OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Terrassa fluvial

Una terrassa fluvial en geologia és una terrassa plana de grava, llim i sorra formada per l'erosió al llarg de la vall d'un riu i que es troba molt per sobre del nivell actual. Pot ser al·luvial o lacustre.
Hi ha terrasses fluvials a la majoria de rius i rieres. És un tipus de relleu en forma d'esglaó o de replà del terreny i és l'antiga llera del riu abandonada per una incisió del corrent d'aigua que va separar la terrassa. Les terrasses fluvials es formen pel transport de sediments i graves en les estacions plujoses que es disposen en capes de sediments a un o als dos costats del riu.
La formació de les terrasses pot veure's afavorida per diferents factors:
* l'alternança de períodes secs i plujosos
* canvis climàtics que afavoreixen l'erosió
* variacions eustàtiques del nivell del mar, o
* l'elevació del terreny per moviments tectònics
A Europa les grans terrasses fluvials van ser formades durant les èpoques de glaciació o per l'alternança de fred i calor durant el Plistocè i l'Holocè. L'erosió fa que les terrasses acabin desapareixent, les terrasses establertes més velles tenen un milió d'anys i les més joves (més baixes) uns pocs milers. A les terrasses fluvials s'hi ubiquen poblacions pel fet d'estar per sobre del nivell de les inundacions. Acostumen a ser terrenys més fèrtils que els dels voltants i sovint se n'extreuen àrids (graves i sorres) cosa que pot destruir-ne l'estructura. Moltes terrasses fluvials són jaciments prehistòrics.

## Referències

* 1 2 «terrassa fluvial», Diccionari de Geologia, Institut d'Estudis Catalans
* ↑ «La formació de terrasses fluvials», Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya, s.d.

## Enllaços externs

* Foto d'un bon exemple de terrasses fluvials: Terrasses fluvials prop de Kasbek Arxivat 2008-04-10 a Wayback Machine., Institut für Geographie der Universität Erlangen-Nürnberg
* terrassa a Balsareny (Bages) Arxivat 2009-05-31 a Wayback Machine.
# José María Franquet Martínez

José María Franquet Martínez (Tortosa, 1910 - 1984) va ser un arquitecte i empresari agrícola català, nascut a Tortosa i titulat a l'Escola d'Arquitectura de Barcelona el 1935. L'any 1964 va obtenir el grau de doctor arquitecte.
Arquitecte municipal de Roquetes, Amposta, Llinars del Vallès i Vinaròs, va projectar i construir alguns dels edificis més destacables de les comarques meridionals de Catalunya i de les septentrionals del País Valencià entre el 1939 i el 1984. La seva obra es pot consultar als fons de l'arxiu històric del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya.
Es poden destacar, entre d'altres, la Casa Fontcuberta, de Benicarló, publicada a la revista Cuadernos de Arquitectura l'any 1945; els cinemes Niza i Cinema Fèmina, de Tortosa; les cases Algueró, Borràs, Capitán i les Noves Galeries o la clínica Lluch, també de la ciutat de l'Ebre; la Casa Barberà, el cinema Catalunya i l'església del Reval de Crist, a Roquetes; la casa Roig-Escrivà, el Col·legi Cervantes o el cinema Òscar, d'Amposta; el bloc de pisos promogut per La Caixa a Gandesa i diversos xalets i cases en zones residencials d'aquest territori. També va edificar a grans capitals, com ara Barcelona.
Per motius familiars, a partir de la dècada de 1950 va treballar bàsicament a les Terres de l'Ebre, però no només com a arquitecte; Franquet va dissenyar mobles, xemeneies i va treballar la pedra en sec. Així mateix, va dissenyar hotels i va construir fàbriques, camins, carreteres, ponts i fins i tot sistemes de sanejament i de reg agrícola. El seu ingent potencial creador va fer de Franquet un referent incontestable de l'arquitectura de post-guerra a les comarques del sud de Catalunya.
Es va casar l'any 1947 amb Ma. Eugènia Bernis de Jorge, amb qui va tenir sis fills, el primogènit dels quals és l'enginyer Josep Maria Franquet Bernis.

