OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Riudavets i Monjó

Josep Maria Riudavets i Monjó (Maó, 1840 - Madrid, 1902) va ser un dibuixant i il·lustrador menorquí.

## Biografia

Nascut a la localitat menorquina de Maó el 21 de març de 1840, a l'edat de setze anys, el 20 de gener de 1856, va ingressar a l'Armada. Des d'aquesta data va prestar serveis com a delineant i constructor de cartes a la Direcció d'Hidrografia. Des de molt jove va realitzar il·lustracions per a publicacions periòdiques com La Ilustración Española y Americana i a la Ilustración Nacional, entre d'altres.
També va il·lustrar obres de les cases editorials Montaner i Simón de Barcelona i Saturnino Calleja de Madrid, a més de col·laborar amb Sol y Sombra. Entre els llibres pels quals va realitzar il·lustracions es troben uns Poemas de Alfredo Tenysson. Per uns treballs presentats en una exposició celebrada a Chicago el Govern espanyol li hauria concedit el títol honorari de tinent de navili de primera classe. Va morir el 13 de febrer de 1902 a Madrid.
Va ser autor de Tratado de dibujo topográfico, pel qual li va ser concedida una creu d'Isabel la Catòlica, Lecciones de dibujo topográfico (estudis progressius, dibuixats i litografiats per ell), Plano del río Guadiana, Plano de la rada y puerto de Malamaui, Costa occidental de la Paragua, Plano del puert ode Punta de Galle, i uns altres. Els seus dibuixos, carbons i aquarel·les, han figurat recentment en els comerços dels senyors Bosch i Hernández, representant ¡Desemparada! Recuerdos de Escoriaza, La tarde, Recuerdo de Vergara (aquarel·la adquirida per la infanta Isabel), Esperando la barca (ribes de l'Henares), Un rincón de la huerta de Alicante, Primavera (país de ventall) i quatre cuadritos inspirats en poesies d'Heine.

## Referències

* 1 2 La Redacción «D. José Riudavets y Monjó». Sol y Sombra [Madrid], 264, 20-02-1902. ISSN: 9968-5728.
* ↑ Zarandona, 2016, p. 138.
* ↑ «Riudavets y Monjo (José María)». A: Enciclopedia vniversal ilvstrada evropeo-americana. 51. Espasa- Calpe, 1926, p. 870.
* ↑ Ossorio y Bernard, 1883-1884, p. 582-583.

## Bibliografia

* Ossorio y Bernard, Manuel. «Riudavets (D. José María)». A: Galería biográfica de artistas españoles del siglo XIX. Madrid: Imprenta de Moreno y Rojas, 1883-1884.
* Zarandona, Juan Miguel. «The Reception of Alfred Lord Tennyson in Spain: Difficulties and Achievements». A: Leonee Ormond (ed.). The Reception of Alfred Tennyson in Europe. Bloomsbury Publishing, 2016, p. 125-174. ISBN 978-1-4411-1419-8.

## Enllaços externs

* José Riudavets y Monjó en la Biblioteca Virtual del Ministerio de Defensa
# José Antich i Valero

José Antich i Valero (la Seu d'Urgell, 23 de juny de 1955) és un periodista català, germà del filòsof Xavier Antich.

## Biografia

Fill d'un llibreter de la Seu d'Urgell, va començar la seva carrera professional a l'agència EFE, el 1977. L'any següent forma part de l'equip fundacional del diari El Periódico de Catalunya com a cronista polític. El 1982 s'incorpora a l'equip fundacional de l'edició catalana d'El País.
El 1994 passa a La Vanguardia com a redactor en cap de l'àrea política del diari. Del 1998 al 2000 assumeix la coordinació de l'àrea política del diari. En substitució de Joan Tàpia, el 21 de març de 2000 va ser nomenat director de La Vanguardia, càrrec que va ocupar fins al desembre de 2013. Durant la seva direcció, es començà a publicar l'edició en català del diari.
El 2015 va deixar de formar part de La Vanguardia i va anunciar la creació d'un diari digital anomenat El Nacional. Ha col·laborat en tertúlies de diversos programes, com El matí de Catalunya Ràdio. És autor del llibre El virrei, sobre la figura de Jordi Pujol, President de la Generalitat de Catalunya.
Forma part del Patronat del CIDOB a títol personal.

