OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palau de la Independència

El Palau de la Independència (en kazakh: Тәуелсіздік Сарайы, Täuelsızdık Saraiy), és un palau situat a Astanà, al Kazakhstan. S'utilitza per a funcions oficials de l'Estat, com a fòrums, reunions i convencions, i així com per cerimònies formals i esdeveniments culturals. El 15 de desembre de 2008 el palau es va obrir oficialment al públic. No obstant això, la construcció va continuar fins mig any després.
L'edifici, que té forma de trapezi, té tres plantes. L'exterior del palau és de cristall blau amb un entramat de tubs blancs. Les sales del palau inclouen: una galeria d'art aplicat, el Museu d'Història de la Ciutat d'Astanà i un cinema de quatre dimensions, entre d'altres.
És considerat com el «tresor» històric del país atès que s'hi exhibeix una gran quantitat d'obres valuoses.
Està situat en la Plaça de la Independència, en la que també la rodegen la mesquita Hazrat Sultan, el Palau de la Pau i la Reconciliació (també anomenat la «Piràmide»), el Museu Nacional de la República del Kazakhstan, el Parlament kazakh i l'edifici que alberga l'ambaixada estatunidenca al Kazakhstan, entre d'altres.

## Esdeveniments
### Cimeres

El Palau de Congressos, que alberga el Palau de la Independència, ha estat testimoni de molts esdeveniments històrics. En 2010, es va celebrar en el Palau de la Independència una cimera de l'OSCE amb l'assistència de 38 caps d'Estat i 78 delegats oficials dels estats membres de l'organització. La reunió del Consell Econòmic Suprem d'Euràsia, així com els cims d'aniversari de la OCS i la OCI, han tingut lloc en el palau. L'esdeveniment més important en la història del palau va ser la reunió de 2019 dels presidents dels parlaments dels països euroasiàtics.

### Esdeveniments nacionals

La cerimònia d'investidura del president Nursultan Nazarbàiev (2011 i 2015) i del president Khassim-Jomart Tokhàiev (2019) va tenir lloc en el palau. Els congressos del partit Nur Otan s'hi celebren anualment.

## Referències

* 1 2 3 Laszczkowski, Mateusz. 'City of the Future': Built Space, Modernity and Urban Change in Astana. Berghahn Books, 30 agost 2016, p. 33. ISBN 978-1-78533-257-9.
* ↑ «The Palace of Independence | Edge : Kazakhstan» (en anglès). Edge : Kazakhstan [Consulta: 10 setembre 2017].
* 1 2 Manassova, MM «The Architectural Images of Capital City in the Context of the National Independence of Kazakhstan». Global Media Journal, 04-05-2016.
* 1 2 «The history of the Palace of independence — Официальный сайт Дворца Независимости» (en anglès). Официальный сайт Дворца Независимости, 15-02-2016 [Consulta: 10 setembre 2017].
* ↑ editor., Laruelle, Marlene,. Kazakhstan in the making : legitimacy, symbols, and social changes. ISBN 978-1-4985-2548-0.
* 1 2 «About us | indepalace.kz». [Consulta: 17 abril 2021].
# Take 6

Take 6 és una banda vocal nord-americana. Es van formar l'any 1980 al campus de l'Oakwood College de Huntsville (Alabama), pertanyent a l'Església Adventista del Setè Dia. El grup canta un estil contemporani, amb base del southern gospel, unint R&B i influències de jazz en les seves cançons religioses.
Han guanyat 10 Grammy, 10 Premis Dove, un premi Soul Train i han tingut dues nominacions als Premis NAACP Image. Van guanyar el Grammy als anys 1989, 1990, 1991, 1992, 1995, 1998, i 2003.
Han col·laborat, entre d'altres, amb:
* Stevie Wonder
* Ray Charles
* Queen Latifah
* Joe Sample
* Quincy Jones
* Marcus Miller
* Gordon Goodwiny
* Luis Miguel
* Eros Ramazzotti
* Brian McKnight

## Cantants
### Actuals

* Claude V. McKnight III: primer tenor (1985-).
* Mark Kibble: primer tenor (1985-).
* David Thomas: segon tenor (1985-).
* Joey Kibble: segon tenor (1991-).
* Khristian Dentley: baríton (2011-).
* Alvin Chea: baix (1985-).

