OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Perxa (atletisme)

La perxa és una barra amb una longitud compresa habitualment entre els 4 i els 5 metres i que és usada en el salt amb perxa.
Al llarg de la història de l'atletisme, s'han utilitzat perxes de diferents materials, començant per materials poc flexibles com piques de fusta, metall i més tard de bambú, un material que, com que es doblega, va revolucionar el salt amb perxa. A partir dels anys 60, va començar una altra revolució del salt amb perxa quan es va començar a utilitzar la fibra de carboni per a les perxes. Aquest material tenia una flexibilitat mai vista abans, però que més tard va ser millorada amb les perxes fetes de fibra de carboni i fibra de vidre, en què es fa servir fibra de vidre a la part central, què és més flexible, i fibra de carboni als extrems, on no interessa que es doblegui gaire.

## Tipus

Les perxes tenen uns nombres que ajuden a identificar-les:
* El primer nombre és la llargada de la perxa, i es mesura en metres: és la distància d'un extrem a l'altre de la perxa.
* EL segon nombre és la duresa de la perxa, i es mesura en lliures: aquest ens senyala quin és el pes màxim que suportarà la perxa.
* El tercer nombre és la flexibilitat de la perxa, i es mesura en mil·límetres: aquest nombre indica la força que cal fer perquè la perxa es doblegui. Es calcula posant un pes estàndard al centre de la perxa i mesurant la flexió.
Així doncs, una perxa de 4,30/180/20 té 4,30 m de llargada, un pes màxim recomanat de 82,6 kg. i una flexibilitat de 20mm després de posar-hi el pes estàndard.

## Altres dades

* Una de les perxes que va utilitzar Sergei Bubka, el posseïdor del rècord del món, era una perxa de 5,20/220/10.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.162. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Com es fa una perxa? (anglès)
* UCS Spirit- Fabricant de perxes (anglès)
# Dístic elegíac

El dístic elegíac és un metre emprat pels poetes lírics grecs per a diferents temes que va ser posteriorment adoptat per la poesia romana, especialment per Ovidi. Un dístic tenia sentit en ell mateix mentre feia part d'una obra més extensa.
Cada dístic està format per un hexàmetre seguit d'un pentàmetre, segons el següent model:
    – uu | – uu | – uu | – uu | – uu | – x
    – uu | – uu | – || – uu | – uu | –
Entre els grecs, Tirteu va compondre elegies de temàtica bèl·lica per als Espartans; Soló, el legislador atenès, l'emprà per a temes polítics i ètics, altres com Mimnerm hi tracten temes amorosos i altres, i a la col·lecció teognídia hi trobem temes polítics, ètics, amorosos, etc. La temàtica de l'elegia és, des del començament, molt variada, i no serà fins molt més tard que s'identificarà amb la lamentació fúnebre.

## Elegia romana

Com la resta de metres grecs, l'elegia fou adaptada pels escriptors romans, sobretot a partir de la meitat del segle i aC, entre d'altres per Catul. Possiblement el dístic elegíac més conegut és el del seu poema número 85 Odi et Amo:
Odi et amo. quare id faciam, fortasse requiris? nescio, sed fieri sentio et excrucior.
Odio i estimo. Per què ho faig? potser em demanes: No ho sé, però me n'adono i em turmenta.

## Elegia a l'època d'August

El dístic tingué el seu moment àlgid en les obres de Tibul, Properci, i, sobretot, Ovidi (Amores, Heroides, Tristia, i Epistulae ex Ponto).
Entre els autors catalans que conrearen l'elegia hi ha l'hel·lenista Carles Riba que escriu
| « | Arribareu sense mi a la pàtria expectant, elegies: de dolor a dolor la impaciència us empeny. | » |
Fortament influït pels famosos dos primers versos de les Tristia
    Parve -- nec invideo -- sine me, liber, ibis in urbem:
       ei mihi, quod domino non licet ire tuo!
    Petit llibre -- i no et retindré -- aniràs a la ciutat sense mi:
       Ai las per mi, perquè al teu mestre no li és permès anar-hi!
# Allermöhe