## Obra publicada

* 1994. El virrei: Jordi Pujol

## Premis i reconeixements

Ha rebut el VIII Fundació Independent de Periodisme Camilo José Cela i el premi Gaudí-Gresol a la notorietat i l'excel·lència, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «José Antich i Valero». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 «José Antich, un especialista en periodismo político que renovó La Vanguardia». La Vanguardia, 12-12-2013 [Consulta: 12 abril 2014].
* ↑ «Qui som». ElNacional.cat. El Nacional. [Consulta: 28 octubre 2015].
* ↑ «'La Vanguardia' anuncia oficialment que Màrius Carol serà el nou director en substitució de José Antich». Ara, 12-12-2013.
* ↑ Masó, Sara «Dia a dia». Capçalera, 163, 3-2014, p. 94.
* ↑ «Sílvia Cóppulo presentarà a Catalunya Ràdio 'La vida', un espai divers i obert a la participació». Ara, 27-08-2015 [Consulta: 7 setembre 2015].
* ↑ «El Patronat del CIDOB nomena l'historiador Antoni Segura president de la institució». Directe.cat, 12-01-2017. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2017 [Consulta: 28 octubre 2017].
# Madrid Club de Futbol Femení

El Madrid Club de Futbol Femení (nom oficial, Madrid Club de Fútbol Femenino) és un club de futbol femení de Madrid, fundat el 2010. Actualment milita a la Primera Divisió.
Va ser fundat el 2010 per Alfredo Ulloa, que va optar per un uniforme blanc en homenatge al Reial Madrid, encara que no hi ha cap connexió amb el club madrileny. Hi va haver rumors d'absorció per part del Reial Madrid, però tot van estar especulacions no resoltes.
El 2013, després de tres temporades en categories regionals, el club fa el seu debut a la Segona Divisió. Quatre anys més tard, el club aconsegueix pujar a Primera Divisió, on juga per primer cop la temporada 2017-18 aconseguint la desena plaça. Fins aleshores l'equip jugava al Polideportivo Luis Aragonés, però des de la temporada 2017-18 juga a l'estadi José Luis de la Hoz-Matapiñonera a San Sebastián de los Reyes.
La temporada 2020-21 fa la seva millor temporada millorant els seus registres amb una 7a posició a la lliga i arribant a les semifinals de la Copa de la Reina.
El setembre de 2022 el club arriba a acord amb el Club de Fútbol Fuenlabrada per a aliar-se sense perdre la seva identitat. Així, utilitzaran les instal·lacions del club i uniran pedrera.

## Referències

* ↑ «Madrid Club de Futbol Femení». ésAdir. [Consulta: 13 febrer 2025].
* ↑ «El Madrid de fútbol femenino juega en el Luis Aragonés» (en castellà). ELMUNDO.
* ↑ «¿Dónde está el Real Madrid?» (en castellà). Mundo Deportivo, 25-09-2015. [Consulta: 28 juny 2018].
* ↑ «El Madrid Femenino tiene nuevo estadio» (en castellà). MadridCFF.com. [Consulta: 28 juny 2018].
* ↑ «El Madrid CFF y el CF Fuenlabrada se alían para formar un nuevo proyecto de fútbol femenino» (en castellà). Europa press, 16-09-2022. [Consulta: 2 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Madrid Club de Futbol Femení - Lloc web oficial
* Madrid Club de Fútbol Femenino a LaLiga.es
# Kerio

El riu Kerio és un riu de Kenya a la província de Rift Valley. És un dels rius més llargs del país. S'origina a prop de l'equador. Passa pel llac Turkana, i les muntanyes Tugen entre d'altres.
Flueix cap al nord a través de la vall de Kerio entre les muntanyes de Tugen i l'escarpament d'Elgeyo. L'escarpa d'Elgeyo s'eleva a més de 1.830 metres per sobre de la vall de Kerio en alguns llocs. El Kerio continua cap al nord, sovint a través de valls profundes i estretes, per entrar al llac Turkana en un delta just al sud del delta format pels rius Turkwel i Lokichar. El Kerio i el Turkwel aporten el 98% de l'aigua del riu que flueix al llac Turkana al territori de Kenya, el qual només representa el 2% de l'entrada total del riu. En els seus cursos baixos, aquests dos rius són estacionals.
Es donen condicions òptimes per a l'agricultura de regadiu al llarg dels rius Turkwel i Kerio. Els plans de reg de Lotubai i Morulem es troben al Kerio. Els principals conreus són el blat de moro i el sorgo, que representen el 80% dels conreus de regadiu, així com gramínies verdes, fesols, plàtans, mangos, taronges i guaiabes.

