OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monestir de Santa Maria Magdalena

El monestir de Santa Maria Magdalena és un edifici religiós situat als carrers de Vallmajor, Ravella i Copèrnic al barri de Sant Gervasi-Galvany de Barcelona. La part més destacada del conjunt és l'església, d'estil neogòtic.

## Història

Va ser fundat el 1372 com a comunitat de religioses femenines sota la regla de Sant Agustí, i es va establir a la Riera de Sant Joan, carrer desaparegut amb l'obertura de la Via Laietana. El 1690 patí un greu incendi, que en destruí l'arxiu, i el 1835 les monges foren exclaustrades i el monestir utilitzat com a escola fins al 1846.
Finalment, el 1876 les monges el vengueren a Lluís Ferran d'Alòs i de Martín (futur marquès de Dou), que el faria enderrocar per a urbanitzar la zona. Aleshores es van establir temporalment en una casa de Gràcia, fins que el 1880 es van traslladar a un nou edifici als carrers de Muntaner i València. Aquest es va cremar el 1909 a la Setmana Tràgica i aleshores es van traslladar a l'emplaçament actual.

## Referències

* ↑ «Parcel·la cadastral 8037904DF2883G». Punt d'Informació Urbanística de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Església de Santa Maria Magdalena (monestir de les Agustines)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* 1 2 3 «Monestir de Santa Maria Magdalena de Barcelona». Monestirs.cat.
* ↑ AHPB, notari Agustí Obiols i Tramullas, manual 1.340/25, f. 1171-1180v, 14-12-1876.
* ↑ «Petició de Luis Fernando de Alós perquè se l'indemnitzi pel terreny cedit a la via pública en els carrers que envolten al que va ser el convent de les Magdalenes». Q136 Obres públiques 3/0 939. AMCB, 1878-1879.

## Enllaços externs

* «Església de Santa Maria Magdalena (monestir de les Agustines)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Dolmen del Mas Gamarús

El Dolmen del Mas Gamarús és un dolmen situat al terme municipal d'Espolla, (Alt Empordà). Està situat al vessant sud de la serra de l'Albera, concretament a la falda del puig de la Carbassera, a la cota 700 i a llevant del Mas Gamarús, en un entorn d'un bosc de roures, faigs, aurons i alzines. L'emplaçament d'aquest dolmen és dins d'una finca privada amb accés limitat.

## Història

El dolmen va ser donat a conèixer per Manuel Cazurro Ruiz el 1912, però només l'anomenava sense haver-lo pogut visitar. Lluís Pericot i Garcia va reproduir la notícia de Cazurro en la seva tesi doctoral (de 1925, revisada el 1950), i de nou es deia que no l'havia pogut veure. Pericot va dur a terme divereses excavacions de dòlmens de la zona juntament amb Pere Bosch i Gimpera. Es van fer diversos intents per localitzar-lo, sense èxit, fins que el 29 de novembre de 2014, un veí d'Espolla, David Vergés Boix, el va retrobar i va poder ser visitat per membres del GESEART.

## Descripció

Es tracta d'un dolmen amb sepulcre de corredor i cambra trapezoïdal, que possiblement tenia un passadís d'accés de paret seca o lloses. Està situat en un pendent força inclinat i la cambra està enfonsada per la banda de la capçalera. Del túmul en queden restes en forma de blocs de pedra i terra. Les pedres del dolmen són de pissarra i té una orientació cap al sud-sud-oest.
En el lloc original hi ha 5 lloses i la coberta es troba ajaguda al davant del dolmen a la dreta. La cambra té les mides següents: 1,7 m de longitud, 1 m d'amplada i 1m d'alçada. A la superfície no s'hi ha trobat cap material arqueològic.
És un tipus de monument megalític habitual a la serra de l'Albera i a la serra de Rodes, cap de Creus. Possiblement fou construït al neolític final, entre el 3400 i el 3000 aC.

