OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel Villalobos Moreno

Miguel Villalobos Moreno era el pseudònim més utilitzat per José Sánchez González (Cartagena, 1881 -) un paleta, dirigent sindical i posteriorment confident de la policia.
Va treballar com a paleta i com a mestre a l'Escola Moderna de Francesc Ferrer i Guàrdia. Va participar en el primer congrés de la Solidaritat Obrera, col·laborant també en articles al periòdic Solidaridad Obrera.
Va formar part del comitè de vaga de juliol de 1909, juntament amb Antoni Fabra i Ribas i Francisco Miranda (o José Rodríguez Romero). Durant els fets de la Setmana Tràgica, el 28 de juliol va dirigir les barricades del carrer de Sant Pau de Barcelona. Després va fugir a París, on va tenir una forta polèmica amb Antoni Fabra i Ribas sobre com es van desenvolupar els fets.
Quan tornar va renegar del seu passat anarquista i es va posar en evidència que havia estat confident i agent provocador de la policia. El 1913, després de l'atemptat contra José Canalejas, amb el pseudònim Constant Leroy, va publicar Los secretos del anarquismo, un libel antianarquista on afirma que Francesc Ferrer i Guàrdia i Francisco Miranda convenceren Joaquim Miguel Artal d'intentar assassinar Antoni Maura en 1904.

## Referències

* ↑ Villalobos Moreno, Miguel a veuobrera.org
* ↑ Dalmau, Antoni. Set dies de fúria. Columna edicions, 2009, p. 136. ISBN 9788466410946.
* ↑ Eduardo González Calleja. Violencia política en la España de la Restauración La razón de la fuerza. Orden público, subversión y violencia política en la España de la Restauración (1875-1917). Madrid: CSIC, 1998.
* ↑ Joaquín Romero Maura. La romana del diablo: ensayos sobre la violencia política en España, 1900-1950. Madrid: Marcial Pons, 2000, p. 23.
# Cal Batlle

«Cal Batlle» té aquests significats:
* Cal Batlle (Manlleu), casa de Manlleu (Osona)
* Cal Batlle (Pacs del Penedès), masia de Pacs del Penedès (Alt Penedès)
* Cal Batlle (Sallent), masia de Sallent (Solsonès)
* Cal Batlle (Ordino), casa de la Cortinada, a Ordino (Andorra)
* Cal Batlle (Vilafranca del Penedès), casa de Vilafranca del Penedès
# Gran Premi d'Espanya del 2004

Resultats del Gran Premi d'Espanya de Fórmula 1 de la temporada 2004 disputat al circuit de Montmeló el 9 de maig del 2004. En aquell gran premi el famós l'espontani Jimmy Jump va irrompre durant el gran premi vi va correr un tros de la pista.

## Classificació

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 1 | Michael Schumacher | Ferrari | 66 | 1h 27' 32. 841 | 1 | 10 |
| 2 | 2 | Rubens Barrichello | Ferrari | 66 | + 13.290 s | 5 | 8 |
| 3 | 7 | Jarno Trulli | Renault | 66 | + 32.294 s | 4 | 6 |
| 4 | 8 | Fernando Alonso | Renault | 66 | + 32.952 s | 8 | 5 |
| 5 | 10 | Takuma Sato | BAR - Honda | 66 | + 42.327 s | 3 | 4 |
| 6 | 4 | Ralf Schumacher | Williams - BMW | 66 | + 1' 13.804 min. | 6 | 3 |
| 7 | 11 | Giancarlo Fisichella | Sauber - Petronas | 66 | + 1' 17.108 min. | 12 | 2 |
| 8 | 9 | Jenson Button | BAR - Honda | 65 | + 1 Volta | 14 | 1 |
| 9 | 12 | Felipe Massa | Sauber - Petronas | 65 | + 1 Volta | 17 | |
| 10 | 5 | David Coulthard | McLaren - Mercedes | 65 | + 1 Volta | 10 | |
| 11 | 6 | Kimi Räikkönen | McLaren - Mercedes | 65 | + 1 Volta | 13 | |
| 12 | 14 | Mark Webber | Jaguar - Cosworth | 65 | + 1 Volta | 9 | |
| 13 | 16 | Cristiano da Matta | Toyota | 65 | + 1 Volta | 11 | |
| Ret | 19 | Giorgio Pantano | Jordan - Ford | 51 | Direcció assistida | 19 | |
| Ret | 3 | Juan Pablo Montoya | Williams - BMW | 46 | Frens | 2 | |
| Ret | 15 | Christian Klien | Jaguar - Cosworth | 43 | Vàlvula reguladora | 16 | |
| Ret | 17 | Olivier Panis | Toyota | 33 | Hidràulics | 7 | |
| Ret | 18 | Nick Heidfeld | Jordan - Ford | 33 | Hidràulics | 15 | |
| Ret | 20 | Gianmaria Bruni | Minardi - Cosworth | 31 | Virolla | 18 | |
| Ret | 21 | Zsolt Baumgartner | Minardi - Cosworth | 17 | Virolla | 20 | |