## Referències

* ↑ «Exposició "La casa Foncuberta", de José Maria Franquet». Ajuntament de Benicarló.
* ↑ «Arxiu Històric». [Consulta: 19 gener 2021].
* ↑ «El MUCBE pone en valor la Casa Fontcuberta de Benicarló» (en castellà). Vinaròs News, 2006. [Consulta: 3 gener 2015].
* ↑ Franquet Martínez, José María «Residencia de D. Salvador Fontcuberta, en Benicarló». Cuadernos de Arquitectura, 3, 1945, pàg. 42-43.
* ↑ «Església del Sagrat Cor de Jesús». [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ José María Franquet, arquitecte; 1910-1984. Barcelona: Col·legi d'arquitectes de Catalunya, 2005. ISBN 84-96185-53-2.
# Helena Boada Xairó

Helena Boada Xairó (Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 17 de març de 1987) és una exjugadora de bàsquet catalana.
Base, es formà en les categories inferiors del Club Bàsquet Olesa amb el qual debutà al primer equip la temporada 2005-06. Amb el club olesà, aconseguí l'ascens a la Lliga femenina la temporada 2007-08. Competí a la Primera Divisió durant tres temporades i guanyà dues Lligues catalanes (2008, 2009). L'any 2013 va obtenir la nacionalitat eslovena per a poder jugar a la selecció eslovena femenina de bàsquet, en no estar la selecció catalana reconeguda oficialment i no voler jugar a l'espanyola.

## Referències

* ↑ Casulleras, Josep; Cassany, Roger. «Helena Boada: 'Prefereixo no jugar les olimpíades abans que fer-ho amb Espanya'». Vilaweb, 08-06-2013. [Consulta: 31 juliol 2024].
* ↑ Helena Boada: “Jugaré con la selección de Eslovenia porque no puedo hacerlo con la que me gustaría: la catalana” a Libertad Digital (castellà)
* ↑ Helena Boada, la jugadora de baloncesto que se nacionalizó eslovena "por no poder jugar con Cataluña" a El Economista (castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa d'Helena Boada Xairó - Competiciones FEB
* Fitxa d'Helena Boada Xairó - FIBA Archive
# Aaron ben Meir de Brest

Aaron ben Meir de Brest fou un rabí belarús nascut l'any 1750 a la ciutat de Biérastse, a Belarús, aleshores part de l'Imperi Rus, Meir va morir el 3 de novembre de 1807.
Aaron ben Meir de Brest va ser un descendent de la família Katzenellenbogen-Pàdua, i va rebre la seva instrucció rabínica del rabí Eliezer Kolir, un practicant del pilpul, un conegut mètode d'estudi del Talmud de Babilònia, i l'autor d'un cert nombre d'obres rabíniques. Aaron ben Meir va dur el mètode del pilpul a les seves darreres conseqüències, i va ser l'autor de l'obra Minchat Aharon (l'ofrena d'Aaron) (1792), una obra que conté les glosses del tractat talmúdic Sanedrí. Al final de l'obra hi ha un apèndix anomenat Minchat Belulah que conté responsa rabínica i comentaris sobre el sagrat Talmud. Part d'aquesta responsa rabínica es pot trobar a l'obra Mekor Mayim Chayim (1836), una obra del seu net, Jacob Meir de Pàdua. El pare d'Aaron va ser un dels líders de la comunitat jueva de Brest-Litovsk, i la seva signatura es troba en una carta enviada en 1752 per aquesta comunitat a Jonathan Eybeschütz.

