OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Djevel (grup musical)

Djevel és una banda de black metal d'Oslo iniciada el 2009.
La banda era inicialment un projecte en solitari per al guitarrista i compositor Trond Ciekals. Però va aconseguir, després de tot, que s'hi unissin altres membres a la banda, entre d'altres, de bandes com Kvelertak, Ljå, Urgehal i Purified in Blood.
El 2011 van publicar l'àlbum de debut Dødssanges amb Aftermath Music, produït per Ruben Willem de Haust. La banda va guanyar el Premi Spellemann 2021 en la categoria de metall amb l'àlbum Tanker som rir natten.

## Membres

* Ciekals (Trond Ciekals) - guitarra, veus
* Kvitrim (Eskil Blix) - baix elèctric, veus
* Faust (Bård Eithun) - bateria
* Mannevond (Lloyd Hektoen) - baix elèctric (membre en viu)
* Nosophoros (Esten Rødsten Sivertsen) - guitarra (membre en viu)

### Antics membres

* Erlend Hjelvik - veus
* Hjort (Anders Mosness - bateria)
* Dirge Rep (Per Håvarstein) - bateria
* Soyd Hektoen - baix elèctric

## Discografia

Totes les publicacions amb Aftermath Music.
* 2011: Dødssanger
* 2012: Besatt av maane og natt (EP)
* 2013: Besatt av maane og natt
* 2015: Saa raa og kald
* 2016: Norske ritualer
* 2018: Blant svarte graner
* 2018: Vettehymner (EP)
* 2019: Ormer til armer, maane til hode
* 2021: Tanker som rir natten
* 2022: Naa skrider natten sort

## Referències

* ↑ «- Black metalen har sklidd helt ut. Nå er det blitt for mye vås.». [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ «Djevelsk utilgjengelig». [Consulta: 19 febrer 2022].
* ↑ «Metal Norge». Arxivat de l'original el 2012-04-03. [Consulta: 6 juliol 2011].
* ↑ «Dette er årets Spellemannpris-nominerte og vinnere». [Consulta: 23 abril 2022].
# Masarac i Vilarnadal

Masarac i Vilarnadal és un municipi de la comarca de l'Alt Empordà. Situat en un terreny pla amb relleus suaus. No supera els 200 metres d'altura. El travessa el riu Anyet. S'hi conreen majoritàriament cereals, vinya i oliveres, i aquesta és la base econòmica del municipi, juntament amb les granges porcines.

## Geografia

* Llista de topònims de Masarac (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Història

A principis del segle XIX Masarac i Vilarnadal eren ens locals independents, però el 1846 Vilarnadal va ser agregat a Masarac, fruit de la política de reducció del número de termes municipals.
Fins al juny de 2024 el municipi es deia simplement Masarac.

## Demografia

| Entitat de població | Habitants (2023) |
| Masarac | 161 |
| Vilarnadal | 130 |
| el Priorat | 8 |
| Font: Idescat ||
| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| 11 | 6 | 12 | 153 | 297 | 538 | 521 | 437 | 399 | 445 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 392 | 350 | 343 | 328 | 293 | 291 | 259 | 257 | 262 | 262 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 247 | 244 | 245 | 239 | 258 | 265 | 278 | 276 | 293 | 284 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 289 | 272 | 288 | 294 | 297 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :

## Llocs d'interès

* Església de Sant Martí de Masarac. Preromànica dels segles viii-ix amb reformes posteriors, especialment al segle xii. Consta d'una nau i un absis trapezoïdal. Només les parets de la nau i l'extrem de l'absis són originals.
* Església de Sant Pere de Vilarnadal.
* Monestir de Santa Maria de l'Om (segles XI-xii).
* Restes del castell de Vilarnadal.
* Serrat de Sant Martí (Masarac).

## Referències

* 1 2 «RESOLUCIÓ PRE/2200/2024, de 14 de juny, per la qual es dona conformitat al canvi de nom del municipi de Masarac, que passa a denominar-se Masarac i Vilarnadal.». [Consulta: 18 agost 2024].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.