## Referències

* ↑ Coughenour, Michael B.; Ellis, James E. «Landscape and Climatic Control of Woody Vegetation in a Dry Tropical Ecosystem: Turkana District, Kenya». Journal of Biogeography, 20, 4, 1993, pàg. 383–398. DOI: 10.2307/2845587. ISSN: 0305-0270.
* ↑ Fitzpatrick, Mary; Parkinson, Tom; Ray, Nick. East Africa (en anglès). Lonely Planet, 2006, p. 430. ISBN 978-1-74104-286-3.
* 1 2 Hughes, R. H.. A Directory of African Wetlands (en anglès). IUCN, 1992, p. 192. ISBN 978-2-88032-949-5.
* ↑ Moran, Emilio F. The Ecosystem Approach in Anthropology: From Concept to Practice (en anglès). University of Michigan Press, 1990, p. 407. ISBN 978-0-472-08102-8.
* ↑ Watson, D. J.. Livelihood Diversification Opportunities for Pastoralists in Turkana, Kenya (en anglès). ILRI (aka ILCA and ILRAD), 2008, p. 16. ISBN 978-92-9146-210-0.
# Kiko Loureiro

Kiko Loureiro (Rio de Janeiro, 16 de juny de 1972) nom artistic de Pedro Henrique 'Kiko' Loureiro és un guitarrista brasiler, que fou integrant de bandes Legalize, Kentucky i A Chave, entre d'altres. El seu estil en la banda Angra es basa en el metal progressiu i power metal.
Loureiro començà estudiant música i tocant guitarra acústica als 11 anys. Inspirat en artistes com Eddie Van Halen, Jimmy Page, Jimi Hendrix, i Randy Rhoads, es canvià a la guitarra elèctrica als 13 anys i als 16 estava en dues bandes, "Legalize" i "A Chave" i tocava en els clubs nocturns en Sao Paulo. Als 19 anys es va unir a la banda de power metal Angra.
És conegut per la seua gran habilitat per a tocar la guitarra, apareixent en les columnes de revistes com Cover Guitarra, Guitar & Bass, and Young Guitar.
A més dels seus assoliments de la rock/metal, Loureiro també ha tocat la guitarra en diverses cançons de l'eurobeat en col·laboració amb Dave Rodgers, incloent “Fevernova”, "Ring of Fire" i "The Road is on Fire". Loureiro participà en la gira de l'ex-cantant de Nightwish Tarja Turunen.

## Discografia
### Angra

* Reaching Horizons (Demo Tape, 1992)
* Angels Cry (àlbum, 1993)
* Evil Warning (senzill, 1994)
* Holy Land (àlbum, 1996)
* Freedom Call (EP, 1996)
* Holy Live (EP, 1997)
* Unplugged Live (àlbum, 1997
* Lisbon (senzill, 1998)
* Fireworks (àlbum, 1998)
* Rainy Nights (senzill, 1998)
* Acid Rain (Demo Single, 2001)
* Rebirth (àlbum, 2001)
* Rebirth World Tour - Live In São Paulo (àlbum-DVD, 2001)
* Hunters and Prey (EP, 2002)
* Wishing Well (senzill, 2004)
* Temple Of Shadows (àlbum, 2004)
* Course Of Nature (senzill, 2006)
* Aurora Consurgens (àlbum, 2006)

### Solista

* No Gravity (Àlbum, 2005)
* Universo Inverso (Àlbum, 2006)
* Fullblast (Àlbum, 2009)

