa. La zona pròxima a la seva basílica està declarada patrimoni històric-artístic: allí poden contemplar-se mansions com la Casa dels Patrons. Altres llocs d'interès de la localitat són els convents del Cister (famós pels seus dolços) i les Dominiques. En els seus voltants es troba la Fuente Agria, del que brollen una preuades aigües minerals. Teror és l'únic municipi de l'illa amb una embotelladora propietat de titularitat pública: Aigües de Teror. També digna d'esment és la finca d'Osorio, entorn d'una antiga mansió aristocràtica, que compta amb diverses rutes i senderes d'exuberant vegetació. L'activitat econòmica del municipi es basa en l'agricultura, l'artesania, el comerç i la indústria alimentària (pastisseria, xarcuteria i embotellat d'aigües minerals). Teror està germanat amb nou municipis: Candelaria (municipi de Tenerife), Nava, Santiago de Cuba, Breña Alta, El Cobre (Cuba), Niebla, Valleseco, Adeje i Vinuesa. El 8 de setembre se celebra el dia major de les festes de la Verge del Pi.

## Enllaços externs

* Pàgina Web del municipi
* Web Municipal al Cabildo Insular Arxivat 2005-12-12 a Wayback Machine.
* Diòcesi de Canàries
# La Manresana (Sant Ramon)

La Manresana és una entitat de població de la comarca de la Segarra que en el seu temps formà un municipi que va desaparèixer l'any 1940 després de la unió amb Portell, creant l'actual municipi de Sant Ramon.

## Història

L'origen del nom del poble prové de la torre de la Manresana, a dalt del castell que delimitava la frontera entre el Comtat de Manresa i la Vegueria de Cervera. Aquest topònim és compartit amb el poble de la Manresana, al municipi dels Prats de Rei.
Les primera referència trobada de la Manresana és de l'any 930 quan pertanyia del comtat de Manresa i el poble creixia a l'entorn del Castell de la Manresana. L'any 1356 Pere IV mana fer el primer fogatge (recompte de població) del que se'n té constància: hi figuren amb 16 focs (famílies). El 1782 ja hi viuen 101 habitants, i arriba fins a 544 habitants el 1936. A partir d'aquest any, la població va davallant.
El poble creix a banda i banda del camí que va de Cervera a Calaf fins a arribar al límit del seu terme, ja que és cap de municipi. Aquest camí pren el nom de la Ravaleta o el de raval de Sant Ramon, que també agafa molta anomenada arran de la construcció del santuari, tot i pertànyer al terme de Portell.
L'any 1940 es crea el nou municipi de Sant Ramon, que agrega els municipis de la Manresana i de Portell. El nom de la Manresana desapareix i queda com a cap de municipi Sant Ramon, amb els pobles agregats de Portell, Gospí i Viver de Segarra. Al costat del castell s'edifica una església comunitària que hi ha en el mateix lloc que l'actual, també dedicada a Sant Jaume, i que presideix l'entrada a l'actual església.

## Economia

L'activitat econòmica principal de la Manresana fou l'agricultura de secà, tot i que també tenia molts artesans. Cal destacar, a més, el gremi de traginers, que amb els carros i tartanes feia el transport de mercaderies i persones a les viles de la rodalia.

## Patrimoni
### Monuments i edificis

* Sant Jaume de la Manresana

### Festivitats

La festa més destacada era el 25 de juliol, per Sant Jaume. La rivalitat existent entre Sant Ramon i la Manresana feu que, un cop unificats en un sol poble, fos habitual que la gent de la Manresana treballés per la festivitat de Sant Ramon i, així mateix la gent de Sant Ramon treballés per la festivitat de la Manresana. Actualment, per Sant Jaume, se celebra un sopar comunitari i ball a la plaça de la Bassa.
També tenien celebració Santa Madrona, Sant Jordi, Sant Blai i Sant Isidre, entre d'altres, a més de les celebracions del Divendres Sant, el Corpus o Carnestoltes.

## Bibliografia

* Duran i Sanpere, Agustí. Llibre de Cervera, 1972.
* Ferré i Verdés, Ramon; Vidal i Llavall, Miquel. Sant Ramon: recull històric. Diputació de Lleida, 1992. ISBN 8472341178.

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'ajuntament de Sant Ramon
# Leandro Pérez-Cossío y Bada

Leandro Pérez-Cossío y Bada (Cartagena, 18 de maig de 1832 - Madrid, 30 d'octubre de 1888) va ser un periodista i polític espanyol.

