OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Medalla del Retorn del Districte del Memel

La medalla commemorativa del retorn de Memel (alemany: Medaille zur Erinnerung an die Heimkehr des Memellandes; 22. März 1939) va ser una condecoració de l'Alemanya nazi concedida durant el període d'entreguerres, l'última d'una sèrie de medalles de l'ocupació.

## Descripció

Alemanya es va annexionar la regió de Klaipėda (Territori de Memel) a Lituània el 22 de març de 1939 després d'un ultimàtum. El 23 de març, les tropes de l'exèrcit alemany van ocupar la ciutat i el districte. Aquesta zona de Prússia Oriental, amb 160.000 habitants, havia estat cedida a Lituània després de la Primera Guerra Mundial. Per commemorar l'ocupació, es va autoritzar la "Medalla de Memel" l'1 de maig de 1939. Es va atorgar fins al 31 de desembre. 1940. En total es van atorgar 31.322 medalles.
L'ús de premis de l'època nazi va ser prohibit el 1945. La Medalla de Memel no estava entre els guardons reautoritzats per a l'ús oficial per la República Federal d'Alemanya el 1957.

## Disseny

La medalla va ser dissenyada pel professor Richard Klein. Mentre que l'anvers era el mateix que les dues medalles d'ocupació anteriors, al revers havia la inscripció ZUR ERINNERUNG AN DIE HEIMKEHR DES MEMELLANDES 22. MÄRZ 1939 (Per commemorar el retorn del districte de Memel. 22 de març de 1939), envoltat d'una corona de fulles de roure. El premi es va lliurar a tot el personal militar, polític i civil que havia participat en l'entrada a Memel el 22 de març de 1939, i als nazis locals que havien treballat per la unió amb Alemanya.
La medalla va ser encunyada en bronze i portada sobre la butxaca esquerra de la guerrera suspesa d'una cinta blanca amb una franja verda al mig i dues franges vermelles a cada costat, els colors històrics de la Lituània Menor.

## Vegeu també

* Medalla de l'Anschluss
* Medalla dels Sudets

## Referències

* ↑ Angolia, 1987, p. 64.
* 1 2 3 Angolia, 1987, p. 66.
* ↑ German Federal regulation, 1996, p. 583–593, Anlage 13: List of authorized awards.
* ↑ Littlejohn i Dodkins, 1968, p. 50.

## Bibliografia

* Angolia, John. For Führer and Fatherland: Military Awards of the Third Reich. R. James Bender Publishing, 1987. ISBN 0912138149.
* Littlejohn, David; Dodkins, Colonel C. M.. Orders, Decorations, Medals and Badges of the Third Reich. R. James Bender Publishing, California, 1968. ISBN 978-0854200801.
* German Federal regulation. Dienstvorschriften Nr. 14/97. Bezug: Anzugordnung für die Soldaten der Bundeswehr. ZDv 37/10 (en alemany), 1996.
# Abdul Rahim Hatef

Abdul Rahim Hatef (Kandahar, 7 de juliol de 1926 - Alphen aan den Rijn, 19 de agost de 2013) fou un polític afganès. Va exercir com a vicepresident durant els últims anys de la República Democràtica de l'Afganistan i va ser president provisional de l'Afganistan durant dues setmanes a l'abril de 1992, després de l'enderrocament del president Mohammad Najibullah i fins a la caiguda de Kabul.

