OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 4 Non Blondes

4 Non Blondes va ser una banda nord-americana de rock alternatiu, formada el 1989 i dissolta el 1995.
4 Non Blondes és conegut fonamentalment pel seu reeixit single de 1993 "What's Up?". Un any després, DJ Miko va fer una versió dance de la cançó que va ser un èxit en la ràdio i en discoteques.
El 1995, 4 Non Blondes va participar amb la cançó "Misty Mountain Hop" en el treball Encomium, un àlbum de tribut a Led Zeppelin.
Linda Perry, la seva líder i cantant, va abandonar el grup el 1995, i, poc després, el grup es va dissoldre després de gravar però abans de publicar el seu segon àlbum. L'any següent, Linda encetà una carrera en solitari, i ha produït cançons en àlbums de Pink, Christina Aguilera i James Blunt.

## Membres

* Linda Perry -- Cantant
* Christa Hillhouse -- Baix
* Shaune Hall -- Guitarra (1989-1992)
* Roger Rocha—Guitarra (1992-1995)
* Wanda Day -- Bateria (1989-1992)
* Dawn Richardson—Bateria (1992-1995)

## Discografia
### Àlbums

* Bigger, Better, Faster, More! (1992)
* Dear Mr. President (Live in Italy) (1993)

### Singles

* "Dear Mr. President" (1992)
* "What's Up?" (1993) #1 Alemanya, #1 Països Baixos, #2 Austràlia, #2 Israel, #2 Regne Unit
* "Spaceman" (1993) #28 Alemanya, #53 Regne Unit
* "Mary's House" Wayne's World 2 Soundtrack (1993)
* "Dear Mr. President" [rellançament] (1994)
* "Superfly" (1994)
* "Bless The Beasts and Children" (1994)
* "Misty Mountain Hop" (1995)

## Referències

* ↑ Morrissey, Alanis. The Great Rock Discography (en anglès). Edimburg: Mojo Books, 2000, p. 355. ISBN 1841950173.
* ↑ Larkin, Collin. Encyclopedia of Popular Music (en anglès). 4. Oxford: Oxford University Press, 2006. DOI 10.1093/acref/9780195313734.001.0001. ISBN 978-0-19-531373-4.
* ↑ Kaufman, Gil. «‘There Was No Overnight Success': An Oral History of Third Eye Blind’s Self-Titled Debut» (en anglès americà). Billboard.com, 06-04-2017. [Consulta: 12 agost 2023].
* ↑ Bono, Chastity «Linda Perry: The lesbian singer of 4 Non Blondes goes solo with a bold and honest album». The Advocate, 15-09-1995, pàg. 37-40.
* ↑ «Linda Perry Biography, Songs, & Albums» (en anglès). Allmusic, 2023. [Consulta: 12 agost 2023].
# Marcos Ruiz i Velasco

Marcos Ruiz Velasco (Molins de Rei, 13 d'octubre de 1996) és un esportista català del Club Halterofilia Molins de Rei, que competeix com aixecador a halterofília, on ha arribat a ser olímpic.

## Trajectòria

Ruiz aconsegueix importants èxits en categories júnior com un bronze al Campionat d'Europa júnior al 2015 i al 2016 plata al Campionat del Món en arrancada i triple campió d'Europa júnior.
Participa als Jocs Olímpics d'estiu de Tòquio 2020, disputats l'any 2021, ocupant el vuité lloc a la categoria de +109 kg, aconseguint així el diploma olímpic.
L'any 2022 aconsegueix una plata històrica al Campionat del Món celebrat a Colòmbia, a la categoria de 102 kg, el qual ha estat el millor resultat estatal aconseguit mai per un esportista d'aquesta disciplina. Aquell mateix any també guanyà la medalla de bronze al Campionat Europeu d'Halterofiíia, a la categoria de 102 kg, així com la medalla d'or en arrancada i de plata en dos temps de la categoria 102 kg als Jocs del Mediterrani celebrats a Orà.

