OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Taratuto

Juan Taratuto (Buenos Aires, 1971) és un director de cinema i televisió i guionista argentí. El seu pare va ser el jutge, dramaturg i llibretista de televisió Gerardo Taratuto.

## Carrera

És diplomat del Col·legi Nacional de Buenos Aires. Va estudiar Ciències de la comunicació en la Universitat de Buenos Aires i cinema en l'Institut d'Art Cinematogràfic de Avellaneda (IDAC) i en la Fundació Universitat del Cinema (FUC). Des de 1995 exerceix com a director publicitari per al mercat local i l'exterior, treballant per a productores com Peluca Films, Argentina Cine i La Brea Producciones. Els seus comercials han guanyat premis de la FIAPF, el Festival Internacional de Cinema de Canes, els Clio Awards, entre d'altres.
L'any 2004 va escriure i va dirigir No sos vos, soy yo, el seu primer llargmetratge, protagonitzat per Diego Peretti, Soledad Villamil i Cecilia Dopazo. La pel·lícula va aconseguir el major ingrés de taquilla de 2004 per a una pel·lícula independent a l'Argentina i el major ingrés de taquilla de 2005 per a una pel·lícula de l'Argentina a Espanya.
També va dirigir les pel·lícules: ¿Quién dice que es fácil? (2007) i Un novio para mi mujer (2008).

## Filmografia en cinema
### Com a assistent e direcció

* 1995: Hasta donde llegan tus ojos.
* 1995: La nave de los locos.
* 1997: Un crisantemo estalla en cinco esquinas.
* 1998: Dibu 2, la venganza de Nasty, dirigida per Carlos Galettini.
* 1999: La noche del coyote.

### Com a director

* 2004: No sos vos, soy yo
* 2007: ¿Quién dice que es fácil?
* 2008: Un novio para mi mujer
* 2013: La reconstrucción
* 2015: Papeles en el viento
* 2016: Me casé con un boludo

### Com a guionista

* 2004: No sos vos, soy yo (amb Cecilia Dopazo)
* 2015: Papeles en el viento (amb Eduardo Sacheri)
* 2016: Me casé con un boludo (amb Pablo Solarz)

## Filmografia en televisió
### Com a director

* 1997: Laberinto
* 2005: Ringtone
* 2009-2010: Ciega a citas (amb Daniel De Felippo i Gustavo Luppi)

## Referències

* ↑ Juan Taratuto: "Antes decidía el público, ahora las plataformas", ambito.com
* ↑ Juan Taratuto, cinelatinoamericano.org
* ↑ Juan Taratuto narra con ternura y humor la crisis de una pareja, El País, 27 de maig de 2005
* ↑ Maniático y excéntrico, El País, 4 de maig de 2007

## Enllaços exteros

* Fitxa a Cinenacional.com
* Entrevista a Revista Noticias
* Notícies sobre Juan Taratuto a Clarín
# Álvaro de Luna (cantant)

Álvaro de Luna o Alvarito de Luna (Sevilla, 28 de setembre de 1994) és un cantant i compositor espanyol, exvocalista del grup Sinsinati. Començà en la música amb tan sols 9 anys únicament amb la seva guitarra oferint concerts en escenaris locals cantant covers de grans artistes del panorama pop espanyol: Jarabe de Palo, La Oreja de Van Gogh, Melendi, entre d'altres. Álvaro de Luna supera els 12.000 seguidors a Spotify i es troba a punt de superar la xifra d'1,3 milions d'oients mensuals (260.000 són de Madrid; 140.000, de Barcelona; i la resta, de les províncies de València, Sevilla i Bilbao). Des de la seva primera aparició a La voz, Álvaro de Luna ha tingut molta presència a les xarxes socials.

## Discografia

La discografia d'Álvaro de Luna com a vocalista a Sinsinati és:
* Cuando Éramos Dos (2018)
* Indios y Vaqueros (2018)
* Gitana de Madrid (2019)
* Mi lugar (2019)
* Bailemos un vals (feat. El Kanka) (2020)
D'altra banda, la discografia d'Álvaro de Luna com a cantant individual és:
* 2020: Juramento eterno de sal
* 2020: Nivel Experta (Fredi Leis feat. Álvaro de Luna)
* 2021: Quiero
* 2021: Duele
* 2021: Morena
* 2021: Llueve sobre mojado (amb Pablo Alborán i Aitana)
* 2021: Mañana (feat. Lola Indigo)
* 2024: La noia (Angelina Mango feat. Álvaro de Luna)