### Col·laboracions

* Zoom - Challenge
* Planeta Zoom
* NIG - Evolution
* Sto Angelo - Punch
* Guitar&Bass Nº 55
* Rock Sessions
* Guilherme Arantes
* Zuzo Moussawer - Express
* Edu Mello - Suzy Girl
* Manifesto - Nepal
* Kavla - Dream of Reality
* Blezqi Zatsaz - The Tide Turns
* My Winter Storm - Tarja Turunen
* Forgotten Tme - Tribuzy
* Execution -Tribuzy
* The eyes of the moon- Andres Alvarez

## Àlbums i Artistes Favorits

* Black Sabbath - Live Evil
* Yngwie Malmsteen - Rising Force
* David Lee Roth - Eat'em And Smile
* Edu Lobo i Tom Jobim - Edu & Tom
* Van Halen - Tots els Discos
* Miles Davis - Tots els Discos
* George Lynch - Tots els Discos
* Queen - Tots els Discos
* Beatles - Tots els Discos
* Caetano Veloso - Tots els Discos

## Referències

* ↑ www.jduartedesign.com, Joao Duarte-J. Duarte Design-. «Biography». Arxivat de l'original el 2016-06-22. [Consulta: 13 febrer 2022].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2016-03-04.

## Enllaços externs

* Siti Oficial de Angra (anglès)
* Siti Oficial de Tagima (portuguès)
# L'Arc de Berà

L'Arc de Berà és una empresa distribuïdora de llibres fundada a Barcelona el 1971 per Jordi Úbeda i Bauló, Josep Espar i Ticó, Josep Maria López i Llaví i Joaquim Ensesa, amb objectiu de facilitar la distribució del llibre en català arreu dels Països Catalans, no solament a les grans ciutats, sinó en tots aquells pobles, grans o petits, on hi hagués algun llibreter disposat a col·laborar en les tasques de reconstrucció cultural. D'antuvi obriren delegacions a València, Girona, Lleida, Reus i Tarragona, i les van estendre a Mallorca. Els darrers anys de la seva existència s'encarregaven de la venda de llibres a l'engròs, mentre que les vendes al detall les encarregaven a la llibreria Ona.
El 1997 va rebre la Creu de Sant Jordi pel seu treball en la distribució del llibre en català.
El dia 13 de setembre de 2010 es va fer públic que posava punt final a la seva activitat, comunicant que tancava a les gairebé 140 editorials amb què treballava: aproximadament el 25% del sector editorial català. L'emblemàtica llibreria Ona, a Gran Via de les Corts Catalanes, propietat de l'empresa, també es veia afectada pel tancament. Es calcula que la distribuïdora devia 1,5 milions d'euros a les editorials, entre les quals es troben Angle, Cossetània Edicions, Bromera, Barcino, l'Abadia de Montserrat, entre d'altres. Segons l'empresa, la caiguda es va produir, en part, a causa de la pèrdua de clients forts com Planeta, Edicions 62 i Columna, així com per la caiguda de les vendes els últims mesos.

## Referències

* ↑ «El tancament d'Arc de Berà afecta el 25% del sector editorial català». Vilaweb, 16-09-2010. Arxivat de l'original el 18 de setembre 2010. [Consulta: 17 setembre 2010].
* ↑ «Tanca L'Arc de Berà, una de les distribuïdores històriques del llibre en català». La Malla, 16-09-2010. [Consulta: 17 setembre 2010].

## Enllaços externs

* L'Arc de Berà Arxivat 2010-11-27 a Wayback Machine.
# La Figuera (Tagamanent)

La Figuera és una masia de Tagamanent (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era una masia essencialment ramadera, ja que la planta baixa era destinada a contenir el bestiar, deixant les altres dependències per ser habitades. Té teulada a doble vessant d'inclinació no gaire pronunciada. A la façana s'obren finestres emmarcades pel carreus de pedra tosca, i porta d'arc de mig punt adovellada. L'edifici consta de planta baixa, pisos i golfes. En un dels angles de la casa hi ha una torreta adossada de secció circular, que neix del segon pis. Al davant hi ha una era de batre petita empedrada de lloses.