## Referències

* ↑ «Marcos Ruiz, un levantador de éxitos que no se pone límites» (en castellà), 08-11-2017. [Consulta: 15 abril 2024].
* ↑ webfeh. «MARCOS RUIZ, OCTAVO EN +109 KG Y DIPLOMA OLÍMPICO.» (en castellà), 04-08-2021. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «Marcos Ruiz hace historia en halterofilia: primera plata mundial para España en categoría de -102 kilos» (en castellà), 14-12-2022. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «La vuelta a los orígenes de Marcos Ruiz» (en castellà), 25-01-2023. [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «Seis medallas más para España en Orán» (en castellà), 04-07-2022. [Consulta: 15 abril 2024].
# Miscel·lània Cerverina

Miscel·lània Cerverina (MC), de nom complet amb títol i subtítol "Miscel·lània Cerverina: Història, economia i cultura de la Segarra", és una revista científica editada pel Centre Comarcal de Cultura de Cervera, creada el 1983 amb una periodicitat anual.
La revista, de caràcter científic i de l'àmbit de les ciències socials i humanes, és editada pel Centre Comarcal de Cultura, entre 1984 i 1988, i pel Centre Municipal de Cultura de Cervera, des de 1991. Des de l'any 1999, amb el número 13, porta el subtítol Història, economia i cultura de la Segarra. La revista té fonamentalment una periodicitat anual, malgrat que ha estat ausent en algunes ocasions, especialment en l'espai temporal entre els anys 2013 i 2018. El seu objectiu és promoure i difondre la investigació sobre història, economia i cultura de l'àmbit territorial de la Segarra. Es tracta d'una revista pluricientífica que busca divulgar i reunir els estudis elaborats sobre la comarca de la Segarra, relacionats en l'àmbit de la història, la geografia, els costums i les tradicions, a més d'altres. Hi col·laboren principalment estudiosos i investigadors de les terres cerverines i de la província de Lleida en general, entre els quals destaquen, entre d'altres, Josep Maria Llobet i Portella, Montserrat Garrabou, Antoni Bach i Riu, Ramon Miró i Baldrich, Dolors Montagut i Albert Turull i Rubinat. El primer director de la revista fou Albert Llona i Porreda i el director actual n'és Max Turull i Rubinat.

## Referències

* 1 2 Jané Checa, Òscar «Miscel·lània Cerverina». Diccionari d'historiografia catalana. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «Datos de la revista: Miscel·lania Cerverina». DICE. Difusión y Calidad Editorial de las Revistas Españolas de Humanidades y Ciencias Sociales y Jurídicas. Arxivat de l'original el 17 de juliol 2013. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ Carreras i Aubets, Anna «El Museu de Cervera recupera la revista ‘Miscel·lània Cerverina’». Bonart, 21-03-2019. ISSN: 1885-4389 [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «El Museu de Cervera recupera la revista ‘Miscel·lània Cerverina’». Paeria de Cervera. [Consulta: 1r maig 2019].
* ↑ «Miscel·lània cerverina». Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO). [Consulta: 1r maig 2019].
# Bodo Müller

Bodo Müller (Żagań, 10 d'octubre de 1924 - Heidelberg, 23 d'octubre de 2013) fou un romanista i hispanista alemany.

## Vida i obra

Müller es va doctorar a la Universitat d'Erlangen el 1955 amb una tesi dirigida per Heinrich Kuen sobre morfologia verbal en occità (Die Herkunft der Endung -i in der 1. Pers. Sing. Präs. Ind. des provenzalischen Vollverbs). La tesi d'habilitació, també a Erlangen, fou sobre Góngora: Góngoras Metaphorik. Versuch einer Typologie (Wiesbaden 1963). De 1965 a 1992 fou catedràtic de Filologia Romànica a la Universitat de Heidelberg.
La seva tasca com a hispanista és sobretot notable pel projecte de Diccionario del español medieval, un diccionari que reuniria tot el lèxic de l'espanyol des del segle X fins al XV. El projecte va ser finançat per la Deutsche Forschungsgemeinschaft i l'Acadèmia de Ciències de Heidelberg. A la mort de Müller només se n'havien publicat dos volums (un total de 26 fascicles).
Müller també és conegut pel manual Das Französische der Gegenwart. Varietäten, Strukturen, Tendenzen (Heidelberg 1975); traduït al francès: Le français d'aujourd'hui (París 1985).