Allermöhe (en baix alemany Allermoi) és un barri (Stadtteil) de la ciutat estat d'Hamburg a Alemanya al districte de Bergedorf. Té 1.200 habitants, des que l'1 de gener de 2011 el quarter Neuallermöhe-oest passà al barri nou de Neuallermöhe. Allermöhe forma una illa feta pel Dove Elbe, l'Hauptentwässerungsgraben Allermöhe, l'Allermöher Landscheide i l'Entenfleet.
El primer esment escrit del 1162, Anremutha, significa a la boca, I.e. la desembocadura del Dove Elbe. La ciutat d'Hamburg va comprar el barri i els altres Marschlande, el 1395 i per a protegir el seu comerç a l'Elba. Va construir dics i excavar wetterns per a assecar els prats humits i transforma'ls a pòlders cultivables, protegits de la marea i de les marejades.
Des de l'1 de gener de 2011, el quarter urbà nou construït el 1995 i molt densament poblat de Neuallermöhe-oest es va fusionar amb Neuallermöhe est per fer un barri nou Neuallermöhe. El poble rural va perdre quasi el 90% dels seus habitants. Les noves fronteres corresponen a una realitat sociològica.

## Monuments i llocs d'interès

* L'església de la Trinitat, una típica església d'una nau d'entramat de fusta del nord d'Alemanya
* El camins al dic al Dove Elbe, l'Hauptentwässerungsgraben Allermöhe i el Möwenfleet
* El centre d'esports nàutics Allermöhe al Dove Elbe i el llac Eichbaumsee
* L'església de la Trinitat
* Mas a la desembocadura de l'Hauptenwässerungs-graben i del Dove Elbe
* Desembocadura del Hauptentwässerungs-graben al Dove Elbe
* Casa dels bombers
* Masia
* El poble vist de l'est
* El centre d'esports nàutics
* Neuallermöhe

## Referències i enllaços externs

* ↑ Horst Beckershaus, Allermöhe, Die Namen der Hamburger Stadtteile, Hamburg, Editorial Ernst Kabel, 1998, pàgina 7, ISBN 3-8225-0471-8 (en català: Els noms dels barris d'Hamburg)
* ↑ Daniel Tilgner (redacció), Allermöhe in: Hamburg von Altona bis Zollenspiecker: Das Haspa-Handbuch für alle Stadtteile der Hansestadt, Hamburg, Hoffmann & Campe, 2002, pàgines 60-67 ISBN 3-455-11333-8 (en català: Hamburg d'Altona cap a Zollenspiecker: el manual Haspa de tots els barris de la ciutat hanseàtica)
             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Allermöhe
# Russell Gómez Martín

Russell Gómez Martín (Sant Vicenç de Montalt, 17 de novembre de 1987) és un pilot de motociclisme català que competí internacionalment durant la temporada de 2008.

## Trajectòria

Després d'haver estat Subcampió d'Espanya en categoria Supersport el 2007, l'any següent debutà al Campionat del Món en categoria 250cc, concretament al Gran Premi de Portugal en substitució de Manuel Hernández. Durant aquella temporada disputà un total de 9 Grans Premis pilotant una Aprilia, sense aconseguir però puntuar-ne en cap. Passat el Gran Premi de la República Txeca, Hernández tornà a ocupar el seu lloc, per la qual cosa Gómez va tornar a centrar-se en el Campionat estatal.

## Resultats al Mundial de motociclisme

| Any | Categoria | Moto | Curses | Victòries | Podi | Pole | Fast lap | Punts | Posició |
| 2008 | 250cc | Aprilia | 9 | 0 | 0 | 0 | 0 | 0 | - |

## Referències

* 1 2 «Russel Gomez» (en anglès). motogp.com. Arxivat de l'original el 16 de setembre 2017. [Consulta: 1r juny 2011].