## Vegeu també

* Dòlmens d'Espolla

## Bibliografia

* Notícia publicada al Setmanari Empordà i al blog del GESEART
* Bloc del GESEART
# Agustí Cabruja i Auguet

Agustí Cabruja i Auguet (Salt, 5 d'abril de 1911 - ciutat de Mèxic, 11 de setembre de 1983) fou un escriptor i periodista català. Fou cofundador de la revista El Poble de Salt i redactor del diari L'Autonomista de Girona, alhora que militava a ERC. També col·laborà com a corresponsal de La campana de Gràcia i La Humanitat. L'any 1936 fou nomenat secretari de diversos governadors civils de Girona (Josep Puig Pujades, Eduard Layret i Martí Jordi-Frigola), càrrec que ocupà fins que marxà al front. A la guerra civil espanyola lluità amb l'exèrcit republicà. Des del front de Madrid enviava les seves Postals de guerra a l'Autonomista, amb notícies del front de primera mà.
El 1939 s'exilià a França. Després d'estar uns mesos a un camp de concentració s'establí a Montpeller, on entrà en contacte amb diversos polítics i escriptors catalans a l'exili. El 1942 marxà a Mèxic, on es casà amb Rosa Castillo. Va obrir una botiga a la ciutat de Mèxic, i més tard treballà com a corrector de proves a l'editorial UTEHA. A Mèxic va publicar els llibres Terra nostra, Ona i ocell, La ciudad de madera, Raïm (poesia) i Les òlibes, premi de novel·la als Jocs Florals de 1955. Col·laborà a les revistes Pont Blau, La Nostra Revista, Ressorgiment i Quaderns de l'exili, així com a Serra d'Or i Tele-estel.
L'any 1987, l'Ajuntament de Salt i la Diputació de Girona publicaren el llibre Polítics i escriptors gironins de la Segona República, amb pròleg d'Heribert Barrera. Posteriorment l'any 2002 aquest recull d'apunts biogràfics es tornà a publicar ampliat sota el títol Homes de la meva terra.
Des de l'any 1984 un carrer de la vila de Salt porta el seu nom.

## Obres

* Ciudad de madera (Mèxic 1947)
* Terra Nostra (Mèxic 1946)
* Ona i ocell (Mèxic 1950)
* Raïm (Mèxic 1951)
* Les òlibes (Mèxic 1956). Traduit al castellà com Aves siniestras (Mèxic 1956)
* Homes de la meva terra (2002)
* Polítics i escriptors gironins durant la Segona República (1987)

## Referències

* Vicenç Riera i Llorca Els exiliats catalans a Mèxic Editorial Curial, Barcelona, 1994
* Exposició A l'ombra de Josep Pla. Cinc escriptors-periodistes gironins de la República Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. Fundació Josep Pla i la Càtedra Josep Pla de la UdG, 2011. Arxivat.
* Narcís-Jordi Aragó La història petita d'Agustí Cabruja

## Enllaços externs

* Atlas literari de Salt. Cabruja, Agustí
* Un passeig per Salt. C/ d'Agustí Cabruja
* Carta mecanografiada de Pere Calders a Agustí Cabruja
# Minstrel show

El minstrel show, també denominat minstrelsy, és un gènere de música escènica dels Estats Units d'Amèrica que tingué el seu màxim desenvolupament entre 1830 i 1880. L'espectacle consistia en esquetxs còmics, actes de varietats, danses i actuacions musicals d'actors blancs maquillats i disfressats per a representar personatges de raça negra, fet que no tenia inicialment una intenció declaradament racista, sinó que continuava la tradició de l'opera buffa italiana, tot i que sí que va crear uns estereotips que reforçaren un punt de vista racista contra la població negra americana. Hi va haver també alguns intèrprets i grups de negres. Els minstrel show parodiaven les persones negres com a destrellatats, ganduls, bufons, supersticiosos i despreocupats. A pesar d'eixe vessant racista, d'una altra banda, va proporcionar als americans blancs més consciència, encara que distorsionada, d'alguns aspectes culturals d'aquells temps dels negres als Estats Units.

## Referències

* ↑ «"Gentlemen, be Seated!": The Rise and the Fall of the Minstrel Show» (en anglés). [Consulta: 5 octubre 2021].
# Antonella Sudasassi Furnis

Antonella Sudassasi Furnis (San José (Costa Rica), 1986) és una directora de cinema costariquenc d'origen italià. És llicenciada en Comunicació per la Universitat de Costa Rica, amb inclinació per la fotografia i el disseny. El 2015 va iniciar el projecte El despertar de las hormigas, amb el qual buscava explorar el món de la sexualitat en les diferents etapes vitals de la dona i qüestiona el paper tradicional de la dona.
En 2016 va estrenar el curt La niñez, que va guanyar el premi al millor Curtmetratge Centreamericà al Festival Ícaro de 2018. El 2017 va participar al premi Talents del Festival Internacional de Cinema de Berlín i el 2019 va enviar El despertar de las hormigas a la secció Fòrum de la Berlinale, en la que va ser nominada a la millor opera prima. Va guanyar el Kikito d'Or al Festival de Gramado i participà al Festival de Màlaga i als XXXIV Premis Goya.