## Referències

* ↑ «AARON BEN MEIR OF BREST» (en anglès). Enciclopedia Judaica.
# Abilio Estévez

Abilio Estévez és un novel·lista cubà establert a Barcelona. És llicenciat en Llengua i Literatura Hispàniques per la Universitat de La Habana, on va publicar el llibre de contes Juego con Gloria. Ha escrit tres novel·les publicades per Tusquets Editors (Barcelona) aclamades per la crítica i traduïdes a nou idiomes: Tuyo es el reino, premi de la crítica cubana el 1999 i, Franca, Premi al Millor Llibre Estranger 2000; Los palacios distantes, seleccionada pel diari La Vanguardia com el Millor Llibre de l'any 2002; El navegante dormido (2008) i El bailarín ruso de Montecarlo (2010).
Autor també del volum de contes El horizonte y otros regresos i dels llibres miscel·lanisInventario secreto de La Habana i Manual de las tentaciones —premi Luis Cernuda (Sevilla, 1986) i Premi de la Crítica Cubana (1987), així com de diversos textos teatrals: La verdadera culpa de Juan Clemente Zenea, premi de la Unió d'Escriptors i Artistes de Cuba (1984), La noche, premi Tirso de Molina, Espanya (1994). Les seves obres s'han presentat amb èxit en escenaris de La Habana, Miami, Nova York, Barcelona, Buenos Aires, Bogotà i Santo Domingo. Ha escrit també articles, pròlegs, estudis sobre diverses personalitats de la cultura cubana, com Lino Novás Calvo, Virgilio Piñera, José Lezama Lima, José Martí, Julián del Casal.

## Referències

* ↑ «Abilio Estévez». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# Abra

Una abra -en àrab عبرة, ʿabra, que significa 'creuar'- és una embarcació tradicional de l'emirat de Dubai, als Emirats Àrabs Units, utilitzada per travessar el riu o khor de Dubai. En aquest bot hi poden creuar unes 20 persones i és conduït per una sola persona. És considerat el transport tradicional de la ciutat de Dubai i un dels més freqüents, motiu pel qual ha esdevingut tot un símbol de la ciutat. Actualment hi ha diferentes tipologies d'abra: motoritzades, elèctriques, amb motor de petroli, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Motorized traditional abra» (en anglès). Govern de Dubai.
* ↑ Wilkins, Stephen. Dubai Creek. Londres: Matador, 2006. ISBN 1-905237-47-2.
# Vallvidrera (antic municipi)

Santa Maria de Vallvidrera :
| 1716 — 1892 → ||
| Escut d'armes ||
| Període històric | Edat Contemporània, Edat Moderna |
| • Establiment | 1716 |
| • Acord de l'Annexió del terme a Sarrià | Any de 1890 |
| • Annexió a Sarrià | 1892 |
El Terme de Vallvidrera o Santa Maria de Vallvidrera va ser un terme independent a la serra de Collserola, limitava amb Sant Cugat, Santa Creu d'Olorda, Sant Esteve de Sarrià i Sant Gervasi de Cassoles. Va ser annexionat a Sarrià en 1892, conformava els actuals barris de Vallvidrera i les Planes.

## Història

Tot comença amb la primera documentació de Santa Maria de Vallvidrera l'any 987 i era dependent de Valldoreix, per això era coneguda com a Sant Cebrià d'Aiguallonga.
Al s. XII es comença a disputar jurídicament amb Santa creu d'Olorda pels masos dispersos de la zona, les disputes continuaran fins ben entrant el segle XIV. Fou venut el terme el 1355 pel rei a Pere Desllor per 3000 sous. El 1377 era dels Relat, i el 1382 dels Requesens, i retornà a la corona el 1385; alienat de nou, el 1420 era altre cop dels Relat, i el 1430 dels Requesens, però retornà a la corona el 1431. A finals del s. XV es reintegra a Barcelona. Sempre va ser un nucli rural i poc poblat. Es va independitzar poc després del Decret de Nova Planta amb una centena d'habitants, l'ajuntament era la taula del primer pis del mas de Santa Maria de Vallvidrera on es reunien els regidors i l'alcalde i l'armari on es guardaven els documents més importants. Uns anys abans de 1890 es van traslladar el consistori al carrer de l'Alcalde Miralles. El 1890 es va fer efectiva la integració Sarrià per problemes econòmics i el 1892 es va integrar al Terme de Sarrià.