## Enllaços externs

* Blog dedicat a Russell Gómez (castellà)
* Vídeo de Russell Gómez a Montmeló el 2009
* Imatge de Russell Gómez el 2010
# Luman Reed

Luman Reed (1787-1836) fou un comerciant estatunidenc i un important mecenes de les arts. El seu suport als pintors George Whiting Flagg (1816-1897) i Thomas Cole, va ser una contribució molt significativa al desenvolupament de la pintura estatunidenca de principis del segle xix. També va encarregar obres a artistes com Asher Brown Durand.
Reed va néixer en una granja a Green River, a una zona que actualment és Austerlitz (Nova York). Va començar la seva carrera empresarial com a empleat d'una botiga al poble de Coxsackie (estat de Nova York), on la seva família vivia (circa 1789), abans de traslladar-se a Nova York el 1815. Allí es va convertir en un dels comerciants més prominents de la ciutat, amb una empresa de Dry Goods a Front Street, que va establir amb diversos socis, l'últim dels quals va ser el també futur mecenes Jonathan Sturges (1802-1874). Amb la seva riquesa, Reed va reunir, en el transcurs de sis anys, una de les primeres i més significatives col·leccions d'art europeu i nord-americà als Estats Units, que va mostrar en una galeria de dues cambres, especialment dissenyada a casa seva a Greenwich Street, al Lower Manhattan.
Com a mecenes d'artistes nord-americans contemporanis, tant consagrats com novells, Reed va intentar la creació d'una cultura artística nacional, tan sofisticada i reeixida com l'Europea. A més del seu interès per la pintura de paisatge i del retrat pictòric, Reed també va ser un àvid col·leccionista de pintura de gènere. El 1844, la seva col·lecció va ser adquirida per un grup d'associats a Nova York, amb la intenció de formar una col·lecció pública que, més tard, va esdevenir la New York Gallery of Fine Arts. La col·lecció va ser donada més tard a la New-York Historical Society, l'any 1858. És una de les col·leccions d'art nord-americà més importants de principis del segle xix, y ha sobreviscut intacta fins a l'actualitat.

## Referències

* ↑ Howat op. cit. (en anglès), p. 32.
* ↑ Wilton-Barringer. op. cit. (en anglès), p. 96.
* ↑ «The Course of Empire» (en inglès). New-York Historical Society. [Consulta: 10 octubre 2020].

## Bibliografia

* HOWAT, John K.; American Paradise, The World of the Hudson River School ; Ed. The Metropolitan Museum of Art-1987; ISBN 0-87099-496-4
* WILTON, Andrew, BARRINGER, Tim; American Sublime, Landscape Painting in the U.S.; Princeton University Press; Princeton-2002; ISBN 0-691-09670-8
# The Letter with the Black Seals

The Letter with the Black Seals és una pel·lícula muda de l'Éclair American dirigida per Étienne Arnaud i interpretada per George Larkin, Muriel Ostriche i John Troyano entre d'altres. La pel·lícula es va estrenar el 2 d’abril de 1912.

## Argument

En morir l’oncle Bill en la seva cabana a l’oest americà, tots els seus vells companys i amics lamenten la seva mort, especialment el seu petit amic Kid, al qual estimava com el seu propi fill. Abans de morir, el vell Bill confia a Kid el seu testament per a que el lliuri a la seva neboda Kittie, de Nova York. En el testament es deshereta el seu nebot Ralph i deixa el seu ranxo a la neboda. El nebot, assabentat del canvi intenta casar-se amb Kittie i quan ella s’hi nega, la fa anar a un lloc per a ser segrestada per la banda de la màscara de seda. Kid i el seu amic Kit, que han arribat Nova York amb el testament la busquen i la segueixen fins a aquell lloc. Usant l’astúcia Kid enganya la banda i rescata a Kittie. La banda s’escapa en cotxe però té un problema amb els frens i cau al riu Hudson.

## Repartiment

* John Troyano (Kid)
* George Larkin (Kit)
* Muriel Ostriche (Kittie)
* Alec B. Francis (oncle Bill)
* John G. Adolfi (Ralph, el nebot)
* Julia Stuart (mare de Kittie)

## Referències

* ↑ «Inquiries». The Moving Picture World 12, 4, 27 d’abril 1912, pàg. 327.
* ↑ «The Letter with the Black Seals» (en anglès). Internet Movie Database, 02-04-1912. [Consulta: 13 febrer 2021].
* ↑ «Calendar of independent releases». The Moving Picture World 12, 1, 6 d’abril 1912, pàg. 54.
* ↑ «Éclair. Letter with the Black Seals». The Moving Picture World 12, 1, 6 d’abril 1912, pàg. 72.
# Ossonoba