### Exmembres

* Cedric Dent: baríton (1985-2011).
* Mervyn Warren (1964-): segon tenor (1985-1991).

## Discografia

Llista d'àlbums, de més antic a més modern:
* 1988: Doo be doo wop bop (a digital recording).
* 1990: So much 2 say
* 1991: He is Christmas
* 1994: Join the band
* 1995: Best of Take 6
* 1996: Brothers
* 1998: So cool
* 1999: We wish you a merry Christmas
* 1999: The greatest hits
* 2000: Tonight: live
* 2000: The best of Take 6
* 2002: Beautiful world
* 2006: Feels good
* 2008: The standard
* 2010: The Most Wonderful Time of the Year
* 2012: One

## Guardons
### Nominacions

* 1989: Grammy al millor nou artista

## Referències

* 1 2 «Take 6». Singers.com. [Consulta: 29 novembre 2015].
* ↑ «MULTI GRAMMY WINNERS – TAKE 6». Sing Toronto. Arxivat de l'original el 8 de desembre 2015. [Consulta: 29 novembre 2015].
# XLF (Por la Face)

XLF (Por la Face) és un col·lectiu de graffiters valencians fundat el 2003. Se'l considera el grup graffiter més reeixit de la Ciutat de València, sent els seus membres Escif, Xëlon, End, Julieta, Deih, Cesp, Sr. Marmota i On_ly.
Radical Hip Hop Boys va ser un grup fundat per quatre adolescents que dibuixaven a les parets de Mislata. Signaven com a Mark, Gafus, Zebra y Safh, qui poc després canviarien el significat de la seua sigla pel de Rápido Hiper Bólido i canviarien els seus pseudònims pels de Deih, Xelon, Gons i End.
Deih i Gons estudiarien Belles Arts i en 2001, a Itàlia, coneixerien a Escif, que estudiava la mateixa disciplina. En aquell moment es fundaria XLF, col·lectiu que actuava sobretot al Barri del Carme, si bé el grup no prendria impuls fins que en 2003 Escif torna de Mèxic i s'uneixen al grup els altres dos ex-membres d'RHB, Xelon i End, i nous fitxatges com Julieta, Punto i Cesp.

## Membres destacats
### End (XLF)

End (València, 1978) és un artista urbà valencià, membre del grup XLF (Por la Face). En actiu des dels catorze anys, primer en solitari i després amb RHB, on signava com a Safh. En 2003 s'uneix a XLF, quan el grup comença a tindre activitat. De traç colorista i de gran mida, varia el seu estil conforme evolucionen les seues inquietuds. Des de fa uns anys, també és conegut amb el sobrenom HOPE, amb el que ha desenvolupat estils des de formes arquitectòniques, fins a tipografies en objectes reciclats.

### Deih

Deih (València, 1978) és un artista urbà valencià, membre del grup XLF (Por la Face). Porta en actiu des de 1994, amb RHB, on signava com a Mark. A la dècada dels 2000 seria un dels fundadors d'XLF en conèixer a Escif a Itàlia. Defineix el seu estil pictòric com versàtil i els seus personatges tenen influències del món del còmic i la il·lustració editorial. Entre els seus murals hi ha la sèrie anomenada The Insider, on intentava expressar com li afectaven les coses que li passaven. En 2013 comença a publicar el fanzine Polen.

## Galeria

* The Insider.
* The Insider, 2013.
* El Dorado. The Insider, 2013.
* Deih, Zesp, Escif. Carrer de Na Jordana, 2005.
* Graffiti d'END (esquerra) i Nase (dreta). València, 2005.