## Població

Sempre va ser un terme bastant petit i dispersa. El 1716 tenia poc més de 100 habitants, Però a finals del s. XIX només tenia 38 casses.
Demografia de Santa Maria de Vallvidrera (1842-1887) :
| Població i Cases | 1842 | 1857 | 1860 | 1877 | 1887 |
| Població de Dret | .. | 262 | 277 | 197 | 220 |
| Població de Fet | 208 | .. | .. | 193 | 228 |
| Cases | 44 | 44 | 46 | 51 | 53 |

## Referències

* 1 2 3 «Enciclopedia.cat — Santa Maria de Vallvidrera».
* 1 2 «Enciclopedia.cat — Vallvidrera».
* 1 2 «Pla de Barcelona».
* ↑ «INE».
# Calicoterins

Els calicoterins (Chalicotheriinae) són una subfamília extinta de mamífers perissodàctils de la família dels calicotèrids que visqueren al Vell Món entre el Miocè inferior i el Plistocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils a Alemanya, Àustria, Bulgària, Eslovàquia, Espanya (incloent-hi el jaciment paleontològic de Can Purull, a Viladecavalls), França, Geòrgia, Grècia, Hongria, l'Índia, Kenya, Myanmar, el Pakistan, Polònia, el Tadjikistan, Turquia, Uganda i la Xina. Malgrat que eren parents propers dels tapirs i els rinoceronts, tenien una fesomia semblant a la dels goril·les, amb extremitats anteriors molt més llargues que les posteriors. Així mateix, es desplaçaven sobre les falanges mitjanes de les mans, igual que els goril·les. El seu hàbitat natural eren els boscos humits.

## Referències

* 1 2 Entrada «Chalicotheriinae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Jaciment paleontològic de can Purull. Viladecavalls». Mapes de Patrimoni Cultural. Oficina de Patrimoni Cultural de la Diputació de Barcelona. [Consulta: 27 agost 2023].
* 1 2 Werdelin i Sanders, 2010, «Chalicotheriidae» (M. C. Coombs i S. M. Cote).
* ↑ Asher, 2018, p. 332.

## Bibliografia

* Asher, R. J. «Diversity and relationships within crown Mammalia». A: Zachos, F. E.; Asher, R. J. Mammalian Evolution, Diversity and Systematics (en anglès). De Gruyter, 2018, p. 301-352. ISBN 978-3-11-027590-2.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.
# Casa i taller Joan Tolrà

La casa i taller per a Joan Tolrà són dos edificis d'un mateix conjunt de la ciutat de Badalona (Barcelonès). D'estil modernista, obra de l'arquitecte badaloní Joan Amigó i Barriga, està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta de dos edificis. L'un és un habitatge que consta de soterrani, planta baixa, pis i golfes. L'altre, al seu costat, és un cos de tallers, amb soterrani, planta baixa i pis, compost per tres crugies, cobertes al soterrani per volta catalana de maó, atibada, i al pis superior per encavallada de fusta. S'hi intenta una certa homogeneïtzació formal a través de materials i elements formals.

## Història

El conjunt està situat en la plana del Corb, que en aquella època tot just comença a urbanitzar-se, i on la classe dirigent i les fàbriques s'instal·len, amb una relació molt propera, com és aquest cas.
Manada construir a l'arquitecte Joan Amigó el 1909. La indústria Tolrà era una fàbrica de teixits i gèneres de punt. Va estar en funcionament entre 1909 i 1926, quan s'hi va instal·lar la Unió Gimnàstica i Esportiva. A la dècada de 1920, fou llogada a Ezequiel Giró, cosí del propietari, quan decidí independitzar-se del negoci familiar, fins que va tenir la seva fàbrica construïda al carrer d'Àngel Guimerà (actual mossèn Anton Romeu).