Ossonoba (en llatí: Ossonoba, en grec antic: Ὀσσόνοβα) era una antiga ciutat dels turdetans situada al sud-oest de la península Ibèrica, a la Lusitània, al mateix lloc on posteriorment es va construir la ciutat de Faro, a la regió de l'Algarve, Portugal, entre els rius Tajo i Anas (actual Guadiana), a la via que anava d'Esuris (prop de l'actual Ayamonte) fins a Ebora (actual Évora) i a Pax Julia (actual Beja), segons diu l'Itinerari d'Antoní. També en parlen Estrabó i Plini el Vell.
El poble es va fundar aproximadament entre l'any 400 i el 300 aC, i va arribar al seu apogeu durant el domini romà, a partir del segle ii aC. La ciutat va començar a declinar a finals de la civilització romana a la península Ibèrica, als segles iv i V, amb les invasions bàrbares. Va tornar a guanyar importància després de la conquesta musulmana l'any 713, convertint-se en un important centre cultural i polític, que controlava la regió de l'Algarve. Durant el govern morisc, Ossonoba va canviar el seu nom diverses vegades, acabant per Santa Maria ibne Harune, que posteriorment va donar lloc al topònim Faro.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Ossonoba». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ Rocha, Antonio dos santos «Notícia de algumas estaçoes romanas e arabes do Algarve». O Arqueólogo Português, 1, 1, 1895, pàg. 200-201.
# The Edge

David Howell Evans, més conegut pel sobrenom que ell mateix ha adoptat, The Edge (Londres, 8 d'agost de 1961), és un músic nascut a Londres, malgrat que ha viscut una gran part de la seva vida a Irlanda. És mundialment conegut pel fet que és el guitarrista i baixista del grup U2, que s'ha beneficiat del seu gran talent com a músic, a més de la seva capacitat d'innovació en diferents tècniques de processament de so.
Hi ha un gran misteri entorn del seu sobrenom (The Edge, en anglès, pot ésser traduït com l'aresta o l'eix). Mentre que alguns asseguren que és pel seu vertigen i el fet que sempre es manté allunyat de les baranes en edificis alts (a prop, per tant, de l'eix de l'edifici), ell mateix ha confessat que és una al·lusió a la seva cara angulosa i al seu llarg nas.
# Toni Andújar

Toni Andújar (Barcelona, 3 de maig de 1979) és un productor, guionista i director de cinema català.
Després de llicenciar-se com a director de cinema al Centre d’Estudis Cinematogràfics de Catalunya, debuta com a director, guionista i productor amb els curtmetratges Un amor perfecto (2011) i Un día con Anna (2013).
Més endavant, cofunda amb la seva dona, Carolina Garrido, la productora catalana esdeMangofilms. El seu primer llargmetratge va ser Run Baby Run, estrenat el 2024, on és guionista i director. Es tracta d'un thriller d'acció on una jove sorda de naixement es veu implicada en una persecució per part d’un desconegut. Respecte de la banda sonora de la pel·lícula, compta amb peces del músic sabadellenc Josep Maria Llongueras, conegut com a Llongue, fundador de La Madam. Quant a festivals internacionals, aquesta a va ser selecció oficial als London Director Awards; Prague International Film Awards, Budapest Movie Awards; Kosice International Film Festival i al Salerno Film Festival. Així mateix, també ha estat pel·lícula candidata als Premis Goya i als Premis Gaudí del 2024. Des del 2024, la nord-americana TriCoast Worldwide s'encarrega de la seva distribució internacional.

## Referències

* ↑ «Toni Andújar» (en castellà). Filmaffinity. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «El cineasta sabadellenc Toni Andújar presenta a l’Imperial la seva òpera prima Run Baby Run». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «El sabadellenc Toni Andújar presenta la seva òpera prima «Run Baby Run» a l'Imperial». Nació Digital, 10-01-2024. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «Tony Andújar Sanchez» (en anglès). London Director Awards, 01-08-2023. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «Tony Andújar Sanchez» (en anglès). Kosice International Film Festival, 18-09-2023. Arxivat de l'original el 2024-04-24. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ «Films & TV Series – TriCoast Worldwide» (en anglès americà). TriCoast Worldwide. [Consulta: 29 abril 2024].