## Bibliografia

* El meu país, tots els pobles, viles i ciutats de Catalunya, volum 2 (2005), Barcelona, Edicions 62. ISBN 8429755691

## Enllaços externs

* Lloc web de l'Ajuntament
* Informació de l'Institut d'Estadística de Catalunya
# El Adelantado de Segovia

El Adelantado de Segovia és un diari espanyol editat a la ciutat de Segòvia. Es tracta del degà de la premsa de la província de Segòvia, i és el periòdic més difós d'aquesta província. En 1996 es va convertir en el primer periòdic de Castella i Lleó a disposar d'edició digital en internet. En l'actualitat forma part del grup Promecal.

## Història

L'any 1901 el polític Rufino Cano de Rueda va adquirir la capçalera del setmanari El Adelantado, fundat en 1880, i va continuar publicant el periòdic amb el mateix nom i amb periocidad setmanal fins al mes d'octubre del mateix any, que va passar a ser diari de la tarda. Després d'un intent de fusió en 1902 amb el Diario de Avisos de Segovia, el seu nom es va canviar a l'actual, convertint-se en una publicació de caràcter local per a la ciutat.
El diari, amb Rufino Cano de Rueda com a director-propietari d'aquest, va mantenir durant la Segona República una línia editorial catòlica, conservadora i monàrquica, pròxima a la CEDA. Abans de la Guerra civil van visitar les seves pàgines les signatures de personatges com Antonio Machado, Francisco Ayala o Mariano Quintanilla. I després de la contesa ho farien, entre d'altres, Dionisio Ridruejo, Francisco Otero, Miguel Delibes o Mario Vargas Llosa.
El 4 d'octubre de 2007, Correos y Telégrafos de España va emetre un segell postal corresponent a la sèrie Diaris Centenaris que reprodueix un exemplar del diari. En l'inici del segle xxi, una part majoritària de l'empresa continuava pertanyent a la família fundadora.

## Referències

* ↑ EL ADELANTADO «El Adelantado de Segovia refuerza su liderazgo indiscutible en esta provincia». El Adelantado de Segovia, (20 de maig), 2009. Arxivat de l'original el 8 d'octubre de 2011 [Consulta: 15 gener 2010]. Arxivat 2011-10-08 a Wayback Machine., consulta: 15 de gener de 2010.
* 1 2 3 4 Sociedad Estatal de Correos y Telégrafos, S.A «Diarios centenarios: El Adelantado de Segovia». Álbum d'octubre de 2007, 2005., consulta: 15 de gener de 2010.
* ↑ Casero Ripollés i Et al., 2012, p. 38.
* ↑ Reig, 2011, p. 248.
* 1 2 DE LA FUENTE CONTRERAS, Félix S. Algunas anécdotas, personajes y establecimientos del corazón de Segovia a mediados del siglo XX, 2004, págs. 52-53. ISBN 84-609-3170-6.
* ↑ Checa Godoy, 1989, p. 166.
* ↑ Checa Godoy, 1989, p. 206, 262, 278.

## Bibliografia

* Casero Ripollés, Andreu. La prensa local ante el reto digital. Castellón: Universidad Jaume I, 2012.
* Checa Godoy, Antonio. Prensa y partidos políticos durante la II República. Universidad de Salamanca, 1989. ISBN 9788474815214.
* Reig García, Ramón. Los dueños del periodismo. Barcelona: Gedisa, 2011.
# El Bosco. El jardín de los sueños

El Bosco. El jardín de los sueños és una pel·lícula documental espanyola del 2016 dirigida per José Luis López-Linares del Campo amb guió de Cristina Otero basada en una idea original de Reindert Falkenburg. Ha estat rodat en 4K i està coproduït pel Museu del Prado i López Li Films, patrocinat per la Fundación BBVA amb la col·laboració de Movistar+ i el suport de RTVE. Fou estrenat el 9 de juny de 2016 a més de 70 sales de cinema.

## Argument

En complir-se 500 anys de la mort del pintor de Hieronymus Bosch ens adonem que l'única dada sobre ell que es pot precisar exactament és la de la seva mort. Els autors del documental entrevisten, entre d'altres, a Orhan Pamuk, Ludovico Einaudi, Carmen Iglesias Cano, Nélida Piñón, Miquel Barceló, Max, Albert Boadella, Cees Nooteboom o Renée Fleming sobre el que ha significat per a ells, a nivell personal i artístic, el quatre "El jardí de les delícies". Així s'actualitza la conversa que el pintor va tenir a la cort dels ducs de Nassau quan li fou encarregat el quadre.