## Galeria de fotos

* Detall de la façana del taller, amb el nom J. Tolrà
* Sostre del taller
* Vista de la casa Tolrà, al costat del taller
* La decoració floral de la casa, amb el monograma del propietari sota el balcó
* Detall de la porta d'entrada de la casa
* Escala del pati
* Cascada del pati

## Referències

* ↑ «Casa i taller per a Joan Tolrà». Generalitat de Catalunya - Direcció General del Patrimoni. [Consulta: 29 gener 2015].
* ↑ Lladó i Padrós, 1980.
* ↑ Albadalejo i Bocanegra, 2003.

## Bibliografia

* Albadalejo, Jordi; Bocanegra, M. Dolors. Badalona Modernista. Badalona: Fet a mà, 2003.
* Lladó, Francesc; Padrós, Joan Antoni. «Vivenda i taller per en Joan Tolrà». Pla Especial de Protecció del Patrimoni. Ajuntament de Badalona, octubre 1980. [Consulta: 29 gener 2015].
# Albert R. Schneeberger

Albert R. Schneeberger (París, 1877 - 19..) fou un escriptor, crític literari i catalanòfil francès.
A partir de 1910 treballà, en col·laboració amb Alfons Maseras, entre d'altres, en la preparació d'una antologia de poetes catalans, traduïts al francès (Anthologie des poètes catalans contemporains depuis 1854, choix de poèmes traduits), que es publicà finalment el 1922, a la casa Jacques Povolozky de París, dins de la col·lecció "Les Grandes Anthologies", dirigida per Alexandre Mercereau. Entre els autors traduits i antologats hi ha Joan Maragall, Josep Carner, Josep Maria de Sagarra, Josep Maria López-Picó, Joan Maria Guasch, Joan Alcover, Gabriel Alomar, Emili Guanyabens, Josep Pijoan, Francesc Pujols, etc.

## Obres
### Obra pròpia

* La Dame aux songes, frontispice et trois poèmes. Paris : E. Sansot, 1906.
* Les profils. L'étoile, l'homme à la vision, le poète, le profil. Paris : E. Sansot et cie, 1907
* La Cité intérieure. Paris : l'Édition, 1909.
* La Mêlée. Lille : Mercure de Flandre, [s.d.] / 2ª ed. Lille : V. Bresle, 1929.
* Fornarine, roman. Paris-Lille : V. Bresle, 1932.
* Le peintre Jules Joëts... Lille-Paris : V. Bresle, 1933.
* Le Jardin de Béthanie. Monte-Carlo, Regain ; (Auxerre, Impr. universelle), 1951.

### Antologies i traduccions del català

* Anthologie des poètes catalans contemporains depuis 1854, choix de poèmes traduits, précédés de notices bio et bibliographiques et d'un essai sur la littérature catalane depuis les origines. Les Grandes anthologies, collection universelle, publiée sous la direction d'Alexandre Mercereau. Paris : J. Povolozki, 1922
* Conteurs catalans, choix de nouvelles et contes des écrivains modernes de la Catalogne, précédés de notes bio-bibliographiques, par A. Schneeberger,... Bibliothèque de l'Union française. Collection de la Société d'édition "Raymond Lulle". Paris : Perrin, 1926.

## Referències

* ↑ "Albert Schneeberger és nat a París ..." Maseras - 1922, pàg. 148.
* ↑ «Albert R. Schneeberger (1877-19..)» (en francès). BnF / Bibliothèque nationale de France. [Consulta: 23 desembre 2017].
* ↑ Corretger - 1995, pàg. 129.
* ↑ Maseras - 1922, "Los poetas traducidos", portada.