## Referències

* 1 2 «Álvaro de Luna: "Vejar a la mujer en las letras de las canciones me parece ridículo y poco comprometido con la sociedad"» (en castellà), 28-01-2021. [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Álvaro de Luna explica los motivos de su separación de Sinsinati» (en castellà), 22-11-2020. [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Álvaro de Luna, ex cantante de Sinsinati, emprende carrera en solitario» (en castellà). [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «El sevillano Álvaro de Luna, «una estrella visible a simple vista» en La Voz de Antena 3» (en castellà), 27-02-2019. [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Álvaro de Luna» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-07-02. [Consulta: 1r agost 2022].
# Johann Esser

Johann Esser (Wickrath, el 10 d'abril de 1896 - Meerbeck, un nucli de Moers, 1971) va ser un poeta i sindicalista alemany.
Esser va créixer en un orfenat. Després de l'escola va trobar una primera feina com a teixidor. Durant la Primera Guerra Mundial, va servir a l'exèrcit com a infanter. A continuació, va treballar com a minaire a la mina de lignit «Diergardt-Mevissen» al Baix Rin, va començar a militar al sindicat obrer i afiliar-se al Partit Comunista Alemany (KPD). Inspirat en la poesia obrera de la fi del segle xix, va escriure poemes i relats sobre el món del treball.
Després de la Machtergreifung del 1933 va ser pres pels nazis com a comunista i sindicalista en «custòdia preventiva» (Schutzhaft), un empresonament arbitrari sense decisió judicial. Va ser acusat d'alta traïció. Al camp de concentració de Börgermoor va escriure juntament amb Wolfgang Langhoff la lletra de la cançó «die Moorsoldaten»: un acte de resistència contra la persecució i l'opressió de dissidents. Als anys següents amb la seva família va viure en gran necessitat econòmica a causa de repetides detencions i la impossibilitat de trobar feina. Això va fer malbé la salut de la seva primera esposa, amb qui va tenir quatre fills, i que va morir el 1942. Probablement per evitar una nova persecució, en aquest període va publicar alguns poemes patriòtics en publicacions nacional-socialistes.
Després de la Segona Guerra Mundial, va reprendre la seva activitat sindical, però es va distanciar del comunisme amb l'arribada de l'estalinisme. Esser es va jubilar el 1960 i va continuar publicant poesia als diaris. Va morir el 1971 a Moers. La seva tomba es troba al Cementiri Trompet de Rheinhausen bei Duisburg. El 2014 s'hi va inaugurar una placa commemorativa i al mateix any la plaça del marcat de Meerbeck, on va viure les darreres treinta anys de la seva vida va ser rebatejada al seu honor en Johann-Esser-Platz.

## Referències

* ↑ Schmidt, Bernhard. «Johann Esser» (en alemany). Internetportal Rheinische Geschichte. [Consulta: 3 setembre 2018].
* ↑ Krampitz, Martin «Duisburger Bergmann schrieb das Moorsoldatenlied» (en alemany). Westdeutsche Allgemeine Zeitung, 31-03-2014.
* 1 2 Reifegerste, Olaf «Duisburg: Gedenktafel erinnert an Johann Esser» (en alemany). Rheinischer Post, 24-03-2014.
* ↑ Wolf, Julia «Gesucht: Ein Denkmal für Johann Esser» (en alemany). Der Westen, 02-10-2014. Arxivat de l'original el 2018-09-03 [Consulta: 3 setembre 2018].

## Bibliografia

* Röhrich, Werner. «Johann Esser – Poet und Patriot». A: Heimatkalender des Kreises Wesel (en alemany), 1980.
* Kühn, Volker (red.). Deutschlands Erwachen : Kabarett unterm Hakenkreuz ; 1933 - 1945 (en alemany). volum 3. Weinheim: Quadriga, 1989, p. 372. ISBN 3-88679-163-7.
# Partit Monàrquic Popular