## Crítiques

| « | "López Linares va saber com trasplantar-la [l'obra El jardí de les delícies] al cinema amb fluïdesa i intel·ligència. Les reaccions i interpretacions que dispara la pintura deixen entreveure el seu poder de suggestió." | » |
| — Alejandro Lingenti: Diari La Nación |||
| « | "Realitzat a comanda del Museu del Prado per les celebracions del cinquè centenari de la mort de Hieronymus Bosch, el film aconsegueix ser didàctic, sense angoixar amb anàlisis erudites. | » |
| — Diego Brodersen: Diari Pàgina 12 |||
| « | "Surreal, plena d'invenció, fora de tota regla, la pel·lícula resulta tan captivadora com misteriosa. (...) Puntuació: ★★★★ (sobre 5)" | » |
| — Leonardo D'Espósito: Revista Noticias |||
| « | "És impecable, didàctic, a estones una cosa pedant o inspirat, encara que preval al final la humilitat per a abordar aquest moment de l'art que ho desborda tot, que lleva l'alè i perdura molt més que el petit instant dels sentits." | » |
| — Ascanio Cavallo: Diari El Mercurio |||

## Premis

Fou guardonada al premi al millor documental a les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2016. Fou nominada al Goya a la millor pel·lícula documental i als Premis Cinematogràfics José María Forqué en la mateixa categoria.

## Referències

* ↑ 'El Bosco. El jardín de los sueños', un documental que nos desvela sus misterios, rtve.es, 6 de juny de 2016
* ↑ El Bosco, jardín de los sueños: el arte de expandir los sentidos, La Nación, 7 de setembre de 2017
* ↑ Cómo contagiar la emoción de un cuadro, Página 12, 10 de setembre de 2017
* ↑ El Bosco-El jardín de los sueños, Noticias, 6 de setembre de 2018
* ↑ Europa Press «Tarde para la ira triunfa en las Medallas del Círculo de Escritores Cinematográficos con cinco premios». La Vanguardia. Europa Press [Barcelona], 30-01-2017 [Consulta: 25 febrer 2018].
* ↑ El Bosco, el jardín de los sueños al web dels Goya
* ↑ Nominado a los Premios Goya el documental ‘El Bosco. El jardín de los sueños', patrocinado en exclusiva por la Fundación BBVA, fbbva.es

## Enllaços externs

* El Bosco. El jardín de los sueños a YouTube
# El brindis (pel·lícula de 2007)

El brindis és una pel·lícula mexicà-xilena de l'any 2007, dirigida per Shai Agosin en la que és la seva opera prima, i protagonitzada per Francisco Melo, Ana Serradilla i Pepe Soriano. Fou rodada a Viña del Mar i Santiago de Xile i fou produïda per Goliat Films.

## Sinopsi

La pel·lícula relata la història d'Emília, una fotògrafa mexicana que viatja a Xile a veure al seu pare a qui no ha vist en molt de temps. En aquest viatge coneix a la seva família, que la rep amb hipocresia. Intentant obtenir l'afecte d'Emília, el seu pare li fa conèixer David, qui viu una crisi i li fa passar major confusió en la seva cerca.

## Repartiment

* Ana Serradilla és Emilia.
* Pepe Soriano és Isidoro .
* Francisco Melo és David.

## Festivals

La pel·lícula va ser presentada en diversos festivals de cinema al voltant del món. Fou estrenada en la 19a edició del Festival Internacional de Cinema de Viña del Mar com a fora de concurs. Fou premiada en el Tulipes dels Estats Units com a Millor pel·lícula i al Festival Llatí de San Diego, pel Premi del Públic. A més va ser presentada, entre d'altres, a les seccions oficials de la XIV Mostra de Cinema Llatinoamericà de Lleida i del Festival de Cinema Iberoamericà de Huelva.