## Bibliografia

* J. D. [Maseras, Alfons] «Albert Schneeberger». La Revista, Any 8, num. 161-162, 1-16 juny 1922, pàgs. 148-149 [Consulta: 24 desembre 2017].
* Corretger, Montserrat. «IV. L'arrelament barceloní (1917-1924) i l'exili parisenc (1924-1928)». A: Alfons Maseras : intel·lectual d'acció i literat (biografia, obra periodística, traduccions). Barcelona: Curial edicions catalanes - Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995, pàg. 129.
* Ajax [Maseras, Alfons «En torno de una Antología (Glosas a un libro)» (en castellà). La Publicidad [Barcelona], 17-01-1922 [Consulta: 25 desembre 2017].
# Cereria Abella (Boters)

La Cereria Abella (Boters) és un establiment comercial situat al carrer dels Boters, 5 de Barcelona, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fins fa uns anys era una sucursal de la Cereria Abella.

## Descripció

La cereria té una única obertura a l'exterior amb els tancaments de vidre i metall. L'interior està format per una sala amb un altell pel qual s'accedeix per una escala de tres trams. L'altell s'utilitza tant de magatzem com d'expositor. Conserva un moble amb prestatges a la part alta de la zona davantera de la botiga. A l'espai entre el nivell de l'altell i el sostre, incorpora una fornícula emmarcada per elements arquitectònics clàssics, a l'interior de la qual hi ha una escena religiosa. El paviment, segurament reformat, és de mosaic bicolor formant un escacat.

## Referències

* 1 2 «Cereria Abella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Praxídice (satèl·lit)

Praxídice (en grec antic Πραξιδίκη) o Júpiter XXVII, és un satèl·lit irregular i retrògrad de Júpiter. Fou descobert per un grup d'astrònoms de la Universitat de Hawaii liderat per Scott S. Sheppard el 2000, se li assignà el nom provisional de S/2000 J 7.

## Característiques

Praxídice orbita al voltant de Júpiter a una distància mitjana de 20,824 milions de km en 613,904 dies, amb una inclinació de 144° respecte de l'eclíptica (143° de l'equador de Júpiter), en un moviment retrògrad i amb una excentricitat de 0,1840. Té un radi estimat de 7 km sent així el segon membre més gran del grup d'Anance després del mateix Anance (assumint que té una albedo de 0,04).
Té un color grisós, típic dels asteroides de tipus C.
Praxídice pertany al grup d'Anance, un grup de satèl·lits que orbiten de manera retrògrada al voltant de Júpiter sobre els semieixos majors compresos entre 19.300.000 i 22.700.000 km, amb inclinacions de 145,7 ° a 154,8 ° en relació a l'equador de Júpiter i amb excentricitats entre el 0.02 i 0.28}.
* Diagrama de l'òrbita dels satèl·lits irregulars de Júpiter. El grup d'Anance és visible al centreesquerra.
* Diagrama de la inclinació del membres del centre del grup d'Anance en funció del semieix major.

## Història
### Descobriment

Praxídice fou descobert el 2000 per un equip d'astrònoms lidera per Scott Sheppard. El descobriment fou anunciat el 5 de gener de 2001 al mateix temps que altres deu satèl·lits de Júpiter.

### Denominació

Praxídice porta el nom de Praxídice, personatge de la mitologia grega; Praxídice era la deessa del càstig just.
Praxídice rebé el seu nom definitiu el 22 d'octubre de 2002, al mateix temps que els altres deu satèl·lits de Júpiter. El seu nom provisional fins a aquest moment fou S/2000 J 7, que indicava que era el setè satèl·lit de Júpiter fotografiat per primera vegada l'any 2000.

