OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rafael Durán Espayaldo

Rafael Durán Espayaldo (Madrid, 15 de desembre de 1911 - † Sevilla, 12 de febrer de 1994) va ser un actor espanyol.

## Biografia

Va néixer en Madrid, fill d'Antonio Durán García i d'Antonia Espayaldo Blanco. Després d'abandonar els seus estudis d'enginyeria civil, s'inicia en el món de l'espectacle, primer com a ballarí i més tard en el món del teatre. Debuta al cinema en 1935 amb Rosario la cortijera, encara que el gran èxit de taquilla li arriba amb la comèdia La tonta del bote, rodada quatre anys després al costat de l'actriu Josita Hernán. L'èxit de la pel·lícula provoca l'aparellament artístic dels seus protagonistes, que tornarien a coincidir en altres sis títols.
Una vegada finalitzada la unió artística, Durán va continuar una brillant carrera cinematogràfica durant els anys 40, arribant a convertir-se, al costat de Alfredo Mayo, en un dels més destacats galants de l'època. Rodaria en aquesta etapa títols memorables en la història del cinema espanyol, com Eloísa está debajo de un almendro (1943) i El clavo (1944), ambdues de Rafael Gil Álvarez i junt amb Amparo Rivelles; Tuvo la culpa Adán (1944) i Ella, él y sus millones (1944), de Juan de Orduña; El destino se disculpa (1945), de José Luis Sáenz de Heredia o La vida en un hilo (1945), d'Edgar Neville, amb Conchita Montes.
A partir de la dècada dels 50, comença el declivi de la seva popularitat, encara que continuaria interpretant papers menors en cinema fins a la seva retirada definitiva en 1965. Roda en aquests anys, entre d'altres, Jeromín (1953), Un ángel tuvo la culpa (1959) o El valle de las espadas (1962).
La seva filla María, membre del trio musical Acuario, també es va dedicar a l'espectacle durant un temps.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1946 | Millor actor principal | La pródiga | Guanyador |

## Referències

* ↑ «Fallece el actor Rafael Durán, galán de los años 40». El País, 14-02-1994. [Consulta: 7 diciembre 2013].
* ↑ Rafael Durán Espayaldo, Real Academia de la Historia
* ↑ 1979 El actor Rafael Durán es entrevistado por su hija, María Durán a Youtube
* ↑ Círculo de Escritores Cinematográficos. 1945-1975. Madrid: Imprenta del MIT, 1975, p. 90. ISBN 84-500-6968-8.
# Submyotodon caliginosus

Submyotodon caliginosus és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a la zona indomalaia.

## Descripció
### Dimensions

És un ratpenat de petites dimensions, amb una llargada de cap a gropa de 43–47 mm, els avantbraços de 32,5–34 mm, la cua de 38-39 mm, les potes de 7 mm i les orelles de 13–14,5 mm.

### Aspecte

El pelatge és llarg, tou i sedós. El color general del cos és negrós, amb les puntes dels pèls dorsals groc-marronoses brillants i les ventrals marró-grisenques. El musell és curt, punxegut i cobert completament de pèls. Dos flocs de pèls llargs s'estenen lateralment per sobre del llavi superior com si fossin bigotis. Les orelles són relativament curtes, estretes i amb l'extremitat arrodonida i una cavitat a la vora posterior a la base a sobre d'un lòbul rodó. El tragus fa menys de la meitat de la llargada del pavelló auricular. El marge anterior és recte, el posterior és corb i té una cavitat distinta a la base. Les membranes alars són de color marró fosc i cobertes de files de petites taquetes clares. Estan acoblades posteriorment a la base dels dits dels peus, que són petits. La cua és llarga i inclosa completament a l'ample uropatagi.

## Biologia
### Alimentació

S'alimenta d'insectes.

## Distribució i hàbitat

La seva distribució s'estén pel nord-est de l'Afganistan, el nord del Pakistan, el Nepal, el Bhutan, els estats indis d'Himachal Pradesh, Assam, Jammu i Kashmir, Jharkhand, Meghalaya, Mizoram, Uttarakhand, Sikkim i Bengala Occidental, així com el centre-sud de la província xinesa del Tibet.

