OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llorenç Barutell i Puigmarí

Llorenç Barutell i Puigmarí (?, 1595 - la Seu d'Urgell, 1658) fou un clergue i polític català. Com el seu company Pau Claris, era canonge de la catedral de la Seu d'Urgell.
Ambdós van liderar l'oposició dels canonges de la Seu contra el seu bisbe, Pau Duran, partidari de la monarquia hispànica. El 1640 era a Barcelona a on va participar en la Junta de Braços revolucionària que va independitzar Catalunya de la sobirania de Felip IV i va organitzar la resistència durant la Guerra dels Segadors. De fet era un dels participants de la seva Junta d'Hisenda. Poc després fou un dels ostatges que la Diputació del General de Catalunya va enviar a París com a penyora catalana que garantia el compliment dels pactes fets amb el cardenal Richelieu. Com ambaixador de la Generalitat, va contribuir a les negociacions que culminaren amb el Pacte de la Péronne signat en presència de Lluís XIV. Les seves cartes amb Catalunya encara avui són fonamentals per l'estudi del conflicte. Quan va tornar fou un dels col·laboradors de Pèire de Marca, home de confiança del cardenal Mazzarino i representant de facto de la monarquia francesa a Catalunya. Així fou nomenat canceller de la Reial Audiència el 1641, tribunal des del qual va reprimir amb duresa els canonges filipistes de la Seu Urgell.
Molt de temps després, amb la retirada provocada per la guerra, va haver de refugiar-se als comtats de Rosselló i Cerdanya cap el 1652, esdevenint assessor de la nova governació francesa. Aprofitant l'avinentesa de la mort de Pau Duran, durant l'ocupació francesa va exercir de bisbe d'Urgell (sense consagrar) i d'ardiaca de la Cerdanya, entre 1651 i 1659, a proposta del mateix Pèire de Marca. Així doncs doncs, va ser el 33è copríncep d'Andorra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 108, entrada: "Barutell i Puigmarí, Llorenç". ISBN 84-297-3521-6.
* 1 2 3 4 «Llorenç Barutell i Puigmarí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Blanca Eekhout

Blanca Eekhout (castellà: Blanca Rosa Eekhout Gómez) (Acarigua, 6 de gener de 1968) és una llicenciada en arts i política veneçolana. En l'actualitat és ministra per les Comunes, va ser ministra de Comunicació i Informació (2009-2010), Ministra del Poder Popular per a la Dona i la Igualtat de Gènere (2016-2018), co-fundadora de Catia TVe, presidenta de VTV i ViVe. Com parlamentària, va ocupar la segona vicepresidència de l'Assemblea Nacional de la República Bolivariana de Veneçuela durant el període legislatiu 2011-2015.

## Biografia

Nascuda a Acarigua, estat Portuguesa el 6 de gener de 1968, realitza estudis secundaris de batxillerat al Liceu José Antonio Páez de la seva ciutat natal i cursa estudis superiors a la Universitat Central de Veneçuela com a Llicenciada en Arts, menció: Cinema. El seu treball especial de grau va ser: Cinema de Barri: el discurs audiovisual produït pel Cineclub de la comunitat d'El Manicomio, realitzat amb coautoria amb Gabriela González Fuentes.
Integra el Grup Ecològic Mitar, i posteriorment ingressa en el Partit Socialista Unit de Veneçuela (PSUV), sent estreta col·laboradora del president de Veneçuela Hugo Chávez. Va exercir el càrrec de ministra de Comunicació i Informació des del 16 de abril de 2009 a reemplaçament de Jesse Chacón fins ej 2010.
El 2010 és triada pel seu partit per encapçalar la llista per l'estat Portuguesa, per a les eleccions parlamentàries del 26 de setembre, en on va resultar elegida diputada. Després d'ocupar el seu escó al 2011 és designat com a segona vicepresidenta de parlament, fins a gener 2015. És Coordinadora Nacional del Gran Pol Patriòtic Simón Bolívar (GPPSB) i Vicepresidenta Sectorial d'Aliances i Moviments Socials del Partit Socialista Unit de Veneçuela (PSUV).
Va ser parlamentària del Mercosur entre 2013 i 2015.
En 2016 va ser nomenada ministra del Poder Popular per a la Dona i la Igualtat de Gènere.