## Altres

* Pole: Michael Schumacher 1' 15. 022
* Volta ràpida: Michael Schumacher 1' 17. 450 (a la volta 12)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-16. [Consulta: 5 juliol 2010].
# Pedro Cegarra Agüera

Pedro Cegarra Agüera (Cartagena, 3 de juliol de 1938) és un antic pilot de motociclisme murcià resident al País Valencià que destacà en competicions estatals durant les dècades de 1970 i 1980. Al llarg de la seva dilatada trajectòria esportiva, que va durar més de 20 anys, va aconseguir 670 trofeus.
Nascut a Cartagena i establert a Alacant des de jove, Cegarra va començar a competir a 26 anys i va guanyar el Campionat d'Espanya de 125cc amb una Sanvenero el 1982, quan ja en tenia 44. Especialista en cilindrades petites i curses urbanes, va destacar per ser dels primers a adaptar una motocicleta de motocròs -concretament, models de Bultaco Pursang- per a córrer en velocitat, cosa que els puristes deploraven però que als circuits urbans de l'època donava excel·lents resultats. Els seus duels amb Enrique Escuder, tots dos equipats amb Pursang, varen ser constants durant anys.

## Referències

* ↑ Desamparados, Paco. «Alicante 1965: la meca del motociclismo» (en castellà). diarioinformacion.com. Información, 23-09-2016. [Consulta: 1r febrer 2017].
* 1 2 «La 2ª Matinal Motera rendirá homenaje a Pedro Cegarra» (en castellà). motoralicante.com, 09-04-2013. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2017. [Consulta: 1r febrer 2017].
* ↑ «¡Va por tí, Pedro!» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo.

## Enllaços externs

* Article sobre el motociclisme al País Valencià durant els anys 70 (castellà)
# Cal Gort

«Cal Gort» té aquests significats:
* Cal Gort (la Pobla de Cérvoles), habitatge al Carrer Major de la Pobla de Cérvoles (Garrigues)
* Cal Gort (Sunyer), casa de Sunyer (Segrià)
* Cal Gort (Torrebesses), habitatge al Segrià
# Francesc Planell i Riera

Francesc Planell i Riera (l'Havana, 5 de desembre de 1886 - Barcelona, 2 de desembre de 1973) fou un enginyer industrial català. Fou germà del militar i polític Joaquim Planell.
Nascut a Cuba, es va traslladar amb la seva família de jove. El 1908 es llicencià en enginyeria industria. Es va especialitzar en electrotècnia, disciplina que va introduir i desenvolupar a Catalunya. Va treballar a La Industria Eléctrica SA posteriorment anomenada Siemens Industria Eléctrica. Entre 1912 i 1914 també ho feu per la Companyia Barcelonina d'Electricitat, que s'acabava d'integrar a Riegos y Fuerzas del Ebro, i va coincidir amb Carles Montañès. Junts foren els encarregats de la construcció i explotació de la xarxa d'alta tensió i estacions transformadores de Barcelona i rodalia. Després d'una estada a la Brown, Boveri & Cie es dedicà a la docència.
Fou catedràtic de l'Escola Industrial de Barcelona en aquell temps ubicada al recinte d'Urgell. Col·laborà amb Esteve Terradas. Fou l'encarregat del muntatge del Laboratori General d'Assaigs i Condicionament, i posteriorment director de l'Institut d'Electricitat i Mecànica Aplicades.
El 1922 va entrar a formar part de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona, que més tard presidí de 1958 a 1961.
El 1924 ingressà al Ferrocarril Metropolità de Barcelona del qual en fou director de 1928 a 1929.
Traduí obres científiques estrangeres i publicà obres sobre electricitat. Entre les seves distincions destaquen la medalla d'or al mèrit electrotècnic (1946), la Gran Creu d'Alfons X el Savi (1967) o la medalla de plata de la ciutat de Barcelona al mèrit científic (1956), entre d'altres.