## Publicacions

* Diccionario del español medieval Heidelberg: Carl Winter Universitätsverlag, 1994- (1. A-Ademas; 2. Ademas-Albañal; 3. Albañal-Almohatac)

## Referències

* ↑ Vegeu les informacions en els enllaços externs (en alemany i espanyol)

## Bibliografia

* Historia del léxico español. Enfoques y aplicaciones. Homenaje a Bodo Müller, ed. Jens Lüdtke i Christian Schmitt, Madrid/Frankfurt 2004
* Cosmos léxico. Contribuciones a la lexicología y a la lexicografía hispánicas. [Conferencia Internacional sobre la Lexicografía y Lexicología Románica, Paderborn, 22 - 24 de Octubre 2004. "Homenaje a Bodo Müller"], ed. Rafael Arnold i Jutta Langenbacher-Liebgott, Frankfurt am Main 2006

## Enllaços externs

* Notícia necrològica, amb una foto (en alemany)
* Pàgina web del Diccionario del español medieval Arxivat 2017-04-20 a Wayback Machine. (en alemany i espanyol; no actualitzat a 2017)
* Noticia a El País (2 de gener de 2005)
# Casa Senyorial de Cirsti

La Casa Senyorial de Cirsti (en letó: Cirstu muižas pils) és una mansió a la regió històrica de Vidzeme, al Municipi de Vecpiebalga del nord de Letònia.
Va ser construïda l'any 1886 emprant maó vermell i en estil neogòtic. Té una torre de tres pisos amb planta exagonal exempta de l'edifici principal. La seva restauració va començar l'any 2000.

## Referències

* 1 2 «Cirsti Manor» (en letó). Latvijas Piļu un Muižu asociācija. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 4 d emaig 2015].

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Seient perillós

En la llegenda artúrica, el seient perillós és un seient vacant a la Taula Rodona que Merlí ha reservat pel cavaller que serà digne d'assolir l'èxit en la recerca del Sant Greal. En canvi, tot aquell qui s'hi asseurà sense ser prou pur, serà empassat cap a les profunditats de la terra.
En les narracions primerenques, el seient i el Greal eren un afer relacionat amb Perceval; se'n parla, per exemple, en el Didot Perceval, de Robert de Boron, on és aquest heroi el qui ocupa el seient a la cort d'Artús a Carduel. Amb la Vulgata artúrica, però, l'afer es va anar transferint cap un nou heroi: Galaaz, fill de Lancelot. Al Morte Darthur de Thomas Malory, en una descripció basada en la Queste del Sant Graal, Galaaz arriba a Camelot el dia de Pentecosta 454 anys després de la mort de Jesús, i s'asseu al seient sense adonar-se'n però sense conseqüències fatals, el que el designa com a probable trobador del Greal. El seient també té protagonisme en els Idil·lis del rei, obra d'Alfred Tennyson.
Segons certs estudiosos, el motiu del seient perillós es pot seguir fins a la mitologia gal·lesa, còrnica i bretona, d'on deriva la major part de la llegenda artúrica. Segons aquesta teoria, el seient perillós era una versió mig recordada d'un ritual celta que té un paral·lelisme amb al ritual irlandès de Lia Fáil (la pedra del destí).

## Referències

* ↑ Malory T., Morte Darthur, The Globe Edition, Macmillan and Co., London 1868, Book XI, p.326: "he shall be born that shall sit there in that siege perilous, and he shall win the Sangreal." Facsimile by Google Books
* ↑ The Adventures of Perceval, Chapter 1: THE FEAST AT PENTECOST (anglès)
* ↑ Norris, Ralph C. Malory's Library: The Sources of the Morte Darthur (D.S. Brewer, 2008), p. 114.
* ↑ Tennyson, A., Idylls of the King, 1856: "And Merlin called it 'The Siege perilous'"(forgottenbooks.org 2007 edition at Google Books)
* ↑ R.S. Loomis. Celtic Myth and Arthurian Romance (Academy Chicago Publishers; revised ed. 1997).