## Referències

* ↑ «Designan a Blanca Eekhout como Ministra de Comunas» (en castellà). Globovisión.
* ↑ «Blanca Eekhout: PSUV debe ser instrumento de luchas» (en castellà). La Radio del Sur, 18-07-2014. Arxivat de l'original el 2017-08-28. [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «Biografía de Blanca Eekhout Gómez» (en castellà). PSUV. Arxivat de l'original el 2019-03-17. [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ Colmenares, María Gabriela. Diversidad en los estudios cinematográficos (en castellà). Fondo Editorial Humanidades, 2005. ISBN 9789800022450.
* ↑ «Blanca Eekhout, nueva ministra de Comunicación de Venezuela» (en castellà). El Nuevo Herald.
* ↑ «Blanca Eekhout presidirá el Ministerio de la Mujer» (en castellà). Diario 2001, 01-10-2016.
* 1 2 «Blanca Eekhout asume el Ministerio de la Mujer en sustitución de Gladys Requena» (en castellà). Noticias24. Arxivat de l'original el 2017-08-28. [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ Campos, Yarexi Álvarez «Estos son los perfiles de los nuevos cinco ministros» (en castellà). El Universal, 01-10-2016. Arxivat de l'original el 2017-08-28 [Consulta: 5 setembre 2020].
* ↑ «Eekhout Gomez Blanca Rosa» (en castellà). Parlament de Mercasur.
# Franz Xaver Gerl

Franz Xaver Gerl (Andorf, 30 de novembre de 1764 - Mannheim, 9 de març de 1827) fou un cantant (corda de baix) i compositor de l'època clàssica. Va cantar el paper de Sarastro en l'estrena de Mozart l'òpera La flauta màgica.
Va cantar infant de cor a Salzburg; el "Grove Dictionary of Music and Musicians" afirma que probablement va ser deixeble de Leopold Mozart. Va assistir a la Universitat de Salzburg, estudiant lògica i física. La seva carrera com a baix va començar el 1785 amb la companyia teatral de Ludwig Schmidt.
Evidentment, tenia un rang vocal impressionantment baix; Branscombe (1991) observa que les notes molt baixes que Mozart va incloure a la part de Sarastro han estat "desesperades per a molts cantants de baixos des de llavors".
Cap al 1787 es va incorporar a la companyia teatral d'Emanuel Schikaneder, per la qual va cantar el paper exigent d'Osmin a l'òpera de Mozart Die Entführung aus dem Serail (El rapte del Serrall) i altres papers. El 1789 la troupe es va instal·lar al Theater auf der Wieden de Viena. Gerl va participar en un sistema de composició conjunta utilitzat per la troupe de Schikaneder, en el qual Singspiel es va produir ràpidament al col·laborar amb diversos compositors. Com a tal, Gerl podria haver estat el compositor de l'ària "Ein Weib ist das herrlichste Ding", per la qual cosa Mozart va escriure un conjunt de variacions per a piano, KV. 613 (el compositor pot ser que en canvi hagi estat un altre cantant-compositor de la troupe, Benedikt Schak).
Mozart va arribar a participar gradualment a les activitats de la tropa de Schikaneder, culminant amb la seva òpera La flauta màgica (1791), amb llibret de Schikaneder. Gerl va estrenar el paper de Sarastro, i va continuar cantant aquesta part en moltes actuacions fins al 1792. Va deixar la troupe de Schikaneder el 1793.
És possible que Gerl hagi participat en un assaig del Rèquiem de Mozart el dia abans que el compositor morís; per a més detalls, consulteu Benedikt Schack .
La posterior carrera de Gerl el va portar a Brno i Mannheim, on es va retirar el 1826 on va morir el 1827.