## Estat de conservació

Aquesta espècie ha estat avaluada per la UICN com a subespècie de Myotis muricola.

## Referències

* ↑ Ruedi et al., 2021, p. 2.
* ↑ Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Neuhauser i DeBlase, 1974, p. 89.
* 1 2 3 4 5 Ruedi et al., 2021, p. 10.

## Bibliografia

* Neuhauser, H. N.; DeBlase, A. F. «Notes on bats (Chiroptera: Vespertilionidae) new to the faunal lists of Afghanistan and Iran» (en anglès). Fieldiana. Zoology Series., 62, 5, 1974, pàg. 85–96.
* Ruedi, M.; Saikia, U.; Thabah, A.; Görföl, T.; Thapa, S.; Csorbá, G. «Molecular and morphological revision of small Myotinae from the Himalayas shed new light on the poorly known genus Submyotodon (Chiroptera: Vespertilionidae)» (en anglès). Mammalian Biology, 2021, pàg. 1–16. DOI: 10.1007/s42991-020-00081-3.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Gilles Bosquet

Gilles Bosquet (francès: Gilles Marcel Bosquet) (Reims, 14 de juliol de 1974) és un remer francès, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1996 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu d'Atlanta, on va guanyar la medalla de plata en la prova del quatre sense timoner del programa de rem. Quatre anys més tard, als Jocs de Sydney, fou setè en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món de rem, una d'or i dues de plata, entre les edicions de 1997 i 2001.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Gilles Bosquet». [Consulta: 19 abril 2024].
* ↑ «World Rowing - BOSQUET Gilles» (en anglès). Arxivat de l'original el 2023-03-17. [Consulta: 20 abril 2024].
# Gran Chaco

El Gran Chaco (quítxua: chaku, 'terra de cacera') és una regió càlida semiàrida de la terra baixa situada en la conca del río de la Plata repartida entre Bolívia, Paraguai, nord de l'Argentina i un tros de Brasil (parts del Mato Grosso i Mato Grosso do Sul), on es connecta amb la regió del Pantanal. De vegades s'anomena Plana del Chaco. Al Gran Chaco, hi viuen nou milions de persones i la zona resta relativament subdesenvolupada. El Gran Chaco va ser un territori disputat des de 1810. Hi va haver la Guerra del Chaco.

## Geografia

El Gran Chaco fa uns 647.500 km². Està a l'oest del riu Paraguai i a l'est dels Andes, principalment és una plana sedimentària al·luvial. Es troba entre les latituds 17° a 33° sud i a les longituds 65° i 60° oest aproximadament. Està poc densament poblat.
Històricament està dividit en tres parts principals: el Chaco austral o Chaco del sud, al sud del riu Bermejo i dins Argentina enllaçant amb la Pampa cap al sud; el Chaco central entre el riu Bermejo i el riu Pilcomayo també a l'Argentina i el Chaco boreal o Chaco del nord, fins al Pantanal brasiler, dins Paraguai i compartit amb Bolívia.
Per a l'agricultura, el Chaco ofereix sòls altament fèrtils, però les pluges anuals són de 600–1300 mm, amb una estació seca de sis mesos amb aqüífers salats.

## Flora i fauna

El Catagonus wagneri, o tauga, és un gran mamífer endèmic conegut per la ciència només des de la dècada de 1970. Al Chaco, hi ha el centre de diversitat dels armadillos. El guanac ha disminuït molt en temps històrics.

## Pobles indígenes del Gran Chaco

* Abipón - extints
* Ayoreo
* Chamacoco
* Chané
* Chiquitano
* Chiripá
* Chorote
* Enxet
* Enlhet
* Guana
* Ava Guaraní
* Simba Guaraní
* Guarayo
* Kaiwá
* Maká
* Maskoy
* Mbyá
* Mocoví
* Nivaclé
* Pai Tavytera
* Pilagá
* Pucú
* Sanapaná
* Tapieté
* Toba
* Wichí
* Yuqui