## Enllaços externs

* «Seient perillós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Manuel Menchón Romero

Manuel Menchón Romero (Màlaga, 26 de gener de 1977) és un director de cinema i guionista espanyol. La seva obra abasta el documental i el cinema de ficció.

## Biografia

Les seves primeres experiències en l'audiovisual són el sector del corporatiu, que poc després deixen pas al cinema publicitari, compaginat amb el videoclip i el gènere documental, per a Metges del Món, Candidatura Olímpica de Madrid, AENA, Universal Music Spain, entre d'altres.
En 2008 produeix i dirigeix el seu primer llargmetratge documental, Malta Radio. Aquesta pel·lícula està centrada en el drama dels refugiats que tracten de travessar la Mediterrània a la recerca d'un futur a Europa. Compta amb la col·laboració en la banda sonora de figures com Manu Chao, Coti o el raper Zénit.
En 2016 estrena en cinemes el seu primer llargmetratge de ficció La isla del viento de la qual h'és director i guionista. Hi aborda per primera vegada al cinema la figura de Miguel de Unamuno. La pel·lícula és protagonitzada per José Luis Gómez i Víctor Clavijo. La isla del viento es va estrenar en el 30è Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata (categoria A) en la secció oficial a competició. El 2020 va estrenar a la Seminci el documental Palabras para un fin del mundo on qüestiona la versió oficial sobre la mort de Miguel de Unamuno.

## Filmografia

| Any | Pel·lícula | Mode |
| 2009 | Malta Radio | Director i guionista |
| 2015 | La isla del viento | Director i guionista |
| 2020 | Palabras para un fin del mundo | Director i guionista |

## Referències

* ↑ El documental 'Malta radio', sobre el rescate de una patera, se estrena mañana simultáneamente en cines e Internet, Europa Press, 16 de juliol de 2009
* ↑ Manuel Menchón: "El biopic es un género sin interés cinematográfico", El Cultural, 18 de novembre de 2016
* ↑ Manuel Menchón: “Franco creó su propio impuesto revolucionario para la extorsión, como ETA”, La Vanguardia, 12 de novembre de 2020
* ↑ Manuel Menchón: "El discurso del 12 de octubre le costó la vida a Unamuno", RTVE, 25 d'octubre de 2020
# Ca l'Ànima

Ca l'Ànima és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de tres cossos perpendiculars a la façana amb planta baixa i dos pisos. Al darrere hi ha un cos que fa funció de celler. Aquest té una sola planta amb una alçada de sostre considerable.
La coberta és a dues vessants amb carener paral·lel a la façana. Totes les obertures són de pedra i el portal és d'arc de mig punt amb tretze dovelles. Al davant del portal principal hi ha un safareig i un plafó de rajoles amb les imatges de Sant Joan i Sant Miquel i a sota una llegenda on diu que la font fou construïda a mitges entre Joan Antoni Andreu i Miquel Torner, ciutadans de Mataró, el 1765.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Ànima». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Lluís Omedes Sistach

Lluís Omedes Sistach (català: Lluís Omedes i Sistachs) (Barcelona, 24 d'agost de 1897 - Barcelona, 8 de gener de 1970) fou un remer català que va competir durant la dècada de 1920.
Membre del Reial Club Marítim de Barcelona, el 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà dues proves del programa de rem, els quatre i vuit amb timoner. En ambdues quedà eliminat en sèries. Guanyà deu Campionats d'Espanya durant la dècada de 1920. Posteriorment, es dedicà a entrenar i fou director tècnic de la Federació Espanyola de Rem (1967-70).