## Avaluació

Peter Branscombe, escriu al New Grove, i ofereix el següent sobre la reputació de Gerl com a cantant:
| « | "Quan Schröder, el més gran actor-gerent de la seva època, va anar a Viena el 1791, se li va dir que no perdés de sentir Benedikt Schak i Gerl el va escoltar al teatre de Schikaneder" | » |
Branscombe també destaca la notable qualitat de la música que Mozart va escriure per a Gerl.

## Família

Gerl es va casar amb la soprano Barbara Reisinger (1770-1806) el 2 de setembre de 1789. També va cantar amb la troupe de Schikaneder, i va interpretar el paper de Papagena en l'estrena de La Flauta Màgica. Va anar amb Gerl a Brno i a Mannheim i hi va morir poc després de parir el segon fill.

## Referències

* Branscombe, Peter (1991) W. A. Mozart: Die Zauberflöte. Cambridge: Cambridge
* Grove Dictionary of Music and Musicians, article "Gerl". Copyright 2007, Oxford University Press.
# Blankenberge

Blankenberge és una ciutat de Bèlgica, situat a l'embocadura del Blankenbergse Vaart i el Mar del Nord a la província de Flandes Occidental, que forma part de la regió flamenca. El 2010 tenia uns 19.879habitants.

## Geografia i economia

La ciutat de Blankenberge es troba a la frontera entre els pòlders fèrtils i la zona sorrenca de les dunes.
El nucli no tenia gaire importància econòmica, tret d'un petit port de peix, fins que al segle xix el turisme balneari va desenvolupar-se al mar del nord. L'obertura de la línia ferroviària 51 al 1863 que va connectar el nucli a Bruges i a Heist i l'obertura del tramvia de la costa al 1890 que va connectar-lo amb Knokke i Oostende van fomentar la ciutat. El partit socialista belga (PSB) va crear-hi els primers hotels de turisme social.

### Nuclis

Situació dels nuclis :
| nucli | superfície (km²) | habitants (1999) | Mapa |
| I Blankenberge II Uitkerke Total Municipis veïns a: Zeebrugge, Zwankendamme, Lissewege (Bruges) b: Zuienkerke c: Nieuwmunster d: Wenduine | 2,61 14,80 17,41 | | Mapa de Blankenberge |

## Història

El primer esment escrit data del 1320: Scarphout era un nucli d'habitació més al nord, que el mar va submergir a la tempestat del 1334. Poc després, el 1358 una església nova i un petit castell van reconstruir-se a les dunes, més enretirats del mar. Al 1433, al regne del comte de Flandes, Felip III un hospital va construir-se. El segle després, un petit port poc còmode, va ser afegit al poble. El 1871 es va crear un port de peix, que mai no va funcionar ben bé i que va transformar-se en port de plaer després de la segona guerra mundial. Al 1977, Blankenberge va fusionar amb Uitkerke.
* Blankenberge el 1641
* Blankenbergse Vaart
* Casa Majutte, antiga casa de pescador (monument llistat)
* Església de Sant Antoni

## Llocs d'interès

* El Casino
* L'antiga casa de la vila
* La riba del port amb les seves botigues i restaurants especialitzats en peix
* El port de Blankenberge: antic port de peix transformat en port esportiu amb 1000 emplaçaments
* La platja

## Galleria

* Casino
* Entrada del port esportiu
* Resclosa de desguàs del Blankenbergse Vaart al port esportiu
* Platja i moll

## Fills predilectes de Blankenberge

* Michiel Gheraerts (Michael Gerardus): matemàtic
* Frédéric Leroy, poeta;
* Frans Masereel, gravador;
* Jacobus Meyerus, escriptor
* Sven Pieters, atleta;
* Frans Regoudt, pintor
* Willem van Hecke, pintor
* Brian Vandenbussche, futbolista;
* Jules Van Paemel, aiguafortista;
* Leo Van Paemel, pintor;
* Roger Wittevrongel, pintor;
* Ingrid De Vos, actriu;
* Tom Stubbe, ciclista.