## Vegeu també

* Júpiter
* Satèl·lits de Júpiter

## Referències

* ↑ «Natural Satellites Ephemeris Service». Minor Planet Center.(anglès)
* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ IAUC 7555: Satellites of Jupiter 5 de gener de 2001 (descobriment) (anglès)
* ↑ MPEC 2001-A29: S/2000 J 7, S/2000 J 8, S/2000 J 9, S/2000 J 10, S/2000 J 11 15 de enero de 2001 (descobriment i efemèrides) (anglès)
* 1 2 Sheppard, S. S., Jewitt, D. C., Porco, C.; Jupiter's Outer Satellites and Trojans, in Jupiter: The Planet, Satellites and Magnetosphere, edited by Fran Bagenal, Timothy E. Dowling, William B. McKinnon, Cambridge Planetary Science, Vol. 1, Cambridge, UK: Cambridge University Press, ISBN 0-521-81808-7, 2004, pp. 263-280 (anglès)
* ↑ Grav, Tommy; Holman, Matthew J.; Gladman, Brett J. y Aksnes, Kaare «Photometric survey of the irregular satellites». Icarus, 166, 2003. 33-45.(anglès)
* ↑ Sheppard, S. S.; Jewitt, D. C.; Fernandez, Y. R.; Magnier, G.; Marsden, B. G.; Dahm, S.; Evans, A. «Satellites of Jupiter». 7555, 05-01-2001. Bibcode: 2001IAUC.7555....1S.(anglès)
* ↑ Green, D. W. E «Satellites of Jupiter». 7998, 2, 22-10-2002. Bibcode: 2002IAUC.7998....2G.(anglès)
# .22 Long

El .22 Long és un cartutx de percussió anular de calibre .22 in (0,22 polzades o 5,7 mm). El .22 Long és un dels més antics cartutxos de percussió anul·lar supervivents, que es remunta a 1871, quan va ser carregat amb una bala de 29 grans (1,9 g) i 5 grans (0,32 g) de pólvora negra, un 25% més que el .22 Short en el qual es basa. Va ser dissenyat per ser utilitzat en revòlvers, però aviat es utilitzar també en fusells. No s'ha de confondre amb el cartutx .22 Long Rifle.

## Història

El 1887 la beina del cartutx .22 Long va ser combinada amb una bala més pesant de 40 grans (2,6 grams) del .22 Extra Long de 1880 per produir el cartutx .22 Long Rifle (LR), que té una longitud general major. El cartutx .22 Long Rifle produeix major energia d'impacte i un major rendiment com a cartutx de cacera o de tir, fent obsolets els cartutxos .22 Long i .22 Extra Long. Durant un temps va haver-hi gran diferència en els preus dels cartutxos .22 Long i .22 Long Rifle, però a causa de les preferències dels tiradors amb pressupost limitat, aquesta diferència va desaparèixer. No hi ha noves armes de foc que estiguin dissenyades específicament per a l'ús del .22 Long, però existeixen empreses que ho segueixen fabricant, com és el cas de la nord-americana CCI i la mexicana Àguila entre d'altres. Moltes armes de foc dissenyades per disparar cartutxos .22 Long Rifle poden usar cartutxos més curts, encara que en general el .22 Long no genera energia suficient per ser usat en armes semiautomàtiques. Els cartutxos de percussió anul·lar en calibre .22 més antics que el .22 Long que encara es fabriquen són el 6 mm Flobert i el .22 Curt.
La càrrega de pólvora utilitzada en el .22 Long és la mateixa que la utilitzada en el .22 LR, però la bala del .22 Long és més lleugera i aquesta combinació no permetia aconseguir velocitats més altes quan es disparava des del canó llarg d'un fusell. Ja que el .22 LR funcionava bé tant en canons curts com en llargs i el .22 Long no ho fa de manera polivalent, el desenvolupament del .22 Long Rifle va ser un gran pas per als cartutxos de percussió anular. L'única diferència entre el .22 Long i el .22 LR és la bala, ja que la beina és igual.

## Vegeu també

* .22 Long Rifle
* .22 Curt
* .22 Extra Long
* 6 mm Flobert

## Referències

* ↑ Cartridges of the World 11th Edition, Libro por Frank C. Barnes, Editado por Stan Skinner, Gun Digest Books, 200 pp. 490, 492
* ↑ «.22 Long - MUNICION.ORG», 21-05-2012. Arxivat de l'original el 2012-05-21. [Consulta: 10 octubre 2021].