## Història

Can Figuera fou utilitzada com hostal, on es van aplegar figures de la intel·lectualitat catalana com ara el poeta Joan Maragall, els mestres Lluís Millet i Amadeu Vives, fundadors de l'Orfeó Català, l'arquitecte i escriptor Josep Pijoan i el pintor Santiago Rusiñol, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «La Figuera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# La Ilustración Republicana Federal

La Ilustración Republicana Federal va ser una revista editada a la ciutat espanyola de Madrid entre 1871 i 1872, durant el Sexenni Democràtic.
De periodicitat setmanal i ideologia republicana, el seu director va ser Enrique Rodríguez-Solís. En les seves pàgines es va enaltir a la Comuna de París i la seva capçalera contenia una al·legoria de la República. En ella van col·laborar autors com Francesc Pi i Margall, Emilio Castelar, Fernando Garrido, Estanislau Figueras, Francisco Flores García, Carolina Pérez, o Matilde Cherner, entre d'altres. Galdós, en el seu episodi nacional Amadeo I, obra de caràcter literari, deixa recollit que la revista hauria tingut la seva redacció a la plaça de la Cebada, a més de senyalar entre els seus redactors a Roque Barcia Martí, Robert Robert i Ramón de Cala y Barea.

## Referències

* ↑ Reg, 2001, p. 253.
* ↑ Elorza, 1996, p. 283-302.
* 1 2 Riego, 2001, p. 253.
* 1 2 Orobon, 2004, p. 155.
* ↑ Fuentes, 2002, p. 20.
* ↑ Sanfeliu, 2010, p. 92.
* ↑ Espigado Tocino, 2012, p. 42.
* ↑ Paz Sánchez, 2008.

## Bibliografia

* Elorza, Antonio. «"La Ilustración Republicana Federal" (1871-1872). Los temas de la mentalidad republicana». A: La prensa ilustrada en España : las "Ilustraciones" 1850-1920, 1996, p. 283-302. ISBN 2-905397-94-2.
* Espigado Tocino, Gloria. «Los caminos de la emancipación feminista en el siglo XIX: Andalucía y España». A: María Dolores Ramos Palomo (coord.). Andaluzas en la historia: reflexiones sobre política, trabajo y acción colectiva. Centro de Estudios Andaluces, 2012, p. 25-56. ISBN 978-84-949635-1-0.
* Fuentes, Juan Francisco «Iconografía de la idea de España en la segunda mitad del siglo XIX». Cercles: revista d'història cultural. UB, 5, 2002, p. 8-25. ISSN: 1699-7468.
* Orobon, Marie-Angèle «Años 1870 y 1871 en Francia y en España: a vueltas con el pueblo». Historia Contemporánea. UPV, 28, 2004, p. 147-156. ISSN: 1130-2402.
* Paz Sánchez, Manuel de «La gran decepción de José Martí. Sobre su vinculación a la masonería en España, 1871-1874». Debates, 2008. DOI: 10.4000/nuevomundo.30883. ISSN: 1626-0252.
* Riego, Bernardo. La construcción social de la realidad a través de la fotografía y el grabado informativo en la España del siglo XIX. Ed. Universidad de Cantabria, 2001. ISBN 848102287X, 9788481022872.
* Sanfeliu, Luz. Reformulando las imágenes del poder en torno a la domesticidad. La educación formal e informal como base de la ciudadanía femenina. Alicante: Centro de Estudios sobre la Mujer, diciembre de 2010, p. 83-105.

## Enllaços externs

* La Ilustración Republicana Federal a l'Hemeroteca Digital de la Biblioteca Nacional d'Espanya.
* La Ilustración Republicana Federal a memoriademadrid.
* La Ilustración Republicana Federal a l'Hemeroteca Nacional Digital de Mèxic
* La Ilustración Republicana Federal a CCBAE (MECD).
# Linha Azul (Metro de Lisboa)

Mapa Linha Azul :
La Linha Azul, també anomenada Linha da Gaivota (en català, línia blava i línia de la gavina), és una de les quatres línies de ferrocarril metropolità del Metro de Lisboa, Portugal. Té uns 13 quilòmetres de longitud i 17 estacions. És l'única línia del Metro de Lisboa totalment subterrània, sense cap viaducte.