## Referències

* ↑ «Registre de la població de Bèlgica». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 13 juny 2010].
* ↑ Antoon Sanders, Flandria Illustrata, Colònia, Cornelis ab Egmondt et socii, 1641, pàgina 306
* ↑ ibidem,
# Autoocupació

L’autoocupació és l'activitat d'una persona que treballa per ella mateixa de forma directa en unitats econòmiques (un comerç, un ofici o un negoci) de la seva propietat privada, que dirigeix, gestiona i n'obté ingressos. És una alternativa al mercat laboral convencional: convertir-se en emprenedor empresarial, en lloc de treballar per a una altra persona o organització, creant la seva oferta de treball.
Existeixen diverses modalitats:
* Ser un treballador independent, contractat per honoraris, per naturalesa de la seva feina o pel seu nivell d'especialització (professions lliures, freelance, comissionista…).
* Una o diverses persones que generen noves empreses com a fonts de treball per a elles mateixes
L'ús de la terminologia va començar a expandir-se quan l'any 1986 va néixer autoocupació, una fundació sense ànim de lucre que lluita contra l'atur mitjançant l'emprenedoria i la creació del propi lloc de treball.

## Referències

* ↑ «Autoocupació».

## Enllaços externs

* EmprenemJunts Portal temàtic
* Autoempleo.net Idees per a l'autoocupació Arxivat 2010-11-16 a Wayback Machine.
* Fundació Privada per a la Promoció de l'Autoocupació a Catalunya
# The Fatal Mallet

The Fatal Mallet és una pel·lícula muda dirigida per Mack Sennett i possiblement també per Charles Chaplin i protagonitzada per ells dos juntament amb Mabel Normand, entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar l'1 de juny de 1914. La pel·lícula, que correspon als inicis de Chaplin amb la Keystone, no és de les més ben considerades de l'actor, ja que no és més que un seguit de gags basats únicament en donar cops a l'adversari.

## Argument

Sennett i Mabel estan festejant quan apareix Charlie que gelós li disputa la seva enamorada i expressa la seva ira llençant-els rajols. Ells si tornen i Sennett i Charlie es barallen per Mabel. En aquest moment apareix un tercer pretendent, Swain, que s'enduu la noia. Sennett i Charlie s'uneixen amb l'objectiu comú de desfer-se de Swain. Al principi li llencen rajols al cap sense cap efecte aparent. Aleshores Charlie descobreix un gran mall amb el que pica el cap de Swain deixant-lo estabornit. Els dos aliats se l'emporten a un graner, on Charlie, després que fer un petó de bona nit a Swain, també estaborneix Sennett retornant a conquerir Mabel. Allà es troba que un noiet els ha suplantat i el fa fora sense contemplacions. La pel·lícula acaba quan Sennett i Swain recobren el coneixement. El primer llença Swain i Charlie a un estany proper i es reuneix de nou amb la seva noia.

## Repartiment

* Charles Chaplin (rival del pretendent)
* Mabel Normand (Mabel)
* Mack Sennett (pretendent)
* Mack Swain (un altre pretendent)
* Gordon Griffith (el nen)

## Referències

* 1 2 Okuda, Ted; Maska, David. Charlie Chaplin at Keystone and Essanay: Dawn of the Tramp (en anglès). iUniverse, 2005-08, p. 42. ISBN 9780595365982.
* ↑ Neibaur, James L. Early Charlie Chaplin: The Artist as Apprentice at Keystone Studios (en anglès). Scarecrow Press, 2012, p. 87. ISBN 9780810882423.
# Pachygenelus