## Referències

* ↑ «Luis Omedes Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ Lluís Omedes Sistach a enciclopedia.cat
# Can Bova de Sant Jaume

Can Bova de Sant Jaume és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de pagès de planta baixa i pis, feta en dos fases molt diferenciades. La part de tramuntana, a tocar del camí, es compon de dos cossos de reduïdes dimensions amb un pis, amb frontó lateral.
En aquest espai, que és el més antic, s'hi troba la cuina i el forn de pa. L'entrada es feia antigament per una porta al davant del safareig, on avui hi ha una finestra.
A la part de ponent hi ha un cos de planta baixa destinat a celler. Caietà Carreras feu fer importants obres de reforma i ampliació en la masia el 1866, afegint un cos de grans dimensions a la banda de migdia, amb pis, que actualment serveix d'entrada a la masia.

## Referències

* 1 2 3 «Can Bova de Sant Jaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Josep Pastor Catalán

Josep Pastor Catalán (Alacant, 14 de febrer de 1906 - valor desconegut) va ser un boxejador valencià que va competir durant la dècada de 1920. El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la categoria del pes gall, del programa de boxa. Quedà eliminat en els vuitens de final.

## Referències

* ↑ «José Pastor Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 26 juny 2018].
# Martín Marculeta Barbería

Martín Marculeta Barbería (Sant Sebastià, 24 de setembre de 1907 - Sant Sebastià, 19 de novembre de 1984) fou un futbolista basc dels anys 1920 i 1930 i posteriorment entrenador.

## Trajectòria

Era conegut amb el sobrenom del forner d'Amara. De jove fou fitxat per la Reial Societat, on jugà durant una dècada fins al 1934 un total de 229 partits en els quals marcà 39 gols. Assolí tres campionats de Guipúscoa i el 1928 disputà la triple final del Campionat d'Espanya enfront del FC Barcelona, en la qual finalment es proclamà campió el Barça. Aquest mateix any participà en els Jocs Olímpics d'Amsterdam. El 1929 debutà amb la Reial Societat a primera divisió, competició en la qual durant sis temporades disputà 106 partits i marcà 4 gols.
L'any 1934, després de disputar la Copa del Món d'Itàlia, fou fitxat per l'Atlètic de Madrid, que tot just havia ascendit a primera divisió. Al club madrileny jugà dues temporades. Durant la Guerra Civil tornà a la Reial Societat, amb la qual disputà diversos partits amistosos. Amb la selecció espanyola disputà 15 partits i marcà un gol entre 1928 i 1935.
Un cop retirat fou entrenador, dirigint a la Reial Societat, Real Sporting de Gijón i Real Unión de Irún, entre d'altres.

## Palmarès
### Reial Societat

* Campionat de Guipúscoa de futbol:
** 1927, 1929, 1933

## Referències

* 1 2 «Martín Marculeta». rincondelforero, 19-02-2009.
* ↑ «Martín Marculeta Barbería, futbolista». El País, 21-11-1984.
* 1 2 «El mejor medio ala de los años 30». Mundo Deportivo, 13-11-2004.
* 1 2 «El mejor medio ala de los años 30». Mundo Deportivo, 13-11-2004.

## Enllaços externs

* Perfil a footballdatabase
* Perfil a bdfutbol
Martín Marculeta Barbería amb la selecció espanyola - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Jocs Olímpics d'estiu 1928
1 Izaguirre •
2 Jáuregui •
3 Errasti •
4 Quincoces •
5 Vallana •
6 Zaldúa •
7 Arizcorreta •
8 Gamborena •
9 González •
10 Labarta •
11 Legarreta •
12 Marculeta •
13 Regueiro •
14 Villaverde •
15 Bienzobas •
16 Cholín •
17 Kiriki •
18 Mariscal •
19 Bilbao •
20 Sagarzazu •
21 Yermo •
Entrenador: Berraondo
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1934
1 Bosch •
2 Campanal •
3 Chacho •
4 Cilaurren •
5 Ciriaco •
6 Fede •
7 Gorostiza •
8 Hilario •
9 Iraragorri •
10 Lafuente •
11 Lángara •
12 Lecue •
13 Marculeta •
14 Marín •
15 Muguerza •
16 Nogués •
17 Quincoces •
18 Regueiro •
19 Solé •
20 Ventolrà •
21 Zabalo •
22 Zamora •
Seleccionador: García Salazar :
# Mas Casanoves (Argentona)