## Referències

* ↑ «Francesc Planell i Riera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Riera i Tuèbols, Santiago. «Pioners de l'electricitat a Catalunya». A: Centenari de l'Electricitat a Figueres (HTML). Marcombo, 15 gener de 1999 (Cultura, Tècnica i Societat). ISBN 978-8426711823 [Consulta: 10 maig 2020].
* 1 2 Centenari de l'electricitat a Figueres. Barcelona: Marcombo SA, 1999. ISBN 84-267-1182-0 [Consulta: 15 maig 2018].
* 1 2 «Sr. Francesc PLANELL i RIERA». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. [Consulta: 15 maig 2018].
# Canal del Karakum

El canal del Karakum és el canal d'irrigació i de subministrament d'aigua més gran del món. Engegat el 1954, i completat el 1988, és navegable sobre molta de la seva llargada de 1.375 km, i porta 13 km³ d'aigua anualment del Riu Amu-Darya a través del desert Karakum al Turkmenistan. El canal obria enormes extensions de terra a l'agricultura, especialment al monocultiu del cotó, fortament promoguda per la Unió Soviètica, i donava una font essencial d'aigua a Aşgabat. Malauradament, la primitiva construcció del canal fa que es perdi per filtració gairebé un 50% de l'aigua que porta, creant llacs i basses al llarg del canal, provocant-hi una pujada de nivell a les aigües subterrànies, que condueixen alhora a extensos problemes de salinització de terres. El canal és també un factor essencial del paorós desastre mediambiental del Mar d'Aral.

## Història

L'actual canal del Karakum no va ser el primer intent de portar aigua des de l'Amudarià al Karakum. Al començament de la dècada de 1950, es va començar la construcció del Canal Principal de Turkmen (rus: Главный Туркменский канал), l'inici del qual estava planificat per a una ubicació molt més al nord (prop de Nukus), i correria en direcció sud-oest cap a Krasnovodsk. El canal utilitzaria aproximadament el 25% de l'aigua de l'Amudarià. Els treballs es van abandonar després de la mort de Stalin, i es va canviar el traçat per l'actual del del Karakum. Embassaments com l'Embassament de Hanhowuz van ser creats per ajudar a regular-lo.

## Ciutats importants al canal

* Aşgabat
* Bereket
* Serdar

## Referències

* ↑ Nikolaĭ Gavrilovich Kharin, "Vegetation Degradation in Central Asia Under the Impact of Human Activities". Pp. 56-58. Springer, 2002. ISBN 1-4020-0397-8. On Google Books
# Little Women (pel·lícula de 1919)

Little Women' és una pel·lícula muda dirigida per Harley Knoles i protagonitzada per Isabel Lamon i Dorothy Bernard, entre d'altres. La pel·lícula, basada en la famosa novel·la de Louisa May Alcott, es va estrenar el 5 de gener de 1919. Constitueix el debut de Conrad Nagel al cinema. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

El senyor i la senyora March viuen amb les seves quatre filles Jo, Beth, Meg, i Amy en un poble de Nova Anglaterra abans de la Guerra Civil Americana. El senyor March accepta un càrrec a Washington, i després es posa malalt. La senyora March decideix anar-lo a cuidar. Per tal de poder pagar el viatge de la mare, Jo es ven el seu cabell cosa que al final no és necessària ja que la tieta March acaba finançant-lo. El senyor March retorna to Nova Anglaterra i es reuneix amb la família que més tard queda colpida per la mort de Beth. Eventualment, Jo, Meg, i Amy es fan adultes i es casen.

## Repartiment

* Isabel Lamon (Meg March)
* Dorothy Bernard (Jo March)
* Lillian Hall (Beth March)
* Florence Flinn (Amy March)
* Conrad Nagel (Laurie Laurence)
* Kate Lester (senyora March)
* Henry Hull (John Brooke)
* George Kelson (senyor March)
* Julia Hurley (tieta March)
* Lynn Hammond (professor Friedrich Bhaer)
* Nellie Anderson (Hannah)
* Frank De Vernon (Mr. Lawrence)
* John Brooke (Henry Hull)

## Referències

* ↑ «“Little Women”». Moving Picture World, 18-01-1919, pàg. 391.
* ↑ «List of current film release». Moving Picture World, 11-01-1919, pàg. 258.
* ↑ «Little Women» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ Lamon. «Little Women» (en anglès). Performing Arts Database (Library of Congress - USA). [Consulta: 12 maig 2020].