Pachygenelus és un gènere extint de sinàpsids de la família dels triteledòntids que visqueren en allò que avui en dia és Àfrica i Nord-amèrica durant el Juràssic inferior, fa entre 196,5 i 201,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a la formació de McCoy Brook (Canadà) i la formació d'Elliot (Lesotho i Sud-àfrica). Eren animals carnívors i, possiblement, insectívors. Eren diminuts i probablement d'hàbits nocturns. El seu aspecte hauria pogut recordar les musaranyes. La mida i la morfologia de les dents eren semblants a les que es veuen en els morganucodòntids. El nom genèric Pachygenelus significa ‘mandibuleta gruixuda’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pachygenelus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 14 febrer 2025].
* ↑ Chinsamy-Turan, 2012, «Therapsid biodiversity patterns and paleoenvironments of the Karoo Basin, South Africa» (M. H. S. Smith, B. S. Rubidge i M. van der Walt).
* ↑ Zachos i Asher, 2018, «Non-Mammalian synapsids: the deep roots of the mammalian family tree» (K. D. Angielczyk i C. F. Kammerer).
* ↑ Rose, 2006, p. 45.

## Bibliografia

* Chinsamy-Turan, A. Forerunners of Mammals: Radiation • Histology • Biology (en anglès). Indiana University Press, 2012. ISBN 9780253005335.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
* Zachos, F. E.; Asher, R. J. Mammalian Evolution, Diversity and Systematics (en anglès). De Gruyter, 2018. ISBN 978-3-11-027590-2.
# Waninawa

El waninawa, també coneguda com a Kamanawa i Katukína, és una llengua pano del Brasil. Els katukina o Noke Koi viuen a la regió de Tarauacá, de l'estat d'Acre. És parlada per 700 membres de la tribu, que també coneixen el portuguès. Té com a dialectes el Katukina d'Olinda, Katukina de Sete Estreles, i l'extint Kanamari (no confondre amb Kanamarí) (Fleck 2013).

## Referències

* ↑ de Aguiar, 2007, art. cité

## Bibliografia

* (anglès) de Aguiar, Maria S., The Brazilian Panoan Languages, in Language Endangerment and Endangered Languages, Leo Wetzels (Éd.), Indigenous Languages of Latin America 5, Leyde, CNWS Publications, 2007 ISBN 978-90-5789-154-0
# Marta G. Franco

Marta G. Franco és una periodista i activista espanyola.

## Biografia

Es defineix com a "habitant" d'Internet des de 1999.Ha passat per Indymedia, per diversos hackmeetings i hacklabs en centres socials okupats i per un intent de xarxa social lliure anomenada Lorea/N-1. Va viure intensament en el 15M.Ha coordinat la secció de tecnologia del diari Diagonal. I ha estat mediadora del centre de cultura digital Medialab-Prado.
Durant el cicle municipalista de Manuela Carmena, va dur-la a ocupar-se de les xarxes socials de l'Ajuntament de Madrid, i de la comunicació política.
Amb la seva labor d'activista i professional propugna perquè l'Internet continuï sent un lloc habitable i treballa amb organitzacions socials, gairebé sempre amb el col·lectiu de recerca i estratègia digital Laintersección.Per a ella és important la memòria històrica col·lectiva sobre Internet: que va ser fruit d'inversió pública, de la comunitat científica, d'activisme de base i de la col·laboració de milers de persones de molts llocs. I exigir als governs que inverteixin en infraestructura digital pública i programari lliure.
En 2024 va publicar el llibre Les xarxes són nostres, on descriu el procés que va transformar el turbulent microunivers instal·lat en internet en poc més que un altre engranatge de l'horitzó capitalista.