## Biografia

Nascut en Cartagena el 18 de maig de 1832, es va traslladar de jove a Granada. Va començar la seva carrera com a periodista en el periòdic La España de Pedro de Egaña. Des d'allí va passar, gairebé des de la seva fundació, a La Correspondencia de España, on va estar més de vint anys. Ja en els seus últims temps, i mogut per una estreta amistat amb Romero Robledo, va ser redactor de El Cronista i finalment director de El Diari Español (1885), quan Romero es va separar de Antonio Cánovas del Castillo i els seus amics van prendre aquest periòdic per a la seva defensa. Pérez-Cossío, que va pertànyer al grup de la Corda granadina, del qual també van formar part Alarcón, Castro y Serrano, Fernández Jiménez i Manuel del Palacio, entre d'altres, va exercir càrrecs administratius i va ser diputat a les primeres Corts de la Restauració pel districte gadità de Grazalema, en substitució de José Núñez de Prado. Se li va dedicar un carrer a la seva ciutat natal, a més de figurar el seu retrat a l'Ajuntament. Va morir a Madrid en la tarda del 30 d'octubre de 1888.

## Notes

* ↑ Segons Ossorio y Bernard «de un derrame seroso», segons Mariano del Todo y Herrero «després d'haver cobrat la seva paga en aquest establiment de crèdit, va muntar en un cotxe de plaça que li conduís á el seu domicili, sent sorprès per la mort dins del vehicle i lliurant prematurament una existència capáz fins i tot de fructuoses iniciatives».
Aquest article és una obra derivada d' Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX, una obra de Manuel Ossorio y Bernard publicada a Espanya en 1903, disponible sense restriccions conegudes de dret d'autor. Aquesta obra derivada es troba disponible sota les llicències GNU Free Documentation License i Creative Commons Atribución-CompartirIgual 3.0 Unported.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Ossorio y Bernard, 1903, p. 341.
* ↑ «Pérez Cossío y Bada (Leandro)». A: Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. Barcelona: Espasa-Calpe, 1921.
* ↑ Todo y Herrero, 1892, p. 299.
* ↑ «Pérez Cossío, Leandro». [Consulta: 3 gener 2022].

## Bibliografia

* Ossorio y Bernard, Manuel. «Pérez-Cossío y Bada (Leandro)». A: Ensayo de un catálogo de periodistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta y litografía de J. Palacios, 1903.
* «Excmo. Sr. D. Leandro Pérez Cossío». Cartagena Artística [Cartagena], año 3, 72, 28-03-1892, pàg. 299-300.
# Librería de Mujeres

La Librería de Mujeres va ser fundada a Madrid (Espanya), l'any 1978. Alberga produccions d'obres de temàtica feminista, narrativa femenina i contes no sexistes en diferents idiomes escrits per dones en la seva majoria, i aquells autors homes que apareixen són referents a la temàtica.
El 1978, en plena transició espanyola, no existia el dret de reunió (de la mateixa manera que no existia el dret de divorci ni de la interrupció voluntària de l'embaràs), així que una feminista, Jimena Alonso, al costat de Cristina Alberdi, Cristina Pérez Fraga, Celia Amorós, Carlota Bustelo, Ángela Cerrillo, Manuela Carmena i Felicitat Orquín, entre d'altres, varen plantejar la iniciativa de comptar amb una llibreria que permetés a les dones reunir-se de manera periòdica. La cooperativa encapçalada per 200 dones van aconseguir establir un espai estable, que es va situar al carrer Sant Cristóbal, proper la Plaça del Sol i la Plaça Major, i es denominà Librería de Mujeres — Centro de Encuentro.
El 1986 a causa de diversos problemes, la cooperativa llibreria es va traspassar. Lola Pérez, Elena Lasheras i Ana Domínguez van negociar els deutes i van rellançar l'espai que actualment es troba en la ubicació inicial.

## Referències

* ↑ «Todas las letras llegan a un punto». , 19-06-2017.
* ↑ «Ayer se inauguró la primera librería feminista en Madrid». , 16-06-2017.
* ↑ «Librería Mujeres, el eterno bastión del feminismo». , 19-06-2017.
* ↑ «“Las librerías de mujeres en España”, 35 años de resistencia feminista». , 19-06-2017. Arxivat 2021-12-06 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-12-06. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «Los orígenes de la Librería de Mujeres de Madrid». , 19-06-2017. Arxivat 2012-08-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-08-25. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ Morán, Inés «"España es el país con más librerías de mujeres en el mundo"» (en espanyol europeu). , 15-12-2017 [Consulta: 6 novembre 2018].
* ↑ «Fundación Betiko, Historia de la Librería de Las Mujers». Fundación Betiko, Historia de la Librería de Las Mujers, 19-06-2017.
* ↑ «La primera librería feminista cumple 40 años» (en castellà). [Consulta: 6 novembre 2018].
* ↑ «La Biblioteca de Mujeres de Madrid de la que nadie habla | Actualidad, Feminismo, Moda | S Moda EL PAÍS» (en castellà). , 22-03-2017 [Consulta: 6 novembre 2018].
* ↑ «“Ha resurgido una misoginia muy agresiva que parecía desaparecida”». , 19-06-2017. Arxivat 2017-08-22 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-08-22. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «Mujeres libres y librerías de mujeres». , 19-06-2017.
* ↑ «Fallece Elena Lasheras Pérez, Codirectora de la Librería de Mujeres de Madrid | Tribuna Feminista» (en castellà). , 16-06-2017 [Consulta: 6 novembre 2018].