## Referències

* ↑ C. Michael Hogan. 2008. Guanaco: Lama guanicoe, GlobalTwitcher.com, ed. N. Strömberg Arxivat 2011-03-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* The National Museum of Natural History's description of Gran Chaco Arxivat 2004-10-10 a Wayback Machine..
* Chaco ecoregion (World Wildlife Fund).
* Humid Chaco ecoregion (World Wildlife Fund).
* Food and Agriculture Organization of the United Nations' description of the Gran Chaco Arxivat 2006-03-27 a Wayback Machine. - focuses mainly on agriculture.
# Valentino Mazzola

Valentino Mazzola (Cassano d'Adda, 26 de gener de 1919 - Superga, 4 de maig de 1949) va ser un futbolista italià, considerat un dels millors de tots els temps. Va ser el capità del Torino Football Club, conegut com a Grande Torino, que va arrasar en la dècada dels 40. La seva vida, com la del Grande Torino, es va veure truncada per l'accident aeri de Superga.

## Biografia

El primer equip de Valentino Mazzola va ser l'Alfa Romeo de Milà, de la Tercera Divisió italiana o Sèrie C, on va jugar fins que l'any 1939 va ser traspassat a la Società Sportiva Calcio Venezia, equip amb el qual va debutar en la Sèrie A.
Gràcies al lideratge de Mazzola, el modest Venezia va aconseguir la Copa italiana de futbol de 1941 i acabar tercer en el campionat de lliga de 1941-42, fet que va propiciar que fos traspassat al Torino Football Club
La gran plantilla del Torino Football Club, liderada per Mazzola com a capità, ràpidament va esdevenir el gran dominador del futbol italià de la dècada dels 40, en guanyar 5 Lligues i 1 Copa, motiu pel qual l'equip es va conèixer amb el sobrenom de Grande Torino. Mazzola va jugar 231 partits i va marcar 109 gols, fet que el va convertir en el màxim golejador de la temporada 1946-47.
Per desgràcia, la vida de Mazzola es va veure truncada per un accident aeri quan l'equip retornava de Lisboa, on havien anat a jugar un partit amistós organitzat pel mateix Mazzola. En l'accident, que va passar a Superga, hi van morir 31 persones entre futbolistes, directius i periodistes.
Amb la selecció de futbol d'Itàlia, Mazzola va jugar 12 partits i va marcar 4 gols.
El seu fill Alessandro Mazzola també va ser un destacat futbolista internacional amb Itàlia.

## Palmarès

* 5 Lligues italianes: 1942-43, 1945-46, 1946-47, 1947-48 i 1948-49 (Torino)
* 2 Copes d'Itàlia: 1941 (Venezia) i 1943 (Torino)

## Referències

* ↑ Enciclopedia Del Calcio
# 1514
## Esdeveniments
### Països Catalans

* 14 de gener: una reial cèdula autoritza el matrimoni entre espanyols i índies americanes.

### Resta del món
## Naixements

* 6 de març, Florència: Lorenza Strozzi, compositora, escriptora i religiosa dominica, italiana.

## Necrològiques
### Països Catalans

* Tarragona: Alfons d'Aragó, bisbe i president de la Diputació del General de Catalunya.

### Resta del món

* 9 de gener, Blois: Anna de Bretanya, reina de França i duquessa de Bretanya
* 11 d'abril, Roma: Donato d'Angelo Bramante conegut simplement per Bramante, arquitecte del Renaixement

## Referències

* ↑ Soler, Jordi «Efemèrides». El Punt Avui, 14-01-2010 [Consulta: 7 gener 2014].
* ↑ «Strozzi, Lorenza» (en anglès). The Cyclopedia of Biblical, Theological, and Ecclesiastical Literature. James Strong and John McClintock, 1880. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Anna I de Bretanya | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 desembre 2021].
* ↑ Paoletti, John T.. El arte en la Italia del Renacimiento. Madrid, España: Akal, 2002. ISBN 84-460-1149-2.
# Antoni de Meca i de Cardona

Antoni de Meca i de Cardona fou un militar català de darreries del segle xvii i principis del xviii.