El Partit Monàrquic Popular (PMP) era un partit polític italià, fundat el 2 de juny de 1954, per iniciativa d'Achille Lauro, com una escissió interna del Partit Nacional Monàrquic (PNM).
El contrast naixia del fet que Lauro es proposava com a objectiu la recerca d'un acord amb la Democràcia Cristiana Italiana (DCI) per a la formació d'una majoria de govern de centredreta, que considerava necessària per a consolidar el seu propi poder local (sobretot a Nàpols), mentre el secretari del partit Alfredo Covelli preferia mantenir una aliança amb el més dretà Moviment Social Italià (MSI).
Endemés Lauro, que era un armador naval milionari, no era disposat a finançar el partit amb el seu propi patrimoni si no n'assolia el control ple.
A les eleccions polítiques de 1958, el PMP va obtenir el 2,6% dels vots (14 diputats i 5 senadors), mentre que el PNM va obtenir el 2,2% (11 diputats i 2 senadors). Després d'aquests resultats es va esvair l'esperança del PMP de participar en el govern i provocà una aproximació entre les dues forces monàrquiques italianes, que conduiria el 1959 a la unificació en el Partit Democràtic Italià, que el 1961 es va transformar en Partit Democràtic Italià d'Unitat Monàrquica (PDIUM).
Una fracció del PMP, contrària a la reunificació i dirigida per Antonio Cremisini, fundà un efímer Moviment Monàrquic Italià.

## Resultats electorals
### Parlament italià

| Any | Lider | Vots | % | Escons | +/- | Vots | % | Senadors | +/- |
| 1958 | Achille Lauro | 776,919 | 2.63 | 14 / 630 | Nou | 774,242 | 2.16 | 5 / 315 | Nou |

## Referències

* ↑ Ram Mudambi; Pietro Navarra; Giuseppe Sobbrio Rules, Choice and Strategy: The Political Economy of Italian Electoral Reform. Edward Elgar Publishing, 1 gener 2001, p. 36–. ISBN 978-1-78195-082-1.
# Elisabet de Romania

Elisabet de Romania (Castell de Peleș - Sinaia 1894 - Cannes 1956), reina de Grècia (1922-1924).
Nascuda princesa de Romania era filla del rei Ferran I de Romania i de la princesa Maria del Regne Unit. Era neta per part de pare del príncep Leopold de Hohenzollern-Sigmaringen i de la princesa Antònia de Portugal mentre que per part de mare ho era del príncep Alfred del Regne Unit i de la gran duquessa Maria de Rússia.
De caràcter difícil i reservat contragué matrimoni amb el príncep i futur rei Jordi II de Grècia el 1921 a Bucarest. Un matrimoni concertat entre les dues mares del contraient, la reina Maria de Romania i la reina Sofia de Prússia. El matrimoni s'establí a Atenes, arribant l'any 1922 a convertir-se en monarques. L'exili iniciat l'any 1924 significà la separació del matrimoni, ella retornà a Bucarest i ell s'establí a Londres. La cort romanesa facilità el divorci l'any 1935. La parella no tingué descendència.
Elisabet es convertí en primera dama de Romania arran de la mort de la seva mare la reina Maria l'any 1940. Amb l'entrada de les tropes soviètiques a Romania el 1945 col·laborà amb els soviètics en contra del seu nebot el rei Miquel I de Romania. Creà junt amb els soviètics un holding d'empreses dedicades a la compra de propietats rurals. L'any 1948 amb la caiguda de la monarquia fugí de Romania i s'establí a Canes. On morí el 1956 acompanyada del seu amant a qui havia titulat príncep de Hohenzollern.

## Referències

* ↑ Mandache, Diana. «Lost in the Myths of History: Princess Elisabeta of Romania», 01-10-2011. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ «Portrait. Elisabeth de Roumanie, reine de Grèce». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 7 maig 2022].
* 1 2 Eilers, Marlene A. Queen Victoria's Descendants (en anglès). Baltimore, Maryland: Genealogical Publishing Co., 1987, p. 163.
* ↑ Besse, Jean-Paul. Ileana, l'archiduchesse voilée. Versailles: Via romana, 2010. ISBN 978-2-916727-74-5.
* ↑ Pakula, Hannah. The last romantic : a biography of Queen Marie of Roumania.. Londres: Phoenix Giants, 1996. ISBN 1-85799-816-2.
* ↑ Mateos Sáinz de Medrano, Ricardo. La familia de la reina Sofía : la dinastía griega, la Casa de Hannover y los reales primos de Europa. 1. ed. Madrid: La Esfera de los Libros, 2004. ISBN 84-9734-195-3.
* ↑ «The Chinese Sign Manual». Scientific American, 14, 360supp, 25-11-1882, pàg. 5744–5744. DOI: 10.1038/scientificamerican11251882-5744bsupp. ISSN: 0036-8733.
# Marie Poland Fish