## Referències

* ↑ Naturaleses urbanes Arxivat 2015-02-11 a Wayback Machine. catàleg a Exposició a la Universitat Jaume I, febrer-març 2012, pg. 68
* 1 2 3 4 5 6 UPV, 2006, p. 128.
* 1 2 Suárez, 2011, p. 58.
* ↑ «Estudiants de Belles Arts de la UPV decoraran 12 espais urbans d'Ontinyent en unes jornades d'art mural». Ajuntament d'Ontinyent, 17-04-2014.
* 1 2 Llaveria, 2006, p. 128.
* ↑ Suárez, 2011, p. 45.
* ↑ «Deih is my favourite street artist in Valencia». Andreea Popa, 03-03-2014.
* ↑ «Polen, el fanzine del futuro». Las Provincias, 10-09-2013.

## Bibliografia

* Llaveria i Arasa, Joan. Diálogos urbanos, confluencias entre arte y ciudad. València: Universitat Politècnica de València, 2006. ISBN 978-84-370-7648-5.
* Suárez, Mario. Los nombres esenciales del arte urbano y del graffiti español. Barcelona/Madrid: Lunwerg, 2011. ISBN 978-84-9758-765-9.
* Molins, Vicent «Street art - Nuevo reclamo turístico». Plaza, 6-2015, pàg. 72-79. ISSN: 2386-7868.
# Paprika

Paprika és una mena de pebre vermell, típic d'Hongria, obtingut del fruit dessecat d'algunes varietats de pebrot (Capsicum annuum). És una espècia feta molent els fruits secs del pebrot. Es fa servir en molts plats per a donar color i gust. Les paprikes poden anar de dolces a picants.

## Etimologia

Sembla que deriva de la paraula hongaresa o serbocroata paprika que siginifica pebre. En hongarès paprika és el diminutiu de papar, derivat del llatí piper o en grec modern piperi. En català el paprika és el mateix que pebre vermell.

## Ús

A Hongria es classifica el paprika en tres graus principals:
* Estemonès Paprika : dolç,
* Félédes Gubyas Paprika : intermediari,
* Rezza Paprika: picant, o fins i tot molt coent.
La classificació més completa és la següent:
* Különleges el més suau i dolç amb el color roig brillant.
* Csípősmentes csemege suau i de gust ric amb color de roig fosc a roig pàl·lid.
* Csemegepaprika similar a l'anterior però més picant.
* Csípős Csemege, Pikáns molt més picant.
* Rózsa (rosa) color pàl·lid, aroma fort i picant suau.
* Édesnemes (dolç noble). el més comunament exportat; de color roig brllant i lleugerament picant.
* Félédes (semidolç), mescla de paprikes suaus i picants.
* Erős (fort) de color marró, és la paprika més picant.
Els Països Baixos són els principals productors i ddistribuïdorsde paprika.
El paprika es pot usar amb henna per donar un tint vermellós als cabells.

## Nutrició

Els pebrots que es fan servir per a fer paprika són molt rics en vitamina C un fet descobert l'any 1932 pel premi Nobel hongarès Albert Szent-Györgyi. Gran part d'aquesta vitamina C roman al paprika que en conté més que el suc de llimona.
La paprika té gran contingut en altres antioxidants, en conté un 10% del nivell de la fruita açaí.

## Referències

* ↑ http://www.termcat.cat/ca/Cercaterm/70/ Arxivat 2010-12-24 a Wayback Machine.
* ↑ Katzer, Gernot. «Paprika (Capsicum annuum L.)», 27-05-2008. Arxivat de l'original el 30 de novembre 2010. [Consulta: 21 febrer 2011].
* ↑ http://chefsimon.com/recettes/tag/paprika
* ↑ http://blog.thespicehouse.com/grades-of-paprika/
* ↑ «: Szeged, 1931-1947: Vitamin C, Muscles, and WWII:». The Albert Szent-Gyorgyi Papers. U.S. National Library of Medicine. [Consulta: 22 abril 2009].
* ↑ «Nutrition Facts Comparison Tool: Spices Paprika v. Lemon Juice Raw». Healthaliciousness, 2009. [Consulta: 27 juliol 2009].
* ↑ "Oxygen Radical Absorbance Capacity (ORAC) of Selected Foods – 2007", United States Department of Agriculture, November 2007.