## Enllaços externs

* El cineasta sabadellenc Toni Andújar presentarà ‘Run Baby Run’ a l’Imperial, iSabadell
# Tractat d'usura

El Tractat d'Usura és una obra escrita per Francesc Eiximenis en llengua catalana al voltant de 1374 possiblement a Catalunya. Fou transcrit i editat per Josep Hernando i Delgado en 1985 a partir del manuscrit n. 42 del Monestir de Sant Cugat del Vallès, que es troba a l'Arxiu de la Corona d'Aragó.
Tracta sobre el tema de la usura, que fou molt debatut pel dret canònic medieval. Originàriament i segons l'índex, tenia vint-i-vuit capítols, dels quals ens han pervingut, però, sols catorze. Així mateix, hi ha cinc capítols d'aquesta obra breu que hi són reproduïts literalment en Terç del Crestià, dins dels capítols dedicats en aquesta obra al pecat d'avarícia.
En la part conservada, Francesc Eiximenis té en general una postura restrictiva a la usura, partint de la base de Lluc 6, 35 que diu que qui presta alguna cosa no ha de demanar res a canvi, i que parteix del principi general de la caritat cristiana, tan important en l'escola franciscana, a la qual ell pertany. N'accepta, però, alguns casos, i també la licitud dels censals i violaris, que serien els drets a percebre una renda a canvi d'una quantitat de diners, un altre tema molt debatut en la canonística medieval. La font que usa Eiximenis per justificar la licitud dels censals i els violaris és un tractat sobre aquesta matèria fet pel dominic Bernat de Puigcercós.
Aquesta obra breu presenta influència de diverses fonts canòniques. Així, a banda de les obres clàssiques de dret canònic medieval, com ara el Decret de Gracià o les Decretals de Gregori IX, li influeixen canonistes, com ara Enrico da Susa (el seu admirat Hostienc), Ramon de Penyafort o Godofred de Trani. També li influeixen autors escolàstics com els franciscans Alexandre d'Alexandria i Joan Duns Escot o els dominicans, Tomàs d'Aquino i Durand de Sant Porçan.

## Referències

* ↑ Hernando i Delgado, Josep «El Tractat d’Usura de Francesc Eiximenis» (en línia). Analecta Sacra Tarraconensia, 57, 1984, pàg. 1–96.
* ↑ El capítol 1 del Tractat d'Usura concorda quasi exactament amb el 760 del Terç del Crestià, el 2 del Tractat d'Usura amb el 761 del Terç del Crestià, el 3 del Tractat d'Usura amb el 762 del Terç del Crestià, el 4 del Tractat d'Usura amb el 763 del Terç del Crestià, i el 8 del Tractat d'Usura amb el 764 del Terç del Crestià. Per a més informació vegeu Brines i García, Lluís. «Biografia documentada de Francesc Eiximenis». A: Serra de Manresa, Valentí. Estudios franciscanos: publicación periódica de Ciencias Eclesiásticas de las Provincias Capuchinas Ibéricas. 120. València: OFM, Tink Factoria de Color, 2018, p. 159–. ISBN 978-84-09-02280-9.
* ↑ Brines i García, Lluís. La Filosofia social i Política de Francesc Eiximenis. Sevilla: Tink Factoría de Color, 2019 [1a edició 2004], p. 378–. ISBN 84 609 0477 6.
* ↑ Hernando i Delgado, Josep «El Tractat d’Usura de Francesc Eiximenis» (en línia). Analecta Sacra Tarraconensia, 57, 1984, pàg. 3–29.