Marie «Bobbie» Poland Fish (Paterson, Nova Jersey, 1902 - 2 de febrer de 1989) va ser una oceanògrafa i biòloga marina estatunidenca, coneguda per la seva investigació en bioacústica. La seva investigació sobre la detecció de so sota l'aigua li va permetre a la Marina dels Estats Units distingir entre els submarins enemics i la fauna. La Marina dels Estats Units li va atorgar la Medalla per Servei Distingit el 1966, el seu guardó civil més alt, en reconeixement de les seves contribucions durant els seus vint-i-anys (1948-1970) liderant el projecte Underwater Sound of Biological Origin per a l'Oficina d'Investigació Naval.Va fundar el Laboratori Marí Narragansett amb el seu marit, que més tard es convertiria en l'Escola Superior d'Oceanografia de la Universitat de Rhode Island.
Fish va néixer a Paterson (Nova Jersey) i es va graduar a l'Smith College abans d'obtenir un doctorat de la Universitat de Rhode Island.Abans de treballar per a l'Oficina d'Investigació Naval, va treballar per a la United States Fish Commission, el Museu de Ciències Buffalo, el Departament de Conservació de l'Estat de Nova York, la Universitat de Rhode Island, el Museu Nacional dels Estats Units (ara la Smithsonian Institution), el Projecte de Biologia de l'Oceà Pacífic i l'estat de Rhode Island en diversos rols com a científica, investigadora, instructora i conservadora. Va ser una escriptora prolífica que va escriure més de 200 articles en revistes acadèmiques i revistes populars, inclosa una columna d'un diari sobre ciència popular que va escriure amb el seu marit entre 1936 i 1939, l'única vegada que van col·laborar professionalment.
La família Fish va crear The Charles and Casa Fish Lecture in Oceanography, una conferència pública anual sobre oceanografia que va començar el 2002.

## Referències

* 1 2 «Marie Fish, 88, Dies; Navy Oceanographer» (en anglès). The New York Times, 02-02-1989. [Consulta: 12 març 2019].
* 1 2 3 Brown, Patricia Stocking «Early women ichthyologists» (en anglès). Environmental Biology of Fishes, 41, 1994, pàg. 9–30 [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ Jeffries, Perry. «Rhode Island's Ever-Changing Narragansett Bay» (en anglès). Universitat de Rhode Island. Arxivat de l'original el 2016-07-02. [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ «25th Anniversay Celebration» (en anglès). The University Pacer, 16-01-1986. Arxivat de l'original el 2018-04-23. [Consulta: 12 març 2019].
* ↑ «The Charles and Marie Fish Lecture in Oceanography» (en anglès). Universitat de Rhode Island. [Consulta: 12 març 2019].
# Juanma Pagazaurtundua

Juanma Pagazaurtundua Uriarte és un productor de cinema espanyol. Originari de Bilbao, ha treballat com a productor audiovisual de Morgan Films. Ha estat productor executiu de pel·lícules d'Álex de la Iglesia (800 balas i Crimen ferpecto), director de producción de Martín (Hache) d'Adolfo Aristarain i Cosas que dejé en La Habana de Manuel Gutiérrez Aragón, entre d'altres. Ha estat nominat al Goya a la millor direcció de producció el 2000 per La comunidad i el 2004 per Crimen ferpecto. Des de 2002 és membre de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya.

## Filmografia

* 2018: El hijo del acordeonista
* 2017: Operación Concha
* 2016: Igelak (granotes)
* 2014; Lasa y Zabala
* 2013: La vida inesperada
* 2012: Bypass
* 2011: Lo mejor de Eva
* 2010: Di Di Hollywood
* 2010: Bon appétit
* 2009: La máquina de pintar nubes
* 2009: Tumbas abiertas
* 2004: Crimen ferpecto
* 2002: 800 balas
* 2001: Juego de Luna
* 2000: La comunidad
* 1998: Mensaka
* 1997: La fabulosa historia de Diego Marín
* 1997: Cosas que dejé en La Habana
* 1997: Martín (Hache)
* 1996: Calor... y celos
* 1995: Hotel y domicilio
* 1991: Todo por la pasta

## Referències

* ↑ la comunidad al web dels Goya
* ↑ Crimen ferpecto al web dels Goya
* ↑ Juan Mauel Pagazaurtundua a asociacionappa.es
* ↑ Juanma Pagazaurtundua a catalanfilms.cat
# José Ángel Montañés Bermúdez