## Enllaços externs

* Little Women al catàleg de l'American Film Institute
# Rei Carnestoltes

El Rei Carnestoltes és un personatge fictici que presideix les activitats del cicle festiu de Carnaval i que encarna totes les qualitats relacionades amb la disbauxa, la transgressió, la burla i la festa. Habitualment és representat per un actor, que porta una indumentària estrambòtica i transmet un caràcter que reflecteix les qualitats que el caracteritzen. És l'antagonista de la Vella Quaresma, que simbolitza les qualitats oposades.
El Rei Carnestoltes apareix, generalment, el dia en què comencen les celebracions de Carnaval, i inaugura el cicle amb un discurs que repassa en clau satírica els esdeveniments principals de l'any i per acabar convidant tothom a unir-se a la diversió. La resta de dies es dedica a presidir balls, rues i desfilades, i finalment, el Dimarts de Carnaval és jutjat, a manera de boc expiatori, pel seu mal comportament que ha incitat a tothom al desordre i el desgavell mitjançant la rauxa descontrolada, i condemnat a mort: després de llegir el testament, impregnat pel missatge de gaudir de la vida sense preocupacions, és cremat en un lloc públic. Aquesta mort comportava un canvi en el comportament de les persones respecte de la setmana anterior, ara marcat per l'austeritat i l'abstinència, i suposa el començament de la quaresma, període de set setmanes que comença el Dimecres de Cendra i simbolitzada per l'antagonista del Rei Carnestoltes, que és la Vella Quaresma.
A Mallorca i Menorca, el nom del Rei Carnestoltes es deformà i esdevengué En Cames Tortes. A Maó la presència d'en Cames Tortes és ben viva, com també a Alaior i a Algaida, on la tradició es recuperà després que fos censurada pel franquisme.

## Referències

* 1 2 «Rei Carnestoltes». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ «El Carnestoltes». Aporta1. [Consulta: 25 febrer 2023].
* 1 2 Prats, Joan de Déu «El rei Carnestoltes». El Temps de les Arts, 24-02-2022 [Consulta: 25 febrer 2023].
* ↑ «El triste fenecer de Camestortes». Menorca al Día, 2-2020 [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Maó i Alaior s'acomiaden d'en Camestortes i Bernat Figuerola». Menorca.info, 01-03-2022 [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Carnestoltes». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Palma: Promomallorca, p. 164. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Representació d'en Camestortes. Algaida, 21 febrer 2009.
* ↑ «El renaixement d’en Camestortes fa 35 anys». Es Saig [Consulta: 23 febrer 2023].
# Llorenç Carbonell i Plana

Llorenç Carbonell i Plana va ser un músic català del segle xx que componia sardanes i peces per a cobla. L'any 1921 va ser director de l'Orfeo Renaixement, de Barcelona.
Es conserva un motet per a 3 veus i instruments a l'Arxiu comarcal de la Garrotxa al fons de l'església parroquial de Sant Esteve D'Olot (OloSE).

## Obres

* La sardana de Molló (1934)
* La font del Cucut
* La sardana dels infants
* La vida encesa
* Teresa

## Referències

* ↑ Htmlcoder.Me. (s. f.). Carbonell i Plana, Llorenç - Músics per la Cobla.
* ↑ Obres de Carbonell Llorenç a l’IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya [Consulta 20 novembre 2024]
# Richard Hare Mervyn

Richard Mervyn Hare (Backwell, Somerset, 21 de març de 1919 - Ewelme, Oxfordshire, 29 gener de 2002) va ser un filòsof anglès sobre moral que va ser professor de Filosofia Moral a la Universitat d'Oxford des del 1966 fins al 1983, i després va ensenyar diversos anys a la Universitat de Florida. La seva ètica meta-teories van ser molt influent durant la segona meitat del segle xx.
Richard Hare Mervyn és conegut pel seu desenvolupament del prescriptivisme com una teoria meta-ètica. Ell creia que les característiques formals del discurs moral es podria utilitzar per mostrar que el raonament moral correcte conduirà a la majoria dels agents a una forma d'utilitarisme de preferència.
Alguns dels seu deixebles, com Brian McGuinness i Bernard Williams es van convertir en coneguts filòsofs. Peter Singer (iniciador del concepte dels drets dels animals) també va ser deixeble seu.