## Enllaços externs

* Nutrition Facts and Analysis from NutritionData.com
# Pieter Bout

Pieter Bout —també Peeter i Pieter Jans— (Brussel·les, c. 1658 – 1719) va ser un gravador i pintor barroc flamenc, especialitzat en la pintura de paisatges. Les dates de naixement i mort es discuteixen donada l'existència d'informacions contradictòries que apunten a l'existència d'una pintura datada el 1664, la qual cosa no s'ha pogut verificar. També es desconeix tot el relatiu a la seva formació. Documentat a Brussel·les el 1670-1671, quan va ser admès com a mestre en el gremi de pintors de Sant Lluc, va marxar després a París, on ja es trobaven Adriaen Frans Baudewijns i altres pintors flamencs. En 1677 es trobava de nou a Brussel·les on va contreure matrimoni el 1695 i es va establir definitivament, encara que s'ha especulat amb la possibilitat d'un viatge a Roma no confirmat.
Els seus paisatges més característics, habitualment de petita grandària, s'inscriuen en la tradició paisatgística de Jan Brueghel el Vell i consisteixen en àmplies vistes de llogarets i ciutats animades per multitud de petites figures formant escenes populars, amb una minuciosa anàlisi de la naturalesa i un tractament precís de la llum. Dos petits paisatges del Museu del Prado, Carnestoltes sobre gel i La plaça del llogaret, signats i datats en 1678, poden exemplificar els motius pintorescs que protagonitzen els seus paisatges, destacats en les descripcions dels antics inventaris, que es referien a ells com Els patinadors, on «uns els corren en trineus, uns altres a peu», en tant uns altres juguen a les bitlles entre animals i modests habitatges, o bé amb el llunyà perfil d'una ciutat nòrdica. La seva habilitat per compondre escenes podria explicar la col·laboració freqüent amb altres mestres com Adriaen Frans Baudewijns o Jacques d'Arthois, entre d'altres, als quals a vegades va pintar les figures de les seves obres.

## Referències

* 1 2 http://www.rkd.nl/rkddb/dispatcher.aspx?action=search&database=ChoiceArtists&search=priref=11568%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.museodelprado.es/enciclopedia/enciclopedia-on-line/voz/bout-peeter/?no_cache=1
* ↑ Vlieghe, Hans, Arte y arquitectura flamenca, 1585-1700, p. 295, Madrid, Cátedra, 2000, ISBN 84-376-1842-8
# Parc Nacional de Cangandala

El Parc Nacional de Cangandala és el parc nacional de menor entitat situat en Angola. Està localitzat prop de Malanje, en la província homònima. Se situa entre el riu Cuije i dos tributaris del Cuanza. Les ciutats de Culamagia i Techongolola se situen en extrems oposats del parc. El parc va ser creat en 1963, amb vista a la protecció d'una població de subespècies d'ungulat (l'espècie Hippotragus niger variani), que està en perill crític d'extinció. També compta amb ànecs salvatges, perdius i coloms, entre d'altres.
El parc cobreix una àrea de 600 km², es compon de turons ondulats, amb línies silicocalcàries de drenatge. L'àrea rep aproximadament 1.350 mm de pluja per any, amb una temperatura mitjana de 21,5 °C. No hi ha rius perennes i el drenatge es realitza a través rierols coberts d'herba. A les particions d'aigua s'hi troba un mosaic de miombo i sabanes de Brachystegia.