José Ángel Montañés Bermúdez és un periodista i historiador. Entre el 1990 i el 2007 va ser documentalista a El País, on des de 2007 és redactor de cultura del mateix diari, i on treballa com a responsable d'Art i Patrimoni. Ha fet un seguiment exhaustiu de conflictes patrimonials com el de les obres d'art de l'herència de Julio Muñoz Ramonet, el que enfrenta a Catalunya amb Aragó per les obres del Monestir de Sixena (Osca) i el del claustre del Mas del Vent de Palamós (Baix Empordà), entre d'altres. També ha publicat un bon nombre d'articles sobre l'arquitecte Antoni Gaudí i la seva obra i d'altres artistes com Pablo Picasso i Salvador Dalí. Com a historiador ha publicat articles sobre personatges del segle xvi, com Luis Manrique de Lara, capellà de Carles I i Limosnero de Felip II i des de 2007 és autor d'una pàgina web sobre la història de la localitat de Villapalacios. El 2020 va publicar el llibre El niño secreto de los Dalí (Roca Editorial), sobre la relació de Dalí amb Joan Figueras.
El 2022 publica el llibre Entre espadas y crucifijos, un recorregut per la història i els personatges destacats de Villapalacios (Albacete) al segle XVI. El mateix any va ser guardonat per l'Associació de Museòlegs de Catalunya, dins la categoria “Trajectòries professionals a l’àmbit de la comunicació cultural”, pel seu paper en la difusió dels museus i el patrimoni, a la primera edició que s'atorga aquesta categoria.

## Referències

* ↑ Varela, Gerardo Boto. Salamanca-Ciudad Lineal-Palamós: Las arcadas claustrales de Mas del Vent (en castellà). Ediciones Universidad de Salamanca, 2018-09-10. ISBN 9788490129579.
* 1 2 Palau, Maria «“Al periodista cultural se l’utilitza per treure’n rèdit”». El Punt Avui, 31-12-2020, pp. 16-17.
* ↑ «Nou llibre de Julio Muñoz Ramonet». [Consulta: 7 abril 2019].
* ↑ Montañés, José Ángel. «Vides paral·leles de Picasso i Picabia», 11-10-2018. [Consulta: 7 maig 2019].
* ↑ «Historia de Villapalacios», 11-01-2008. [Consulta: 7 maig 2019].
* ↑ Albacete, La Tribuna de. «Albacete, Villapalacios: Divulgación de la historia de un pueblo» (en spanish), 06-08-2022. [Consulta: 4 març 2023].
* ↑ «Associació de Museòlegs de Catalunya». [Consulta: 4 març 2023].

## Enllaços externs

* Articles de José Ángel Montañés a El País
* Fitxa al Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear.
# Alfonso de Sotomayor

Alfonso de Sotomayor (1608, Carmona, Regne de Castella - 10 de juny de 1682, Barcelona) fou arquebisbe d'Oristany, Regne de Sardenya (1657 - 1664) i bisbe de Barcelona (1664 - 1682). Fou nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1677.
Durant el seu bisbat va reformar el règim econòmic dels canonges, va impulsar la fundació de l'Oratori de Sant Felip Neri (1673), va promoure la santificació de l'arquebisbe de Barcelona Oleguer davant del papa Climent X (1675) i va posar la primera pedra de l'església del col·legi de Betlem de la Companyia de Jesús (1681).
El seu trienni al front de la Generalitat es varen succeir tres virreis: Juan Domingo de Zúñiga y Fonseca que havia començat el juny de 1677 i va deixar el càrrec el novembre del mateix any degut als desastres militars; interinament es va posar al front a Diego Felipe Messía de Guzmán el 15 de juny de 1678 i que va estar quatre mesos fins que es va incorporar Alexandre de Bournonville que havia estat nomenat per Joan Josep d'Àustria però estava a Itàlia. En incorporar-se, començà un període de pau amb França que acabarà amb la signatura de la Pau de Nimega que posava fi a la guerra amb França el 17 de setembre de 1668. Alfonso de Sotomayor ho va aprofitar per a retirar el suport militar de la Generalitat a protegir la frontera. Els ciutadans confiaven que desapareixeria el problema dels allotjaments dels soldats, però les tropes reials es varen mantenir i, en no cobrar degut a la malmesa hisenda, es dedicaven a la rapinya.

## Obres publicades

* Manuale parrochorum ex Rituali Romano Pauli V (Barcelona, Antoni Lacavalleria, 1671)
* Vida de San Pedro Nolasco, profeta tarraconense (Madrid, Imprenta real 1674)
* Edicte en què se prohibeix menjar, berenar i beure en les iglèsies, capelles i Hermites (Barcelona, Vicenç Surià, 1681)

## Referències

* 1 2 Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents (Vol.2), pàgs. 275-277, Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Paterson (Washington)

Paterson és una comunitat no incorporada al comtat de Benton, Washington, Estats Units, a la riba nord del Colúmbia a la cruïlla de les rutes 14 i 221 de l'estat de Washington. Rebé el nom del colon pioner Henry Paterson.
D'acord al sistema de classificació climàtica de Köppen, Paterson té un clima semiàrid, abreujat "BSk" als mapes climàtics.