El Mas Casanoves és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb dos cossos perpendiculars a façana i un de paral·lel al darrere, de planta baixa, pis i golfes, amb teulada a dues vessants i carener perpendicular a la façana.
La façana té un portal d'arc de mig punt de pedra amb nou dovelles i tres finestres de pedra.
L'entrada conserva la porta antiga i dos portals de pedra d'accés al celler i a la cuina. Aquesta, conserva la gran llar de foc, un cendrer de ceràmica incrustat a la paret, el forn i el rentamans.
El celler conserva una premsa de cargol i un hipogeu en bon estat. A la banda de ponent té adossada una casa del segle xix amb façana basilical i porxada a migdia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Casanoves». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Joan Garriga i Massó

Joan Garriga i Massó (Barcelona, 1871 - 29 de març de 1956) fou un advocat i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Té una important avinguda dedicat a la ciutat de la Seu d'Urgell on residí durant anys. El nom de l'avinguda és Avinguda de Joan Garriga i Massó.

## Biografia

Era fill de Jaume Farriga i Miquel advocat i de Felissa Massó i Verdaguer (1841-1911) natural de Blanes. Es llicencià en dret i col·laborà a La Veu de Catalunya i a Revista Jurídica de Catalunya, però es dedicà a gestionar les terres de la seva família a Sant Feliu de Llobregat. Així fou dirigent de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre i directiu de la Cambra Oficial de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona.
El 1892 va ingressar a la Unió Catalanista, i fou un dels delegats que va acordar les Bases de Manresa. Poc després ingressà a la Lliga Regionalista, però el 1902 l'abandonà per a ingressar al Partido Democrático Español de José Canalejas, amb el que fou elegit diputat per la Seu d'Urgell a les eleccions generals espanyoles de 1905. El 1906, però, abandonà el partit i a les eleccions generals espanyoles de 1907 fou elegit diputat com a independent dins les llistes de la Solidaritat Catalana. Posteriorment tornà a la Lliga Regionalista, amb la que fou escollit novament diputat per la Seu a les eleccions de 1910 i per Barcelona a les de 1914. Amb l'esclat de la Primera Guerra Mundial, es posicionà a favor de França. De 1920 a 1923 fou senador. Després deixà la política i exercí com a membre de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País, entitat que presidí entre 1921 i 1922, i de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya.

## Obres

* Contribució a l'estudi de l'actual conflicte agrari de Catalunya (1933)

## Referències

* ↑ «esquela». La Vanguardia, 06-04-1956, pàg. 18.
* ↑ «esquela de: Felissa Massó i Verdaguer». El Poble català: Any 08, Núm. 2146, 20-01-1911, pàg. 1.
* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, p. 48. ISBN 9788415720010.

## Enllaços externs

* «Joan Garriga i Massó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Molí d'en Gual

El Molí d'en Gual és una obra d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El molí d'en Gual està situat a la carretera del Cros, molt a prop del mas Gual, avui conegut com a can Vives. No en tenim cap referència directa d'època medieval, en què s'anomenava molí de Baix.
Tenim constatada la seva existènncia a partir d'un escrit del 1527 on el batlle general dona facultat a Joan de Costavella per construir un nou molí entre el seu molí i el d'en Gual. Aquest fet evidencia clarament que en aquell moment havia d'existir ja un molí de baix, que posteriorment se'l coneixerà amb el nom de molí d'en Gual, per ser propietat d'aquest mas.

## Referències

* 1 2 «Molí d'en Gual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Molí de Can Misserprats

El Molí de Can Misserprats és una obra d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un edifici de pedra amb teulada a dues vessants. Baixos i dues plantes. Al costat hi ha una construcció afegida amb portal rodó dovellat.
Aquest tipus d'edificis eren indispensables, en una reunió de masies, a fi de facilitar el consum de la part més indispensable dels aliments. L'edifici del molí sempre tenia l'habitatge del moliner i la seva família.

## Referències

* 1 2 «Molí de Can Misserprats». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].