## Referències

* ↑ http://www.birdlife.org/datazone/sites/index.html?action=SitHTMDetails.asp&sid=6005&m=0
* ↑ «Blocked Drainage Causes and Effects». Sunday, 15 January 2017

## Enllaços externs

* Perfil del parc de Cangandala a Birdlife.org
# Districte d'Altona

El Districte d'Altona, en baix alemany Altno, és un bezirk, una divisió administrativa típica de l'estat federat alemany d'Hamburg. El 2012 tenia uns 253.735 habitants. Té 14 barris o Stadtteile, que tret de la Sternschanze, corresponen més o menys a antics municipis o pobles.
Fins al 1844, quan sota el regne de Dinamarca va construir-se el ferrocarril Ostseebahn que connectava Altona amb la ciutat portuària de Kiel al mar Bàltic, tret de l'antic centre urbà la resta de l'actual districte era rural i poc habitat. La primera industrialització va desenvolupar-se al barri d'Ottensen, al qual queden molts vestigis del passat industrial. Només el 1866, dos anys després de l'annexió per Prússia aquesta estació va obtenir una connexió ferroviària amb l'estació central d'Hamburg. El 1937, en aplicació de la llei de l'àrea metropolitana d‘Hamburg o (Groß-Hamburg-Gesetz), Altona va fusionar amb Hamburg.
Des dels anys 1970, la indústria va migrar més cap al nord de l'Àrea metropolitana d'Hamburg o a proximitat del port nou al marge esquerre de l'Elba. Els barris obrers entorn de l'antiga ciutat van transformar-se en barris vius, com que estudiants i artistes van estimar els lloguers relativament baixos. La gent benestant d'Altona i d'Hamburg va emigrar vers els barris verds al marge de l'Elba més a l'oest. Al centre del bezirk, hom hi troba una certa intimitat urbana i originalitat de negocis i locals d'ambient absents al centre d'Hamburg, envaït per les cadenes internacionals omnipresents. Des de 2004 la gentrificació que va seguir aquest moviment és subjecte de controvèrsia i d'inquietud creixents.

## Barris

* Els barris urbans d'Altona-Altstadt, Altona-Nord, Sternschanze i Ottensen amb una densitat de la poblacio i de les construccions. L'activitat econòmica n'és els serveis, el turisme i el comerç. És la part més vell que va desenvolupar-se a l'entorn de l'antiga ciutat d'Altona.
* Els barris interiors Bahrenfeld, Groß Flottbek, Iserbrook, Lurup i Osdorf) una mica menys densos. Tret de serveis de proximitat hi ha uns polígons industrials
* Els barris dormitoris a la riba dreta de l'Elba, Blankenese, Nienstedten, Othmarschen amb les seves viles al mig de jardins llargs i molt parcs
* Dos barris més rurals Rissen i Sülldorf.

## Referències

* ↑ «Bezirk Altona» Arxivat 2013-11-26 a Wayback Machine., Hamburger Stadtteil-Profile 2012, Hamburg, Statistikamt Nord, 2012, pàgina 56, ISSN 1863-9518
* ↑ traducció: Ferrocarril del mar Bàltic
* ↑ Daniel Herder, Szeneviertel Schanze: Ein Stadtteil kurz vor dem Umkippen, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 31 de març de 2011
* ↑ Holmer Stahncke, Begehrte superficie n in Elbnähe, Hamburger Abendblatt, Hamburg, 5 de juny de 2010
* ↑ «Gentrifizierung in der Großen Bergstrasse: Altonas große Baustelle», Tageszeitung, 9 de maig de 2012

## Enllaços externs

* Districte d'Altona - Lloc web oficial
* Descripció de l'organització administrativa del Bezirk Altona Arxivat 2011-04-08 a Wayback Machine. (alemany)
# Lone Star

«Lone Star» té aquests significats:
* Toponímia: Lone Star (Texas), localitat estatunidenca
* Cinema:
** Lone Star (pel·lícula de 1952), dirigida per Vincent Sherman
** Lone Star, el rastre d'un crim, pel·lícula de 1996 dirigida per John Sayles
* Música:
** Lonestar, grup estatunidenc de country
** Lone Star (grup de rock), grup de rock català
** Lone Star (grup de rock britànic), grup de rock britànic (País de Gal·les) dels anys 70
# (2691) Sérsic

(2691) Sérsic és un asteroide doble molt petit del cinturó d'asteroides, descobert el 18 de maig de 1974 per astrònoms de l'Observatori Félix Aguilar, a la província de San Juan (Argentina).
El seu nom és en honor de l'astrònom argentí José Luis Sérsic (1933 - 1993).
El seu satèl·lit va ser descobert per un examen de la seva corba de llum al juny i juliol de 2011 d'un observatori obsessió Ondřejov (República Txeca), i va anunciar el 16 de juliol de 2011. Orbita a uns 12 km del cos central amb un període orbital de 1.117 (± 0.0004) dies.