## Llibres fonamentals

* Hare, R.M. The Language of Morals. 1952
* Hare, R.M. Moral thinking: Its levels, method, and point, Oxford: Oxford University Press

## Referències

* Biografia de Richard H Mervyn
* Fitxa a utilitarian.net Arxivat 2012-05-18 a Wayback Machine.
* Blog sobre Filosofia Contemporània
# Peter Neumann

Peter Neumann (Darmstadt, 26 de març de 1948) és un antic pilot d'enduro alemany, quatre vegades Campió d'Europa en 50 cc amb Zündapp (1972 a 1975) i tres vegades Campió d'Alemanya (1973 a 1975). Com a membre de l'equip de la RFA guanyà el Trofeu als ISDT dues vegades (1975 i 1976).
Resident a Eschollbrücken, a la regió de Darmstadt (prop del seu Darmstadt natal), Neumann va debutar en competicions d'enduro el 1964. Els anys 1970 i 1971 va ser tercer al Campionat d'Europa de 50 cc i el 1972 va començar el seu quadrienni de domini del campionat. El 1972, a més, formà part per primera vegada de l'equip de la RFA al Trofeu dels ISDT. Peter Neumann va acabar la seva carrera esportiva amb els Sis Dies de 1978, a Suècia.

## Bibliografia

* Ottinger, Steffen. «Die Geschichte seit 1913». A: Internationale Sechstagefahrt 2012 (en alemany). Chemnitz: HB-Werbung und Verlag GmbH & Co. KG, 2012, p. 67 i s. ISBN 978-3000395666.
* Ottinger, Steffen. «Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt». A: Rund um Zschopau (en alemany). Marienberg: Druck- und Verlagsgesellschaft Marienberg, 2004, p. 55 i s. ISBN 3-931770-49-4.
# Adrienne Ranc-Sakakini

Adrienne Sakakini, nascuda a Adrienne Ranc (Marsella, 4 de maig de 1916 - Annot, 22 de juny de 2014), va exercir un paper actiu en la resistència francesa a Marsella a partir de 1940.

## Biografia

Quan va començar la Segona Guerra Mundial, Adrienne Ranc treballava al departament de comptabilitat d'una empresa de transport internacional. Tenia accés a informació sobre l'exportació de matèries primeres en trànsit cap a l'Alemanya nazi. L'agost de 1940, s'incorpora a una de les primeres xarxes de resistència, la xarxa F2, creada el juliol de 1940 pel govern polonès a l'exili a Londres. Forma part del sector marítim de Marsella, encarregat de supervisar els vaixells enemics, els arsenals i els diplomàtics.
Va enviar informació codificada a la França Lliure durant mesos, però va ser denunciada el 1942. Va ser torturada a Marsella, al Fort Saint-Nicolas, i empresonada a la presó de les Presentines. Després va ser traslladada a la presó de Saint-Joseph, a Lió. Quan va marxar el 1943, va establir vincles amb els maquisard i va participar en les batalles per a l'alliberament de Marsella l'agost de 1944.
Va ser durant aquestes batalles on va conèixer a Fernand Sakakini (1917-1991), el seu futur marit. Van tenir quatre fills: Josette, Francine, Évelyne, i Raoul.
Ella es va incorporar al Reagrupament del Poble Francès (FPR) quan va ser creat per Charles de Gaulle el 1947, i es va convertir en membre del seu comitè organitzador a les Bouches-du-Rhône.
Adrienne Ranc-Sakakini va morir el 22 de juny de 2014 a Annot en un accident de cotxe. Està enterrada al cementiri de Saint-Pierre de Marsella. El 17 d'abril de 2017, en presència de funcionaris electes, van venir a retre-li homenatge la seva filla Josette i els seus besnets.

## Homenatges

L'Avinguda Adrienne Ranc-Sakakini de Marsella porta el seu

## Distincions

Entre la llista de condecoracions que se li va atorgar, cal destacar:
* Oficial de la Legió d'Honor (12 d'abril de 2009).
* Creu de Guerra 1939-1945.
* Medalla d'internament per fets de Resistència.
* Creu al Mèrit (Polònia).