## Obra

* Les xarxes són nostres. Una història popular d'internet i un mapa per a tornar a habitar-la (Consonni, 2024)

## Referències

* 1 2 «Marta G. Franco: “Lo que ocurre con la internet actual es que prácticamente no hay espacios públicos en ella”» (en local). www.elsaltodiario.com. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Marta G. Franco» (en castellà). Medialab-Matadero Madrid. [Consulta: 9 octubre 2024].
* 1 2 «Marta G. Franco | Autores» (en espanyol europeu). CCCB LAB. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Agendas del Ayuntamiento de Madrid» (en castellà). servpub.madrid.es. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Quiénes somos - Conoce al equipo de La Intersección» (en castellà). Laintersección. [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ César. «Marta G. Franco: «Si queremos transformaciones radicales, tenemos que crear nuestros propios espacios digitales»» (en castellà). Tercera Información, 27-06-2024. [Consulta: 2 juliol 2024].

## Enllaços externs

* 15m.cc - conversa amb Marta G.Franco, proyecto15Mcc, 2012
# The Man Who Had Everything

The Man Who Had Everything és una pel·lícula muda de la Goldwyn Pictures dirigida per Alfred E. Green i interpretada per Jack Pickford i Lionel Belmore, entre d'altres. La pel·lícula, basada en un relat de Ben Ames Williams, es va estrenar l'octubre de 1920.

## Argument

Mark Bullway es un home ric, que posseeix unes drassanes però que se sent desesperat per les poques ganes de treballar que té el seu fill Harry, únicament interessat a passar-s'ho bé. La seva secretària, Prue Winn, està enamorada del jove desvagat però l'amor no és correspost. Un dia que pare i fill van en cotxe, Harry està apunt d'atropellar un home cec, Matt Sills. Harry li llença quatre improperis en resposta dels quals Sills li llença la maledicció dels captaires: “Que sempre tinguis tot allò que desitges!”.
Impressionat per les estranyes paraules de Sill, Mark cerca el consell del cec el qual li diu que la millor manera de reformar Harry i donar-li tot el que vulgui. Bullway segueix el consell del cec i sabent que el seu fill està enamorat de l'aventurera Leonore Pennell decideix aprovar la relació i donar-li tot el que demani. Passats quatre dies Leonore abandona Harry, cosa que fa que el jove s'adoni que ha estat malgastant la seva vida. Harry es reforma i accepta la feina a la fàbrica del seu pare i l'amor de Prue.

## Repartiment

* Jack Pickford (Harry Bullway)
* Lionel Belmore (Mark Bullway)
* Priscilla Bonner (Prue Winn)
* Shannon Day Sr. (Leonore Pennell)
* Alec B. Francis (Matt Sills)
* William Machin (Joel)

## Referències

* ↑ «Three box office winners». Motion Picture News, 28-08-1920, pàg. 1626.
* ↑ «Jack Pickford Picture started by Goldwyn». Motion Picture News, 29-05-1920, pàg. 2522.
* ↑ «Jack Pickford in “The Mand Who Had Everything”». Exhibitors Herald, 02-10-1920, pàg. 86.

## Enllaços externs

* The Man Who Had Everything al catàleg de l'American Film Institute.
# Bobby McFerrin

Bobby McFerrin (Manhattan, 11 de març de 1950) és un cantant i director d'orquestra estatunidenc, molt influenciat pel jazz.
Es fill del baríton solista Robert McFerrin, un dels primers cantants d'òpera afroamericans que va cantar a la Metropolitan Opera de Nova York.
La seva cançó Do not Worry, Be Happy, apareguda a la banda sonora de la pel·lícula Cocktail (1988) va ser número 1 a les llistes d'èxits dels Estats Units. També ha col·laborat amb solistes com els pianistes de jazz Chick Corea i Herbie Hancock, amb el violoncel·lista Yo-Yo Ma i amb la Saint Paul Chamber Orchestra. És conegut per tenir un gran rang vocal de quatre octaves i per la seva habilitat per fer servir la seva veu per crear efectes de so, com la recreació d'un baix sobresaturat (amb overdrive), que aconsegueix cantant i colpejant suaument el seu pit.