## Biografia

Provinent d'una família aristocràtica, era fill de Josep de Meca-Caçador i Cartellà, marquès de la Floresta, amb possessions a Sabadell i Castellar del Vallès.
Durant el setge de Barcelona de 1705 es presentà a les platges de Barcelona per prestar jurament a l'arxiduc Carles, i fou destinat a les tropes d'Antoni de Peguera i d'Aimeric, que el mes de novembre es van transformar en el Regiment de Reials Guàrdies Catalanes, on fou destinat com a tinent coronel, amb el qual va participar en totes les campanyes del regiment, fins que el 1709 en rebé el comandament.
Un cop signat el Tractat d'Utrecht, les tropes britàniques van abandonar Catalunya i el seu regiment rebé l'ordre de trasllat al Regne de Nàpols, però el coronel de Meca abandonà la vida militar i es retirà a la seva casa de Sabadell i al seu castell de Castellar del Vallès, llocs on alternava la seva residència.

## Referències

* ↑ Martínez, Miguel Angel; Perez, Mª Angeles. «Famílias Catalanas en las instituciones de la España moderna». A: Universitat de Bordeus. La pluma, la mitra y la espada : estudios de historia institucional en la Edad Moderna (en castellà). Madrid: Marcial Pons Ediciones de Historia, 2000, p. 241-254. ISBN 84-95379-08-2.
# Ausiàs Despuig

Ausiàs Despuig (Xàtiva, 1423 - Roma, 2 de setembre de 1483) va ser un cardenal i arquebisbe catòlic valencià.

## Biografia

Va néixer a Xàtiva el 1423. Va ser canonge a Barcelona, a Girona, a Osca i a La Seu d'Urgell.
El rei Alfons el Magnànim el va nomenar canceller de l'Estudi General del regne i canonge de la seu el 1457. Successivament va ser conseller del seu successor, el rei Joan el Sense Fe, que el va nomenar arquebisbe de Monreale, en el Regne de Sicília.
L'aleshores príncep Ferran el va nomenar governador de Sicília el 1470, càrrec que va tenir fins al 1478. El 1472 va ser nomenat governador de Roma i ambaixador valencià a la Santa Seu.
El Papa Sixt IV el va elevar al rang de cardenal en el Consistori papal del 7 de maig de 1473 amb el títol de cardenal presbíter dels Sants Vitale, Valeria, Gervasio i Protasio i el 1475 va ser nomenat arquebisbe de Saragossa, càrrec que dimiteix el 1478. El 1476 va ser nomenat administrador apostòlic de Capaccio Paestum i abat de San Pietro d'Eboli. El 1477 va optar pel títol de Cardenal presbiter de Santa Sabina. Per delegació del papa acomplí diverses missions de caràcter polític i diplomàtic davant de l'emperador Frederic III i de la dieta de Frankfurt. El 1482 va ser nomenat Camarlenc del Col·legi Cardenalici.
Va morir el 2 de setembre de 1483, a l'edat de 60 anys.

## Referències

* ↑ Salvatore Fodale. DESPUIG, Ausias, in Dizionario biografico degli italiani. 39. Roma: Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1991.
* 1 2 «Ausiàs Despuig | enciclopèdia.cat». [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ «Ausias Cardinal Despuig [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ AA.VV.. La Calabria del viceregno spagnolo: storia, arte, architettura e urbanistica. Gangemi Editore, 2011, p. 852. ISBN 9788849267891.
# Hadrianus Junius

Hadrianus Junius (Hoorn, 1 de juliol de 1511 $^{(Gregorià)}$ - Middelburg, 16 de juny de 1575 $^{(Gregorià)}$), també conegut com a Adriaen de Jonghe, fou un metge, botànic i professor universitari neerlandès.
Nasqué a Hoorn, i estudià a les universitats de Lovaina i Bolonya. Treballà de metge per l'aristocràcia a Bolonya, París i Londres. Tornà al comtat d'Holanda el 1550, i s'establí a Haarlem El seu llibre Emblemata es va publicar el 1565 per Christophe Plantin a Anvers. A Junius li agradaven especialment les coses rares de la naturalesa. El 1564 escriví un llibre curt sobre Phallus in Hollandia, on descrivia un bolet amb forma de penis que ell va anomenar Phallus hadriani.
El 1566, Guillem d'Orange va nomenar-lo historiador del comtat d'Holanda. Posteriorment el 1588 es publicà la seva obra de història política Batavia, obra fundador del mite batau, mite nacionalista fundador del país naixent de les Províncies Unides, nucli dels futurs Països Baixos.