## Referències

* ↑ Comienza a rodarse “El brindis”, opera prima de Shai Agosin, latamcinema.com, 20 de febrer de 2007
* ↑ «Sinopsis de El Brindis en Prodigy/MSN Entretenimiento». Arxivat de l'original el 6 de juliol de 2009. [Consulta: 6 abril 2009].
* ↑ Shai Agosín: "Realizar 'El brindis' fue como escribir un libro", emol.com, 22 d'octubre de 2007
* ↑ La Mostra estrenarà la l'estat espanyol la pel·lícula "Tropa de élite" (Brasil), guanyadora de l'Os d'Or de la Berlinale Arxivat 2021-01-09 a Wayback Machine., paeria.es, 1 d'abril de 2008
* ↑ Participará cinta "El Brindis" en Festival de Cine de Huelva, La Vanguardia de Mèxico, 2 de novembre de 2007
* ↑ El chileno Agosín cuenta una historia universal en "El brindis", su debut, Público, 20 de novembre de 2007

## Enllaços externs

* El brindis a YouTube
# Elisabeth Vergés Costa

Elisabeth Vergés Costa (Barcelona, 4 de gener de 1939 - Barcelona, 25 de setembre de 2019) fou una pionera en l'escalada i l'alpinisme de Catalunya, i una de les primeres alpinistes catalanes a fer expedicions fora d'Europa.

## Trajectòria esportiva

La seva trajectòria esportiva està plena de nombroses escalades durant els anys seixanta, i moltes van passar a la història per ser les primeres ascensions que feia una dona, com ara les de la Peña Sola d'Agüero i el cim del Puro dels Mallos de Riglos. A Catalunya, va escalar Montserrat, el Cadí, la Riba, Oliana i Vall d'Ordesa, però Vergés va ser també de les primeres escaladores que van participar en expedicions fora d'Europa, com ara a Ahaggar (Algèria), Kenya, Groenlàndia i els Andes del Perú. Ha estat vinculada al Club Muntanyenc Barcelonès i al Centre Excursionista de Catalunya. Vergés va formar cordada habitual amb Josep Manuel Anglada i Nieto, Jordi Pons Sanginés, Joan Cerdà o Francesc Guillamon Nieto. A més, l'any 1961 va formar part de la primera cordada íntegrament femenina que va pujar al Cavall Bernat juntament amb l'espeleòloga barcelonina Alícia Masriera González.

## Obra

És autora d'una biografia sobre Josep Manuel Anglada, amb qui va estar casada i va fer expedicions durant una seixantena d'anys.
Va ser protagonista del documental Encordades, conjuntament amb Carme Romeu Pecci, Mònica Verge Folia, Esther Sabadell Simó i Helena Alemán Sobrino, entre d'altres, i on diferents generacions d'alpinistes i muntanyenques expliquen les seves vivències amb la seva passió per pujar muntanyes, i on es reflexiona sobre el paper femení en aquest esport.

## Alpinisme i escalada
### Expedicions

* Expedició Ahaggar (1967)
* Expedició monts de Kenya (1971)
* Expedició Groenlandia a la Península d'Alfred Wegener (1973, 1976)
* Expedició Andes del Perú (1980)

### Ascensions

* Primera ascensió femenina a Peña Sola
* Primera ascensió femenina a Mallos de Agüero
* Primera ascensió femenina el Puro, als Mallos de Riglos (Osca).

## Referències

* ↑ «Elisabeth Vergés Costa». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ NacióMuntanya. «Mor Elisabeth Vergés, pionera de l'escalada a Catalunya | NacióMuntanya». [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ «Mor Elisabeth Vergés, pionera de l'escalada a Catalunya Va fer escalades que van passar a la història per ser les primeres ascensions d'una dona». Diari ARA, 26-09-2019 [Consulta: 26 setembre 2019].
* ↑ Vergés, Elisabeth. ANGLADA. Desnivel, 2002. ISBN 9788495760449.
* ↑ «Encordades: “Las mujeres lo han tenido difícil en la montaña”» (en castellà), 07-06-2011. [Consulta: 29 setembre 2019].
# Enchilada

L'enchilada és un plat de Mèxic, elaborat a base de tortilla de blat de moro o blat, pot ser farcit d'una gran varietat d'ingredients, com pollastre, gall dindi, o carn entre d'altres, i aquesta coberta d'una àmplia varietat de salses de xili (salses picants). És un plat bastant colorit i preat pels mexicans, així com en els Estats Units, on la influència mexicana es fa sentir. El més comú, és que les tortillas siguin prefregides lleument amb oli vegetal abans d'omplir-les amb l'ingredient principal (carn o formatge), enrotllades en forma de taco o simplement doblegades per la meitat i submergides en la salsa picant.