## Discografia
### Solista

* Bobby McFerrin, 1982
* The Voice, 1984
* Spontaneous Inventions, 1985
* Elephant's Child, 1987
* Don't Worry, Be Happy, 1988
* Simple Pleasures, 1988
* How the Rhino Got His Skin/How the Camel Got His Hump, 1990.
* Medicine Music, 1990
* Many Faces of Bird, 1991
* Sorrow Is Not Forever, 1994
* Paper Music, 1995
* The best of Bobby McFerrin, 1996
* Bang! Zoom, 1997
* Circlesongs, 1997
* Don't Worry, Be Happy, 1997
* Mouth Music, 2001
* Beyond Words, 2003
* Bobby Mcferrin live in montreal, 2005
* Konzert Fuer Europa, 2005
* Vocabularies, 2010
* SpiritYouAll, 2013

### Col·laboracions

* Bobby McFerrin amb Jack Nicholson, The Just So Stories, 1987.
* Bobby McFerrin amb Chick Corea, Play, 1990.
* Bobby McFerrin amb Yo-Yo Ma, Hush, 1991.
* Bobby McFerrin amb Chick Corea, The Mozart Sessions, 1996.
* Bobby McFerrin amb Richard Bona, Live in Montreal, 2005.

## Grammys

* 1985 : Grammy pel millor arranjament vocal per Another Night in Tunisia
* 1985 : Grammy per la millor interpretació vocal de Jazz per Another Night in Tunisia
* 1986 : Grammy per la millor interpretació vocal de Jazz per Round Midnight
* 1987 : Grammy per la millor interpretació vocal de Jazz per What Is This Thing Called Love?
* 1987 : Grammy pel millor àlbum infantil per Elephant's Child
* 1988 : Grammy per la millor interpretació vocal de Jazz per Brothers
* 1988 : Grammy per la millor interpretació vocal de Pop per Don't Worry, Be Happy
* 1988 : Grammy pel single de l'any per Don't Worry, Be Happy
* 1988 : Grammy per la cançó de l'any per Don't Worry, Be Happy
* 1992 : Grammy per la millor interpretació vocal de Jazz per Round Midnight

## Referències

* ↑ «Bobby McFerrin | American musician» (en anglès). Encyclopedia Britannica.
* ↑ Martínez, Chema García «¿Dónde están los héroes del jazz?» (en castellà). El País [Madrid], 26-07-2014. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial
# Femmine infernali

Femmine infernali és una pel·lícula d'explotació italiana de 1980 protagonitzada per Anthony Steffen i Ajita Wilson i distribuïda per Variety Distribution. La pel·lícula pertany al subgènere de dones a la presó.
Tot i que no va ser processada per obscenitat, la pel·lícula, amb el títol d'Escape from hell, va ser confiscada al Regne Unit pel British Board of Film Classification en virtut de la secció 3 de l'Obscene Publications Act de 1959 durant el fenomen del video nasty. L'any següent se'n va aprovar una versió editada, retitulada I'm coming your way. El 1988 es va comercialitzar en VHS reanomenada Hell prison i en la seva forma completa.

## Argument

Un grup de presoneres maltractades i mig despullades ideen un pla per a rebel·lar-se contra els seus opressors i escapar del centre penitenciari.

## Referències

* 1 2 Nymphos Behind Bars 2 Pack, <https://www.amazon.com/Nymphos-Behind-Bars-Freedom-Escape/dp/B000FDECG0>. Consulta: 18 juny 2023
* ↑ «ESCAPE FROM HELL | Troma» (en anglès americà). [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ The Video Nasty Project: Hell Prison, <http://archive.org/details/hell-prison>. Consulta: 18 juny 2023