## Publicacions

* Adagia (1558), manual lingüístic
* Nomenclator, omnium rerum propria nomina variis linguis explicata indicans, diccionari políglota
* Phallus in Hollandria, 1564. (Index per Linnaeus en la seva Bibliotheca Botanica).
* Emblemata (1565), en neerlandès i francès, 1567.
* Batavia (1588), en Google books.

## Referències

* ↑ «A Mycological Voice From The Past». Arxivat de l'original el 2010-08-26. [Consulta: 22 febrer 2010].
* 1 2 Emblemata, by Hadrianus Junius online, reproduced from the Glasgow University Library
* ↑ «Hadrianus Junius». French Emblems. [Consulta: 16 juliol 2009].
* ↑ de Haan, Maarten. «Het ontstaan van de Bataafse Mythe» (en neerlandès). Bataviawerf. Arxivat de l'original el 2016-08-23. [Consulta: agost 2016].
# Vidal Simeó

Vidal Simeó, jueu català del segle xv, va ser l'últim rabí de la comunitat hebrea de Santa Coloma de Queralt.
Originari de la vila d'Agramunt (Urgell), el trobem documentat per primera vegada a Santa Coloma de Queralt el 1473.
A banda del seu càrrec religiós, es dedicà principalment al comerç de cereals i a diverses transaccions econòmiques, com la compravenda de terrenys i el lloguer de cases. El 1491 rebé d'un jueu de Talavera (Regne de Castella), en compensació per un préstec de 48 sous barcelonesos, un volum dels Primers Profetes, un llibre de Josuè i quatre llibres dels Reis, impresos sobre paper en llengua hebrea.
El 17 de juliol de 1492, decretada ja l'expulsió dels jueus dels regnes de la península Ibèrica, Vidal Simeó fundà, amb els diners obtinguts de la venda obligada de les seves propietats i de la liquidació dels seus interessos, una Almoina per a subvenir a les necessitats dels pobres (cristians) de la vila de Santa Coloma de Queralt. En nomenà administradors els colomins Francesc Aguiló i Joan Çavit, disposant que, en morir aquests, l'administració passés a la comunitat de preveres de la vila. Joan Segura i Valls, en la seva Història de Santa Coloma de Queralt, ens reporta un fragment del document de fundació d'aquesta institució benèfica: «Jo, Vidal Simeó, jueu de Santa Coloma, en atenció a què durant la meva estada en aquesta vila, tant en general com en particular he estat tingut, honrat i tractat, no com a jueu, sinó talment com si hagués estat un germà cristià en tot i per tot, per qual tractament estic obligat a correspondre-hi: per tant...» (p. 211).
A finals de l'estiu de 1492, Vidal Simeó emprengué, amb els seus correligionaris, el camí de l'exili forçós decretat pels reis catòlics Ferran i Isabel.

## Referències

* J.M. LLOBET i PORTELLA, Els jueus de Santa Coloma de Queralt segons els protocols notarials de Cervera (1341-1492). Associació Cultural Baixa Segarra, Santa Coloma de Queralt 2004.
* G. SECALL i GÜELL, La comunitat hebrea de Santa Coloma de Queralt. Edita: Diputació Provincial de Tarragona, Tarragona 1986.
* J. SEGURA i VALLS, Història de Santa Coloma de Queralt. Santa Coloma de Queralt, 1953.
* YOM TOV ASSIS, Els jueus de Santa Coloma de Queralt. Associació Cultural Baixa Segarra, Santa Coloma de Queralt 2002.
# Cova de Vedelhac

La gruta de Bédeilhac (en occità Cauna de Vedelhac) és una cova a la ciutat de Vedelhac i Ainat a l'Arieja, al sud de França (Occitània), que ha estat habitada des de la prehistòria. Conté pintures rupestres paleolítiques. És part de la xarxa de coves decorades de la franja Pirineus-cantàbrica.