## Referències

* 1 2 3 4 «2691 Sersic (1974 KB)». Minor Planet Center.
* ↑ Schmadel, Lutz D. «(2691) Sersic». A: Dictionary of Minor Planet Names – (2691) Sersic. Springer Berlin Heidelberg, 2007, p. 220. DOI 10.1007/978-3-540-29925-7_2692. ISBN 978-3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* (anglès) (2691) Sersic ; pagxo de Robert Johnston
* (anglès) 2691 Sersic: Parametroj kaj simulado de orbito (JAVA necesa)
* (anglès) Slipo de 2691 Sersic (de IAU Minor Planet Center)
# Yamato

«Yamato» té aquests significats:
* Toponímia:
** Yamato (Kanagawa), ciutat de la prefectura de Kanagawa, al Japó
** Yamato-Kōriyama, ciutat i municipi de la prefectura de Nara, a la regió de Kansai, Japó
** Yamato-Takada, ciutat i municipi de la prefectura de Nara, a la regió de Kansai
** Higashi-Yamato, ciutat i municipi de Tòquio, a la regió de Kanto, Japó
** Província de Yamato, província del Japó a la regió del Kinai que es correspon amb l'actual prefectura de Nara, a la regió de Kansai, Honshū
* Miscel·lània:
** Període Yamato, etapa de la història del Japó, de forma que la cort imperial es trobava en l'actual prefectura de Nara
** Yamato-e, estil de pintura japonès nascut al final del període Heian (segles XII i XIII)
** Yamato kotoba, paraules patrimonials del japonès, que els japonesos les associen amb l'essència de la seva nació
** Yamato-uta, gènere de la poesia japonesa clàssica i un dels principals gèneres de la literatura japonesa
** Cuirassat Yamato, vaixell de guerra de la Marina Imperial Japonesa durant la Segona Guerra Mundial
** Waki Yamato (Sapporo, 1948), mangaka japonesa
** Yamato o wajin, ètnia asiàtica comuna al Japó
# Aixama

Una aixama o falla/es és una espècie de torxa. Tradicionalment s'ha fet combinant l'espart verd amb altre més sec o amb espígol, tot i que també poden utilitzar-se altres herbes per a formar el cos. L'objectiu d'aquesta torxa és ser cremada la Nit de Nadal (Nit de Maitines) o al vespre. Aquesta acció és coneguda com “Rodar les Aixames”. Actualment aquesta tradició es manté viva a La Riera de Gaià (Tarragona), Relleu (Marina Baixa), Xixona i La Torre de les Maçanes (l'Alacantí), Tibi i Onil (l'Alcoià) i a Petrer (el Vinalopó Mitjà) encara que ací rep el nom de fatxo (a Onil) o falla (a Petrer).
Es pensa que aquesta acció de rodar les aixames en les festes de Nadal era una espècie de ritual, però actualment es desconeix de manera certa el motiu o qualsevol altre dels aspectes que significava l'anomenat ritual de "Rodar les Aixames".

## Referències

* ↑ «Aixama». Diccionari General de la Llengua Valenciana. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ «Onil vuelve a rodar los 'fatxos'» (en castellà). El Mundo, 26-12-2011. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Berenguer, Josep. «Faies, aixames, atxes, xameles, torxes i fatxos». Diari la Veu, 25-12-2016. Arxivat de l'original el 8 de febrer 2018. [Consulta: 29 octubre 2023].

## Enllaços externs

* Article "Rodà de les Aixames". Festes.org
# Poliolefina

S'anomena poliolefina tot aquell polímer obtingut per la polimerització d'olefines.