## Filmografia

* Memorias de un cuerpo que arde, 2024
* El despertar de las hormigas, 2019
* El despertar de las hormigas: La niñez, 2016, Costa Rica, 17 minuts
* De cómo para Cecilia el rojo dejó de ser fuego, 2009
* Descartable, 2009

## Referències

* ↑ Antonella Sudarassi Arxivat 2020-07-17 a Wayback Machine. a Solita Films
* ↑ Berlinale: “El despertar de las hormigas” cuestiona el papel tradicional de la mujer, Deutsche Welle, 19 de febrer de 2019
* ↑ El despertar de las hormigas, nominada a Mejor Ópera Prima en el Festival Internacional de Cine de Berlín, La Revista de Costa Rica, 29 de gener de 2019
* ↑ Mojica, Yamlek. «Película "El despertar de las hormigas" representará a Costa Rica en los Óscar y Goya». AmeliaRueda.com, 12-09-2019. [Consulta: 13 setembre 2019].
* ↑ «Berlinale 2024: Memorias de un cuerpo que arte de Antonella Sudasassi – desistfilm» (en anglès americà). [Consulta: 1r novembre 2024].
# Ràdio Vilablareix

Ràdio Vilablareix és l'emissora municipal de Vilablareix (Gironès). Emet 24 hores al dia contingut només en català, i es considera una de les úniques emissores que emet música exclusivament en aquesta llengua. Es pot escoltar al 107.5 FM a les comarques gironines i també per internet. La seva ferma defensa de la llengua catalana i el fet de ser una de les poques emissores locals que emetia en línia, li van donar una destacada popularitat. La programació de la ràdio, tot i tractar temes locals i del dia a dia, destaca per fer molt èmfasi en la cultura catalana, especialment la literatura i la música, deixant més espai per la reflexió que altres mitjans o cadenes que prioritzen temes d'actualitat. A principis dels anys 2020, era l'emissora de ràdio de Catalunya amb més seguidors a Twitter.
Ràdio Vilablareix és liderada per Dídac Romagós, que porta la gestió de l'emissora des d'aproximadament l'any 2012. Si bé n'és l'únic treballador contractat, la iniciativa disposa d'una quinzena de col·laboradors voluntaris, la majoria del mateix poble, que són imprescindibles pel funcionament de l'emissora.
Per l'estudi de Ràdio Vilablareix han passat personalitats com l'exconsellera Montserrat Tura, l'escriptor Vicenç Villatoro, la dibuixant Pilarín Bayés o l'esportista Marc Gasol, entre d'altres. L'emissora ha sigut recomanada a través d'articles o posts per xarxes socials pel sociòleg Salvador Cardús, l'escriptor Sebastià Alzamora, el jurista Hèctor López Bofill el cantant Cesk Freixas o el periodista Toni Strubell, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «La petita gran ràdio de Vilablareix». Diari Ara, 19-11-2020. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ «L’heroica Ràdio Vilablareix». Racó Català, 10-01-2022. [Consulta: 24 juliol 2022].
* ↑ «Vilablareix, ràdio i llibres». El Punt Avui, 11-04-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* 1 2 3 4 «Ràdio Vilablareix, una emissora local amb ambició nacional». Vilaweb, 15-01-2022. [Consulta: 17 juliol 2022].
* 1 2 «Dídac Romagós: “Ràdio Vilablareix és una ràdio de poble i de país”». Núvol, 29-09-2015. [Consulta: 30 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Ràdio Vilablareix - Lloc web oficial
# Escala de cargol

Una escala de cargol és una escala que es construeix basant-se en un eix vertical, de vegades un pal vertical que serveix d'eix de l'hèlix que conforma la successió d'esglaons. El disseny d'aquestes escales requereix trobar una solució entre l'alçada entre esglaons, l'altura dels nivells a vincular i els angles d'entrada i sortida a l'escala el que determina la quantitat de graons i l'angle de rotació unitari entre aquests. S'utilitzen en llocs on hi ha poc espai per a una escala convencional.