## Referències

* ↑ «Lieux de naissance et décès trouvés dans la base MatchId des fichiers de décès en ligne du Ministère de l'Intérieur avec les données INSEE» (en francès). Personnes decedèes.
* ↑ «Portrait d'Adrienne Sakakini» (en francès). Musée de la Résistance en ligne.
* ↑ «Décès d'Adrienne Sakakini» (en francès). Mémorial Jean Moulin.
* ↑ Medrala, Jean «Le Renseignement et la Résistance polonaise en France» (en francès). Gazet Beskid.
* ↑ «Adrienne Sakakini» (en francès). Mémoire vive de la Résistance.
* ↑ Blès, Adrien. Dictionnaire historique des rues de Marseille (en francès). Marseille: Jeanne Laffitte, 2011, p. 423. ISBN 2-86276-372-1. Arxivat 2019-12-10 a Wayback Machine.
* ↑ Robert, Anaïs «Marseille : une avenue pour une grande figure de la Résistance» (en francès). La Marseillaise, 19-02-2017.
* ↑ «Boîte de décorations d'Adrienne Sakakini» (en francès). Musée de la Résistance en ligne.
* ↑ «Adrienne Sakakini» (en francès). Nominations au Journal officiel de la République française.

## Vegeu també

* Dones a la resistència francesa
# Can Mainou

«Can Mainou» té aquests significats:
* Can Mainou (Fogars de la Selva), mas a mig camí dels nuclis d'Hostalric i Ramió (la Selva)
* Can Mainou (Sant Esteve de Palautordera), masia al terme municipal de Sant Esteve de Palautordera (al Vallès Oriental)
* Can Mainou (Santa Pau), masia a Santa Pau (la Garrotxa)
# Francisco Javier Pons Tubio

Francisco Javier Pons Tubio, més conegut com a Javier Pons (Alcanyís, Terol, 1959) és un periodista i gestor de ràdio i televisió espanyol.
Format a la Universitat Autònoma de Barcelona, va començar desenvolupant la seva trajectòria professional a Catalunya, dedicant la major part d'aquesta a la ràdio i la televisió. Començà treballant a emissores del grup Prisa a Ràdio Reus, i posteriorment a Ràdio Salou, Ràdio Lleida, Ràdio Barcelona i M80 Radio. També ha estat director de Los 40 Principales, on va impulsar espais de gran èxit com Anda ya o En tu casa o en la mía. El 2001 va decidir canviar la ràdio per la televisió. Es va incorporar a l'equip de la productora El Terrat com a director general càrrec que ocupà entre 1999 i 2007, i fou des d'aquesta empresa que treballà per a les principals cadenes de l'Estat espanyol, com TV3, ETB, TVE, Telemadrid, Antena 3, Telecinco, Cuatro, La Sexta, entre d'altres.
El gener de 2007 el Consell d'Administració de la Corporació Radiotelevisió Espanyola (RTVE) aprovà el seu nomenament com a nou director de Televisió Espanyola (TVE) en substitució de Manuel Pérez Estremera, càrrec que ocupà fins al gener de 2010, en què fou substituït per fins aleshores director de RNE, Santiago González.
Després de deixar la direcció de TVE, s'incorporà com a conseller delegat d'Unión Radio de PRISA, càrrec en el qual es mantingué fins a l'octubre del 2012. El 2014 passà a treballar com a directiu a la televisió mexicana TV Azteca. L'octubre del 2015 s'incorporà al recent canal DKiss, del Grup Kiss Media, i el maig del 2016 passà a ser el nou director general de Globomedia, productora del Grup Mediapro especialitzada en continguts per a la televisió.
L'any 2009 la Fundació Gresol li concedí el 'Premi Gaudí Gresol a la Notorietat i l'Excel·lència'.

## Referències

* 1 2 «Javier Pons, nou director de TVE». La Xarxa de Comunicació Local, 16-01-2007 [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «Javier Pons, un hombre de Luis Fernández, abandona TVE El director de TVE, Javier Pons dejará su cargo en los próximos días y será sustituido por el actual director de RNE, Santiago González». El Confidencial, 07-01-2010 [Consulta: 13 desembre 2022].
* 1 2 «Kiss TV ficha a Javier Pons». El Periódico, 29-10-2015 [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ «El ex director de TVE Javier Pons deja DKiss y ficha por Globomedia». El Mundo, 12-05-2016 [Consulta: 13 desembre 2022].
* ↑ Fernàndez, David «Buenafuente, Ruscalleda, Ángel Ron i Javier Pons entre els guardonats amb els Premis Gaudí Gresol de Reus». El Punt Avui, 13-05-2009 [Consulta: 13 desembre 2022].