## Tipus

Entre les poliolefines s'inclouen, entre d'altres, els següents productes:
* Polietilè de baixa densitat (PEBD o LDPE), format a partir d'etilè a molt alta pressió.
* Polietilè d'alta densitat (PEAD o HDPE), producte de la polimerització de l'etilè sobre un catalitzador a pressió moderada.
* Polietilè lineal de baixa densitat (PELBD o LLDPE), similar al HDPE però introduint com co-monòmers olefines més llargues (especialment 1-butè, 1-hexà, 1-octè).
* Polipropilè (PP), producte de la polimerització catalítica del propilè.
* Cautxú etile-propale (EPR), copolímer catalític d'etilè i propalè amb propietats elastomèriques.
* Poli-alfa-olefines, obtingudes a partir d'alfa-olefines, hidrocarburs lineals amb un sol doble enllaç en un dels seus extrems, com per exemple l'1-hexà.

## Productors

Taula dels Productors Mundials de Poliolefines :
| | Empresa | País | Producció en Milions de Tones |
| 1 | ExxonMobil | EUA | 9,2 |
| 2 | Dow Chemical | EUA | 8,3 |
| 3 | Basell | Països Baixos | 7,8 |
| 4 | Ineos | Gran Bretanya | 5,5 |
| 5 | Sinopec | Xina | 5,2 |
| 6 | Sabic | Aràbia Saudita | 5,1 |
| 7 | Borealis | Àustria | 4,2 |
| 8 | Total | França | 4,1 |
| 9 | Chevron Phillips | EUA | 3,2 |
| 10 | Petrochina | Xina | 2,5 |
| 11 | Equistar | EUA | 2,2 |
| 12 | Reliance Industries | Índia | 2 |
| 13 | Formosa Group | Taiwan | 1,8 |
| 14 | Sumitomo Chemicals | Japó | 1,7 |
| 15 | Polimeri Europa | Itàlia | 1,6 |

## Vegeu també

* Polialfaolefina.

## Notes

* ↑ Der Standard, 15. Setembre 2006, S. 23, mit Verwies auf CMAI – Chemical Market Associates als Quelle
# Partit per la Independència

El Partit per la Independència (PI), va ser un partit polític independentista català fundat per Àngel Colom i Pilar Rahola el 8 d'octubre de 1996 com a resultat d'una escissió d'Esquerra Republicana de Catalunya (ERC), també independentista. Després dels pobres resultats electorals obtinguts en les eleccions municipals del 1999, especialment a Barcelona on s'havia presentat Rahola com a alcaldable, el PI es va dissoldre. Posteriorment, Colom i una gran part de la direcció del partit es va integrar a Convergència Democràtica de Catalunya.
Entre els seus membres hi van figurar Benet Tugues (nomenat secretari general en el Congrés Fundacional del partit), Salvador Morera, Xavier Bosch i Joan Laporta, entre d'altres. El Partit per Catalunya va ser el seu partit germà a la Catalunya Nord.
Entre el 1998 i el 1999 va editar un carnet de nacionalitat catalana, que es deixà d'emetre després de la seva dissolució.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, Partit per la Independència (PI)
* ↑ Anuaris.cat, El congrés fundacional del Partit per la Independència Arxivat 2010-09-21 a Wayback Machine.
* ↑ Pérez de Lama, Ernesto (dir.). Manual del Estado Español 1999. Madrid: LAMA, 1998, p. 652-653. ISBN 84-930048-0-4.
* ↑ Planas, Llorenç. «I si el compromís entre Unitat Catalana i Solidaritat Catalana per la Independència obria un camí nou?». Perpinyà: El Punt Avui, I si el compromís entre Unitat Catalana i Solidaritat Catalana per la Independència obria un camí nou?. [Consulta: 7 novembre 2021].
* ↑ «El PI entrega carnets de "nacionalidad catalana"» (en castellà). El País, 18-05-1998. [Consulta: 6 novembre 2012].