## Història

Marcorelle la va visitar i descriure ja el 1773; posteriorment, al segle xix, la cova va ser considerada una cavitat natural excepcional per la seva grandària i l'impressionant paisatge subterrani.
El juliol de 1906, es van trobar pintures a les parets, art parietal d'època paleolítica, i van ser autenticades; n'eren les primeres del departament d'Ariege. Declarada Monument històric el 1929, després de diversos descobriments de pintures, gravats i modelats d'argila d'un interès excepcional. La cova encara sorprèn per l'elecció dels humans prehistòrics d'ocupar aquest espai subterrani ampli, però triar per decorar les parets i els sòls els llocs més allunyats de l'entrada. El grup inclou una varietat de figures d'animals típics de l'època (Bison licitants, Equus ferus caballus, Rangifer tarandus i Capra ibex), a més de figures humanes, cosa molt més rara.
L'ésser humà, des de fa 15.000 anys com a mínim, coneix i freqüenta la cova prehistòrica de Bédeilhac, lloc de refugi i, probablement, de rituals per als caçadors de l'època magdaleniana; ha vist una successió de grups humans de l'edat dels metalls (enterraments de l'edat del bronze), l'antiguitat i els primers naturalistes del segle xvi, si més no.

## Bibliografia

* BELTRAN A., Gailli R., Robert R. (1967). La cova de Bédeilhac, Monografies arqueològiques, Saragossa, II, 146 p.
* Gailli R., Pailhaugue N., Rouzaud F. (1984). «Grotte de Bédeilhac», L'Art des Cavernes, París, Ministère de la culture, p. 369-375. (francès)
* Gailli R., Jean-Pierre Duhard (1996). «Els Representations humaines de la grotte magdalénienne de Bédeilhac», Pyrénées Prehistòriques: arts et société, Edit. du Comité des travaux historiques et scientifiques, actes du 118e congrès national des sociétés savantes (Pau, 1993), p. 403-413, París. (francès)
# Marc Lloret i Isiegas

Marc Lluís Lloret i Isiegas (Barcelona, 17 d'abril de 1973 - 2 de febrer de 2025) va ser un músic i gestor cultural català. Va ser teclista i un dels fundadors del grup Mishima, formació destacada del pop català des de 1999. Va participar en àlbums, com ara, Lipstick Traces (2000), The Fall of Public Man (2003), i Trucar a casa. Recollir les fotos. Pagar la multa (2005), que va marcar el canvi a les lletres en català.
A banda de la seva tasca amb Mishima, Lloret va participar en altres projectes musicals, com Aperio Crus i Orange, i va liderar la seva pròpia formació, Felicidad Blanc. La seva dedicació a la música no es va limitar només a la interpretació, ja que va ser també periodista de formació i va exercir un rol important en el sector discogràfic.
A més de la seva tasca com a músic, Lloret va codirigir el festival PopArb d’Arbúcies i va ser director del Mercat de Música Viva de Vic (MMVV) durant catorze anys, fins al 2024. En la seva etapa al MMVV, Lloret va contribuir a consolidar el certamen com un espai de trobada per a la indústria musical. La seva tasca es va centrar en equilibrar l’activitat professional i la vessant de festival, posant èmfasi en el seu rol com a plataforma per a la contractació musical.
Lloret va destacar per la seva humilitat i rigor; va ser un músic discret, elegant i amb un sentit de l'humor subtil. Va morir el 2025 després de ser diagnosticat de càncer de pulmó el 2022.

## Referències

* 1 2 3 Hidalgo, Luis. «Muere a los 51 años Marc Lloret, teclista de Mishima y exdirector del Mercat de Música Viva de Vic» (en castellà). El Pais, 02-02-2025. [Consulta: 3 febrer 2025].
* 1 2 Vidal, Guillem. «Mor Marc Lloret, ‘ànima' de Mishima i exdirector del MMVV». [Consulta: 3 febrer 2025].
* 1 2 3 4 324cat. «Mor Marc Lloret, fundador i ànima de Mishima i exdirector del Mercat de Música Viva de Vic», 02-02-2025. [Consulta: 3 febrer 2025].