## Enllaços externs

* Obres completes de Francesc Eiximenis (en català i en llatí) Arxivat 2012-04-02 a Wayback Machine..
# Ventura Ametller

Bonaventura Clavaguera Clavaguera, conegut com a Ventura Ametller (Pals, 8 de gener de 1933 - Mataró, 18 de juliol de 2008), fou un home polifacètic, veterinari, escriptor i apassionat per la cultura. Va conrear quasi totes les arts, a més de les lletres en diversos gèneres literaris, com la poesia, la narrativa, l'assaig i la novel·la. Va ser un dels grans amics de Josep Pla i també va conèixer Salvador Espriu, que va ser qui el va batejar com a Ventura Ametller i li va suggerir que tindria més sortida literària amb el pseudònim que no pas amb el seu propi nom. Ventura Ametller va ser redactor de notícies de Pals a la Revista de Palafrugell, amb el pseudònim de Ben Clava, el qual pren algunes lletres del seu nom de naixement. Més endavant es va traslladar a Mataró. Va deixar una llarga obra literària, molta de la qual roman encara inèdita.
Durant el 2016 es van organitzar un seguit d'actes de commemoració dels trenta anys de la publicació de Summa kaòtica, entre els quals la producció escènica multimèdia VArecital.

## Obres

* Teoria general de l'universalisme assaig (1979)
* El primer quadern de Bel Dezir poemari (1981), amb el qual va guanyar el Premi de Poesia Marià Manent
* Paradigmes esotèrics poemari (1991)
* Summa kaòtica (1986), reeditat per Cossetània Edicions
* Resta kaòtica
* Antologia d'emergència, tria a cura Joan Carles González Pujalte i Marta Puigventós, editada per Adia Edicions (2016)
* Poesia completa, en dos volums a cura de Marta Puigventós i amb pròleg de Carles Duarte i Jaume C. Pons Alorda, editada per Edicions 1984 (2024)

## Referències

* ↑ Ametller, Ventura. Resta kaòtica. Cossetània Edicions, 2008. ISBN 8497913671.
* 1 2 Pujol Cruells, Adrià. Guia sentimental de l'Empordà. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 2016, p. 52.
* ↑ Ventura Ametller al Qui és Qui de les Lletres Catalanes
* ↑ «'Poesia completa': més de 1.000 poemes de Ventura Ametller». [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ Llort, Lluís. «Edicions de 1984 publica la ‘Poesia completa' de Ventura Ametller», 15-05-2024. [Consulta: 15 maig 2024].
# Verlée

Verlée (en való Verlêye) és un antic municipi que a l'1 de gener de 1977 va fusionar-se amb Havelange a la regió del Condroz a Bèlgica. El Hoyoux, un afluent del Mosa hi neix.
És un petit poble condrusià format per unes deu masies dels segles XVI a XIX.

## Monuments i curiositats

* La masia castral de Chantraine, construïda del segle xvi al XVII, darrer romanent d'un antic poble, del qual l'església parroquial va integrar-se a la masia. Té encara un pont llevadís i una torre mestra interessants.
* La masia Ferme de la Chapelle, exemple típic d'una masia quadrilàtera a l'entorn d'un pati.
* La piràmide: porta el nom de piràmide, tot i que sembla més aviat un obelisc. L'origen d'aquest monument estrany és desconegut, encara més, ja que no porta cap inscripció. La hipòtesi més probable és la d'una fita geodèsica de l'època de l'ocupació francesa després de la revolució francesa. És l'únic artifici d'aquesta forma a Bèlgica. Hauria servit com a punt de referència del coronel francès Jean-Joseph Tranchot que cartografià la zona.

## Referències

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Verlée
* ↑ François-Xavier-Théodore Heuschling, Philippe Van der Maelen, Essai sur la statistique générale de la Belgique: composé sur des documents publics et particuliers, Brussel·les, Etablissement géographique, 1838, pàgina 13
* ↑ [http://www.havelange.be/rub8-1-11.html%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D%5BEnllaç+no+actiu%5D «Verlée» (francès)], al web oficial del municipi d'Havelange [Consulta 25 de juliol de 2013]
* ↑ «La pyramide de Verlée» Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. Fitxa al web del servei de turisme de Ciney, Hamois, Havelange i Somme-Leuze (en català: La piràmide de Verlée)
* ↑ Jean-Marc Jacobs, «Pyramide de Verlée»(francès), Web del servei del patrimoni cultural de la Província de Namur, [consulta 25 de juliol de 2013]