## Varietats

Hi ha varietats que són passades al forn per a gratinar el formatge que se'ls afegeix sobre, o bé fer fondre el que tenen dins. Encara que el procés en si varia significativament de regió a regió, en general hi ha aquesta constant: tortilla fregides lleument, farcides d'un ingredient principal i submergides en la salsa picant. Els ingredients opcionals són els que s'afegeixen damunt de tant substancial preparació. Poden ser rodanxes de ceba, formatge Cotija empolvorat, crema de llet o fulls d'enciam o coriandre.
Entre les enchiladas més comunes hi ha:
* Enchiladas verdes: preparades amb una salsa basada en tomàquets verds cuits.
* Enchiladas vermelles: la base de la seva salsa pot ser el jitomate o xilis secs (chile guajillo) que li donin el color vermell.
* Enchiladas suïsses: preparades amb una salsa verda a base de crema de llet i cobertes de formatge gratinat, en comptes del formatge fresc més usual en altres tipus d'enchiladas.
* Enchiladas de mole: cobertes de mole pueblano i ocasionalment amanides amb sèsam. També anomenades enmoladas
* Enchiladas de fesol: cobertes amb fesols. També anomenades enfrijoladas
* Enchiladas de chilorio: són de carn de porc.
* Enchiladas potosinas: fetes amb truites petites, farcides de mató o puré de fesols i picant
* Enchiladas Mexicanes: Preparades amb salsa verda, crema i salsa vermella, el nom essent un homenatge als colors de la bandera de Mèxic
* Enchiladas nord: la base de la salsa és tomàquet i xili chipotle, amb formatge gratinat i generalment farcides de pollastre o patata
* Enchiladas del sol: és una varietat en la qual la tortilla no es fregeix, i es passa per una salsa vermella picant i espessa i després es posa una mica a la graella, s'omple de patata amb formatge de recuit i crema; al gust són més aviat seques.
* Encremadas: tenen qualsevol tipus de farciment i es banyen amb salsa de crema.
* Esclafats amb tomata tampiqueña: tortilla petita feta a mà, banyada en salsa de tomàquet amb formatge de recuit damunt, aquestes generalment acompanyen la carn a la tampiqueña.
* Enchiladas dolces: originàries de Colima tenen un gust dolç, ja que s'afegeix al mole piloncillo i panses.

## Vegeu també

* gastronomia asteca
* Taco
* Antojito
* Burrito
* Pico de gallo
* Quesadilla mexicana

## Enllaços externs

* Receptes de enchiladas
* # Enchilada Receptes de enchiladas guatemalenques Arxivat 2011-08-13 a Wayback Machine.
# Ethel Afamado

Ethel Afamado (Montevideo, 25 d'abril de 1940) és una compositora, escriptora, poetessa, guitarrista i cantant de música popular uruguaiana.

## Biografia

Ethel Afamado s'ha format musicalment amb estudis de violí, fagot, cant, guitarra i composició. També ha fet cursos de teatre amb Juan Carlos Carrasco i Jorge Triador.
Particularment interessada en les cançons tradicionals sefardites, ha recopilat material i realitzat nombrosos recitals difonent aquestes antigues cançons. Ha creat música per a uns cent poemes d'autors uruguaians i hispanoamericans, realitzant nombrosos recitals en cant amb acompanyament de guitarra.
També ha compost cançons per a obres de teatre, entre elles, de Cervantes, Florencio Sánchez, Federico García Lorca, etc.
Entre 1987 i 1997 va presentar amb la seva germana Gladys Afamado el recital Cançó i imatge com a solista. Ha presentat entre d'altres, els recitals Dones, les seves veus, en la meva veu, Camins de la paraula, i Cançons per a sentir. Va realitzar actuacions a la banda de l'actriu Maruja Santullo titulades Cant i poesía, i amb la poeta Lourdes Peruchena Dones, les seves veus, la nostra veu.
El 1993 va participar de la casset Àgape, del poeta Jorge Arbeleche amb tres dels seus poemes amb música. El 1997 va tornar a formar part d'Àgape, aquest cop editat en disc. Es van posar música als poemes i van ser recitats per una gran quantitat d'artistes uruguaians, entre els quals es trobaven: Andrés Stagnaro, Dahd Sfeir, Estela Medina, Antonio Larreta, Juan Alberto Sobrino, Jorge Bolani, Gonzalo Ruiz, Enrique Rodríguez Viera, Washington Carrasco i Cristina Fernández.