## Història

Fou inaugurada el 1959 entre les estacions de Sete Rios (actualment anomenada Jardim Zoológico) i Restauradores. Entre 1963 i 1972 la línia va ser successivament perllongada des dels Restauradores fins a Alvalade, passant, entre d'altres, per les estacions del Rossio, Alameda i Areeiro. El 1988 va ser perllongada des de Sete Rios fins a l'estació Colégio Militar/Luz i el 1993 des d'Alvalade fins al Campo Grande. El 1995 es va concloure la seva desconnexió de l'actual Línia Groga amb la construcció de l'intercanviador del Marquês de Pombal (antigament Rotunda), fent-se així en una de les dues primeres línies independents de la xarxa. L'any 1997 la línia va arribar a la Pontinha i, un any més tard es va inaugurar l'intercanviador de la Baixa-Chiado, permetent l'eliminació del tros Restauradores - Rossio i la creació de l'actual Línia Verda. El 2004 es va fer en la primera línia a sortir dels límits de la ciutat, ajuntant la Pontinha a l'estació d'Amadora Este. El 2007 va ser perllongada des de Baixa-Chiado fins a Santa Apolónia, passant per l'estació del Terreiro do Paço.

## Projectes i expansions

Està actualment en construcció la connexió entre Amadora Este i Reboleira.

## Referències

* ↑ «Empreendimento Reboleira». Arxivat de l'original el 2012-07-07. [Consulta: 27 febrer 2012].
# Gnathonemus barbatus

Gnathonemus barbatus és una espècie de peix africà del gènere Gnathonemus en la família Mormyridae. És nativa d'Angola i està present en diverses conques hidrogràfiques d'Àfrica, com el riu Kasai i la conca del Congo.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Campylomormyrus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 158 mm.

## Estat de conservació

D'acord amb la UICN presenta «Dades insuficients (DD)».

## Referències

* 1 2 Gosse, 1984, p. 63-122.
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Poll, 1967, p. 381.
* ↑ Moelants, T. (2010). "Gnathonemus barbatus." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 14 abril 2023]

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Poll, Max. Contribution à la Faune Ichthyologique de l'Angola. Publicações Culturais (PDF) (en anglès). Lisboa: Companhia de Diamantes de Angola, 1967 [Consulta: 10 octubre 2015].
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.
# Gnathonemus echidnorhynchus

Gnathonemus echidnorhynchus és una espècie de peix africà del gènere Gnathonemus en la família Mormyridae. És nativa de la República Democràtica del Congo i està present en diverses conques hidrogràfiques d'Àfrica, com la conca central del riu Congo i probablement al Pool Malebo.

## Morfologia

D'acord amb la seva morfologia, es pot agrupar dins del grup de «peixos elefant», junt amb el Campylomormyrus i el Mormyrus, que posseeixen una extensió particularment prominent en la boca i per això popularment se'ls anomena «peixos de nas d'elefant»; aquesta extensió usualment consisteix en un allargament carnós flexible unit a la mandíbula inferior i que està equipada amb sensors de tacte i probablement de gust.
Pot aconseguir una grandària aproximada de 110 mm.

## Estat de conservació

Respecte a l'estat de conservació es pot indicar que d'acord amb la UICN aquesta espècie es pot catalogar en la categoria de «risc mínim (LC o LR/lc)»

## Referències

* 1 2 Gosse, 1984, p. 63-122.
* ↑ Suyehiro, 1942, p. 1-305.
* ↑ Poll, 1967, p. 381.
* ↑ Pellegrin, 1924, p. 1-8.
* ↑ Moelants, T. (2010). "Gnathonemus echidnorhynchus." 2010 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2010. [Consulta: 26 abril 2023]

## Bibliografia

* Gosse, J.P.. Mormyridae (en anglés). Thys van den Audenaerde (eds.), 1984.
* Pellegrin, Jacques. Description de Mormyridés nouveaux. Récoltés au Congo Belge par le Dr. Schouteden (PDF) (en francès), 1924 [Consulta: 10 octubre 2015].
* Poll, Max. Contribution à la Faune Ichthyologique de l'Angola. Publicações Culturais (PDF) (en anglès). Lisboa: Companhia de Diamantes de Angola, 1967 [Consulta: 10 octubre 2015].
* Suyehiro, Y. A study on the digestive system and feeding habits of fish (en anglès). 1. Japanese Journal of Zoology, 1942.