## Tipus

Es poden distingir els següents tipus d'escales:
* Escala de cargol o de caragol. La que té forma espiral seguida i sense descansos.
* Escala de cargol amb ànima. La que té els seus esglaons encaixats per un extrem en un muntant d'escala espiral que no deixa cap buit.
* Escala de cargol de Sant Gil. La que és de pedra construïda de tal manera que els seus esglaons tenen per punt de partida un "arbre", massís o buit, podent ser els graons independents o no.
* Escala de cargol i d'ull. La que sent circular a la seva planta, forma en el seu centre un buit circular mitjançant un mur que li serveix d'ànima i sobre el qual es formen els esglaons.

## Doble escala de cargol d'un sol eix

Al Castell de Chambord hi ha una escala de cargol molt peculiar, atès que són dues escales sobreposades amb els plans dels esglaons paral·lels. Fa una sensació estranya, ja que sembla una sola escala, però els visitants que estan en un pla no arriben a trobar-se mai amb els de l'altre pla.

## Vegeu també

* Pom d'escala
* Barana

## Referències

* ↑ Léxico de arte. Madrid - España: Akal.
* ↑ R.E. Putnam and G.E. Carlson, Architectural and Building Trades Dictionary, Third Edition, American Technical Publishers, Inc., 1974, ISBN 0-8269-0402-5
* ↑ «U.S. Access Board Guide to ADA Standards Chapter 4: Ramps and Curb Ramps». United States Access Board.
* ↑ Diccionari enciclopèdic popular il·lustrat Salvat (1906-1914)
* ↑ James H. Monckton. Moncktons One Plane Method Of Hand Railing and Stair Building, Copyright 1888. John Wiley & Sons, 1891, p. Plate 2, Figure 4.
# Antonio Martorell Trilles

Antonio Martorell Trilles (València, 1845 - 1930) fou un arquitecte valencià.
El 1862, ingressà en l'escola d'arquitectura de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles. Va projectar algunes obres importants de la ciutat de València, combinant el romanticisme eclèctic valencià amb retocs modernistes. Destacà en l'arquitectura funerària i religiosa.
L'any 1906 projectà l'edifici Trénor del carrer de la Pau. En detalls puntuals de disseny de l'obra s'introdueix el modernisme, en un estil que en conjunt és eclèctic. Posteriorment a la mort de l'arquitecte, entre 1936 i 1939, l'edifici Trénor va ser casa de Cultura. Presidia el patronat el poeta Antonio Machado.
Projectà amb Emilio Ferrer Gisbert l'edifici Xapa que està situat en la Gran Via del Marqués del Túria de la ciutat de València i és un dels grans edificis de l'eixample valencià. Va ser construït el 1916.

## Obra

* Edifici Xapa (València).
* Edifici Trénor (València).
* Asil Mare de Déu dels Desemparats (1906/7) (Carcaixent).
Al cementiri de València:
* Mausoleu de José Peris i Valero.
* Mausoleu de la família Montesinos.
* Mausoleu dels marquesos de Colomina (1881).

## Vegeu també

* Vicent Ríos Enrique.

## Referències

* ↑ Universitat de València, Edifici Trenor (1906)
* ↑ Col·legi d'arquitectes de València
* ↑ L'arquitectura funerària d'Antonio Martorell i Trilles al cementiri general de València
* ↑ «Arxiu d'Art Valencià, LXXXV». Arxivat de l'original el 2010-09-19. [Consulta: 13 juny 2016].