## Premis i reconeixements

Per les seves activitats literàries, Ethel Afamado va rebre diversos premis.
* El 2001, per invitació de la Cambra de Representants, va formar part de l'event d'honor a Juana de Ibarbourou, en el Palau Legislatiu.
* Gran Premi Nacional el 2002 per La volqueta.

## Referències

* ↑ «Ágape - Poemas de Jorge Arbeleche (1997), Música» (en castellà). Radiografías de la Música, 2012. Arxivat de l'original el 2014-03-07. [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «A 72 años de su proclamación como Juana de América. Homenaje a Juana de Ibarbourou». La Red 21, 12-08-2001.
* ↑ «Puesta teatral sobre creaciones de Juana» (en castellà). Últimas Noticias, 01-06-2009. Arxivat de l'original el 2016-03-05 [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ «Inventario. Revista» (en castellà). El País [Uruguai], 25-04-2003. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 8 abril 2020].

## Bibliografia

* Campodónico, Miguel Ángel. Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya (en castellà). Librería Linardi y Risso, 2003, p. 14.
# Euskal Herriaren Alde

Euskal Herriaren Alde (A favor d'Euskal Herria, en basc) és una candidatura francesa d'ideologia abertzale formada per les eleccions al Parlament Europeu de 2009 en la circumscripció Sud-oest (Aquitània, Llenguadoc-Rosselló, Migdia-Pirineus). És la candidatura promoguda per l'entorn de Batasuna. El cap de llista fou Ixabel Etxeberria, regidora d'Urruña i membre d'Udalbiltza.
Amb motiu del procés obert per tractar d'anul·lar la candidatura d'Iniciativa Internacionalista, Batasuna va declarar que les seves intencions inicials havien estat les de presentar, sota el nom Euskal Herriaren Alde, una mateixa candidatura a França i a Espanya, sobiranista i d'esquerres. No obstant això, va constatar que només havia estat possible fer-ho a França, acusant a la resta de forces independentistes a Espanya (la resta de forces polítiques cridades a participar en aquest projecte) d'haver-ho impedit en haver anteposat els seus propis interessos partidistes. Euskal Herriaren Alde va rebre el suport, entre d'altres, de Mirentxu Laco, cap de llista de la candidatura de l'esquerra abertzale a França, Herritarren Zerrenda, a les anteriors eleccions europees.
Euskal Herriaren Alde va obtenir 5.639 vots al departament de Pirineus Atlàntics (2,70% en aquest departament), i 161 més a la resta de la circumscripció Sud-oest, cosa que no li va permetre obtenir cap escó.

## Referències

* 1 2 La izquierda abertzale recuerda su apuesta por Euskal Herriaren Alde Arxivat 2011-11-19 a Wayback Machine., Gara, 15 de maig de 2009.
* ↑ (francès) "Nous n'avons pas de nouvelle du procés contre Udalbiltza et cela rend les choses plus difficiles", entrevista a Ixabel Etxeberria.
* ↑ (francès) Resultats provisionals de les eleccions al Parlament Europeu de 2009 a França (Pirineus Atlàntics) Arxivat 2009-06-11 a Wayback Machine..
* ↑ (francès) Resultats provisionals de les eleccions al Parlament Europeu de 2009 a França (circumscripció Sud-Oest) Arxivat 2009-06-10 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* (francès) (basc) Web de la candidatura Euskal Herriaren Alde Arxivat 2009-05-31 a Wayback Machine.
* (francès) Euskal Herriaren Alde, une liste de la gauche abertzale aux élections européennes Arxivat 2009-05-09 a Wayback Machine., EiTB, 18 d'abril de 2009.