## Referències

* ↑ 1511216 U.S. Geological Survey Geographic Names Information System: Paterson (Washington) (en anglès)
* ↑ Paterson, Washington WA, profile (Benton County) - hotels, festivals, genealogy, newspapers - ePodunk
* ↑ Meany, Edmond S. Origin of Washington geographic names. Seattle: University of Washington Press, 1923, p. 209.
* ↑ Climate Summary for Paterson, Washington
# Nicasi Benlloch i Giner

Nicasi Benlloch i Giner (València, 22 d'abril de 1888 - 10 de juny de 1957) va ser un metge uròleg valencià.

## Biografia

Benlloch era natural del barri valencià de Patraix. Va estudiar Medicina a la Universitat de València, concloent els seus estudis en 1911. Un any després es va doctorar en la Universidad Central de Madrid amb una tesi sobre Los accidentes grávido-cardiacos.
Es va especialitzar en urologia a París, on va treballar a l'Hôpital Necker amb el professor George Marion. Va ocupar diversos càrrecs en la Universitat de València. Es va incorporar en 1913 com a professor auxiliar, abans d'anar a Paris. Posteriorment, en 1929 professor agregat d'Urologia, esdevenint catedràtic en 1942 fins a la seva retirada en 1952. Entre 1931 i 1943 va exercir com a cirurgià general l'Hospital Provincial de València, fins que va renunciar per centrar-se en la seva carrera universitària.
Membre de la Reial Acadèmia de Medicina de València des de 1931, va ser nomenat President d'Honor el mateix any de la seva mort.

## Obres

* La nefrectomía en la litiasis renal.
* Cateterismo urinario.
* Consideración sobre los cálculos uretrales.
* La esclerosis del cuello vesical y su tratamiento.
* Diagnóstico y tratamiento de la tuberculosis renal.
* Cateterismos y endoscopias de las vías urinarias inclòs en l'obra de Ramon Vila i Barberà Medicina exploratoria (Clínica y laboratorio). (1932-36).

## Enllaços externs

* Article sobre el cistoscopi obra del Dr. Benlloch
# Josep Soler (president)

Josep Soler, Canonge de la Seu d'Urgell. Va ésser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 9 de març de 1641 en substitució de Pau Claris que havia mort abans d'acabar el trienni.
Era cosí de Pau Claris i, probablement, jurista, ja que apareix signant com a advocat del braç eclesiàstic a unes al·legacions presentades a Felip Vinyes, advocat de Felip IV de Castella.
A Catalunya s'estava vivint l'evolució de la guerra amb la invasió francesa. Hi havia fronts al Rosselló, camp de Tarragona i Lleida, mentre l'armada francesa al comandament de l'arquebisbe de Bordeus anava controlant les costes catalanes. El 25 de març va arribar a Barcelona el senyor d'Argenson del consell d'estat del rei francès que, com a governador, comença a tutelar la política catalana.
En aquest context, Soler va fer una política continuista de la del seu cosí Claris. Segueix amb la confiscació de joies en nom del censal de la Diputació per a les despeses de la guerra. Es va organitzar una Junta de Braços per preparar els acords a negociar amb Regne de França, un document de catorze punts en català i llatí. Feien referència a l'observança de les constitucions, la catalanitat dels prelats i de les capitanies de les fortaleses, a limitar la inquisició a temes de fe, a l'observança del Concili de Trento, l'aprovació parlamentària de la política fiscal, a respectar els privilegis de Barcelona i els Capítols de Cort, a tenir lloctinents amb els mateixos poders que els del rei catòlic, a respectar els drets polítics de les poblacions sota l'enemic, a no separar mai els comtats de Rosselló i Cerdanya del Principat de Catalunya i el jurament reial d'una Constitució de l'Observança reformada. Aquests 14 punts i la creació d'un batalló amb 4.000 infants i 500 cavalls foren la base del pacte de la Péronne signat el 19 de setembre de 1641.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Referències

* ↑ Alegaciones jurídicas sobre el pleito de las insaculaciones de 1632
Presidents de la Generalitat de Catalunya :