## Bibliografia

* Mañas Borrás, Luis: La fundición artística e industrial en la segunda mitad del siglo XIX valenciana. Vicente Ríos Enrique (1842-1900) en Arxiu d'Art Valencià, 2002. ISSN 0211-5808.
* Benito Goerlich D, Navascués Palau, P. L'arquitectura de l'eclecticisme a València: vessants de l'arquitectura valenciana entre 1875 i 1925. Ajuntament de València; 1983 Gen.
* Aldana Fernández, Salvador, La Llotja de València i la Reial Acadèmia de Sant Carles, Arxiu d'Art Valencià, LXXXI, València, 2000, pàg. 68-77.
* VV.AA. (Colomer Sendra, Vicente): Registre d'Arquitectura del Segle XX en la Comunitat Valenciana, ISBN 84-87233-38-4.
# Girínids

Els girínids (Gyrinidae), popularment dits teixidors o sabaters, són una família de coleòpters del subordre Adephaga adaptats a la vida aquàtica, de 3 a 15 mm de longitud, amb unes 1000 espècies descrites, en 25 gèneres, amb una distribució mundial.
Presenten notables adaptacions al seu hàbitat aquàtic: els ulls estan subdividits en dues meitats, una dorsal especialitzada a veure fora de l'aigua, i una ventral per veure dins d'ella, les potes, molt modificades, consten d'un parell anterior llarg i estret usat per capturar les seves preses i un segon i tercer parells reduïts, aplanats i transformats en paletes natatòries.
Formen colònies sobre la superfície de l'aigua, per la qual llisquen a gran velocitat descrivint constants corbes; en cas de perill se submergeixen. Són depredadors i cacen insectes aquàtics o que han caigut a l'aigua. Les larves són també carnívores, viuen dins l'aigua i respiren per traqueobrànquies.

## Referències

* ↑ Lawrence, J. F. & Newton, A. F., Jr. 1995. Families and subfamilies of Coleoptera (with selectes genera, notes, references and data on family-group names). In: Pakaluk y Slipinski (Eds.). Biology, phylogeny and classification of Coleoptera: Papers celebrating the 80th birthday of Roy A. Crowson. Muzeum i Instytut Zoologii PAN, Warszawa. Pp. 779-1006. ISBN 83-85192-34-4
* ↑ «Gyrinidae». catalogueoflife.org. Arxivat de l'original el 2022-03-27. [Consulta: 27 març 2022].
* ↑ «girínids». Gran Enciclopèdia Catalana, 01-11-1987. [Consulta: 27 març 2022].
* ↑ Slipinski S.A., Leschen R.A.B., Lawrence J.F. 2011. Order Coleoptera Linnaeus, 1758. In: Zhang Z.-Q. (ed.) Animal biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa 3148: 203–208, 2011
* ↑ Rawat, Mamta; Dookia, Sumit; Sivaperuman, Chandrakasan. Aquatic Ecosystem: Biodiversity, Ecology and Conservation (en anglès). Springer, 2015-01-28, p. 110. ISBN 978-81-322-2178-4.
# Joan Sangres Serarols

Joan Sangres Serarols (Sabadell, 22 de març de 1908 – Buenos Aires, 16 de febrer de 1979) va ser un polític català.

## Biografia

Polític, regidor a l'Ajuntament de Sabadell per Acció Catalana Republicana (ACR), partit d'esquerra moderada, els seus afiliats provenien de la burgesia o de professions liberals i classes mitjanes. A les eleccions de 1933 va ser la tercera força a l'Ajuntament de Sabadell, tenia la seva seu a la Rambla cantonada amb carrer Lacy.
Regidor de Sanitat i Assistència Social a l'Ajuntament constituït el 17 d'octubre de 1936, juntament amb el conseller d'aquesta àrea, Manuel Farràs Baró, s'encarregaren del Comitè Comarcal d'Ajuda als Refugiats durant la Guerra Civil, creada per l'alcalde Josep Moix el 7 d'octubre de 1936. A finals de 1936 el Comitè anunciava la presència de 541 refugiats sota el seu control i 58 instal·lats a la Granja Escola Camperola situada a la masia de Ca n'Arguelaguet) portada per la CNT-FAI i el mestre membre d'aquesta, Edgardo Ricetti. A l'octubre de 1937 el nombre de refugiats ja superava els mil tres-cents i el desembre de 1938 havien augmentat fins a arribar als 1677 (2). Arrel dels fets de maig de 1937, durant el Ple extraordinari del 22 de maig, va ser un dels regidors juntament amb Sebastià Arderius (ERC), Manuel Farràs (FLS-UGT), Joan Masferrer (Unió de Rabassaires) i Vicenç Santonja (PSUC), que va proposar l'expulsió del consistori del conseller de la CNT-FAI, Bru Lladó, per col·laboració amb la subversió (3), tant Bru Lladó com els membres de la CNT-FAI i del POUM van acabar sent expulsats del consistori.
Va participar en la direcció del Full Oficial, publicació gratuïta que s'encarregava de la propaganda política de les forces del Front Popular a la ciutat durant la Guerra Civil. Oficialment primer es va anomenar Comissariat de Propaganda, primer com a apèndix a les tasques del Comitè Local de Defensa de les Milícies Antifeixistes, després com a organisme vinculat a la UGT i, finalment, com una delegació de la Generalitat de Catalunya anomenada Comissariat de Propaganda del Vallès Occidental. La seu del Full Oficial es trobava a la casa del líder lligaire Ramon Picart que havia fugit de la ciutat per por de repressàlies de les forces d'esquerres.

## Referències

* ↑ Santamaria, Escrit per Antonio. «'Història de Sabadell'. Els refugiats a la Guerra Civil (1936-1939)», 01-10-2017. [Consulta: 18 febrer 2019].
* ↑ Castells, Andreu OUARANTA-DOS ANYS DE DlARlS SABADELLENCS EN CATALA (1897-1938), pàg. 27.
# Ariel Serena Hedges Bowen

Ariel Serena Hedges Bowen (Newark, Nova Jersey, 3 de març de 1863 – 7 de juliol de 1904) fou una escriptora, activista del moviment de la temprança, i professora de música de la Universitat d'Atlanta Clark Afroamericana estatunidenca de finals del segle xix i d'inicis del segle xx. El "Twentieth Century Negro Literature" (1902) va afirmar que "és considerada una de les dones negres millor formades."

## Vida i obra

Ariel Serena Hedges va néixer a Newark, Nova Jersey. El seu pare, Charles Tanques clergue fou un clergue presbiterià que s'havia llicenciat el 1869 a la Universitat de Lincoln, Pennsilvània i havia organitzat diverses esglésies a l'estat de Nova York. La seva mare va representar un del més vell Presbyterian famílies d'aquell estat. El seu avi havia estat un cornetista durant la guerra mexicana i fou Guàrdia d'Honor quan Lafayette visità els Estats Units.
Els seus pares van anar a viure a Pittsburgh abans d'emigrar aBaltimore, on el seu pare fou el pastor de l'església presbiteriana de l'avinguda Madison i després de l'església presbiteriana Grace. El 1885 Hedges es va graduar amb honor en un institut d'Springfield, Massachusetts. En aquesta ciutat, es va examinar per a ser professora. Primer va treballar de professora en una escola d'aquesta ciutat i posteriorment va anar a ensenyar història i anglès a l'Institut de Tuskegee, a Tuskegee, Alabama.
El 1886 Hedges va contraure matrimoni amb J. W. E. Bowen del Seminari Teològic Gammon d'Atlanta, Geòrgia. Ella va esdevenir membre de la Societat Missional de les Dones Estrangeres de l'església episcopal metodista. El 1893 la parella van anar a viure a Atlanta i foren pares de quatre fills.
El 1895 va esdevenir professora de música de la Universitat Clark, on va publicar textos sobre la música i fou cantant i organista. .
Hedges Bowen també va esdevenir una figura notable de la Unió de les dones per la temprança cristiana i va escriure l'obra The Ethics of Reform.
La Ariel Bowen Memorial United Methodist Church d'Atlanta es diu d'aquesta manera en el seu honor.

## Referències

* ↑ Carter, Linda M. «Ariel Serena Hedges Bowen (c.1862-1904) Educator, temperance leader, writer, lecturer». A: Smith. Notable Black American Women. II. Detroit: Gale Research Company, 1996, p. 44–45. OCLC 1036801410.

## Bibliografia

* Twentieth Century Negro Literature or, A Cyclopedia of Thought on the Vital Topics Relating to the American Negro (1902) Editat per Daniel Wallace Culp
* Index to Women of the World from Ancient to Modern Times: Biographies and portraits, By Norma Olin Ireland. Westwood, MA: F.W. Faxon Co., 1970
* In Black and White: a guide to magazine articles, newspaper articles, and books concerning Black individuals and groups. Tercera edició. Editat per Mary Mace Spradling. Detroit: Gale Research, 1980.