## Biografia

D'origen paixtu, Abdul Rahim Hatef era fill d'un famós líder religiós. Es va graduar a l'escola secundària "Habibi" a Kabul (1945) i al departament de literatura de la Universitat de Kabul (1949).
El 1953 va ser nomenat cap de departament de publicitat i publicació del sistema de gestió d'obres de reg de Helmand. Però el mateix any va deixar l'administració pública, involucrant-se en activitats públiques i comercials.
El 1965 va ser elegit al parlament. Durant una de les sessions, un diputat va intentar colpejar amb un micròfon el diputat Babrak Karmal, i Hatef s'hi va interposar, per la qual cosa va rebre el cop.
Va participar en la Loya Jirga (assemblea) de 1977, organitzada pel règim de Mohammed Daud per a l'adopció d'una nova constitució.
Va col·laborar activament amb el règim del Partit Democràtic Popular de l'Afganistan (PDPA) durant els governs de Karmal i Najibullah. Des de 1981 va ser membre de la direcció del Front Nacional Patriòtic, una organització creada per iniciativa del PDPA per agrupar els simpatitzants no-marxistes, més tard anomenat Front Nacional. En el període 1985-1990 va ser President del Consell Central del Front Nacional. Entre 1986 i 1987 va ser membre del Presidium del Consell Revolucionari. Va ser crític amb l'actuació del PDPA.
El gener de 1987 es va convertir en president de la Comissió de Reconciliació Nacional, organisme creat per posar fi a la Guerra Civil Afganesa. El 1989 es va convertir en vicepresident del Consell Suprem de Defensa de la Pàtria.
Amb la renúncia de Najibullah davant l'avenç mujahidí, es va convertir en president interí de l'Afganistan. El 28 d'abril de 1992 va participar en la transferència de poder als mujahidins. Després d'ella, va partir a l'exili als Països Baixos.

## Referències

* ↑ «http://larawbar.net/37662.html», 21-08-2013. [Consulta: 22 agost 2013].
# Helen Dunbar

Helen Dunbar (Filadèlfia (Pennsilvània), 10 d’octubre de 1863 – Los Angeles (Califòrnia) 28 d’agost de 1933) va ser una actriu de teatre i cinema mut estatunidenca.

## Biografia

Katheryn Burke Lackey (nom real de l’actriu) va néixer a Filadèlfia el 1863. Inicià la seva carrera teatral als 16 anys en una operata còmica. Després romangué durant set anys dins de la companyia Weber & Fields Stock Company a Nova York. Més endavant també va treballar amb les companyies de Charles Dillingham i de la Boston Opera Company. Inicià la seva carrera cinematogràfica el 1912 amb “The Hospital Baby” de l’ Essanay Film Manufacturing Company. Posteriorment passà a estar contractada per la Metro i més tard per la Famous Players-Lasky. La seva darrera pel·lícula fou "Stranded in Paris" (1926). Es retirà després d’haver participat en més de 150 pel·lícules i morí d’una afecció cardíaca derivada d’una nefritis i artritis a Los Angeles als 69 anys.

## Filmografia parcial

* Dear Old Girl (1913)
* One Wonderful Night (1914)
* The Ambition of the Baron (1915)
* Graustark (1915)
* The Second in Command (1915)
* The Silent Voice (1915)
* Man and His Soul (1916)
* A Corner in Cotton (1916)
* A Million A Minute (1916)
* A Virginia Romance (1916)
* Molly Entangled (1917)
* The Shuttle (1918)
* Blindfolded (1918)
* Cyclone Higgins, D.D. (1918)
* Maid o' the Storm (1918)
* Inside the Lines (1918)
* Hitting the High Spots (1918)
* The Squaw Man (1918)
* Jane Goes A-Wooing (1919)
* All Wrong (1919)
* Venus in the East (1919)
* The Winning Girl (1919)
* Common Clay (1919)
* Josselyn's Wife (1919)
* Fires of Faith (1919)
* Men, Women, and Money (1919)
* Fighting Through (1919)
* God's Outlaw (1919)
* Young Mrs. Winthrop (1920)
* The City of Masks (1920)
* You Never Can Tell (1920)
* Behold My Wife! (1920)
* The Furnace (1920)
* Sham (1921)
* Sacred and Profane Love (1921)
* The Great Moment (1921)
* Her Winning Way (1921)
* The Law and the Woman (1922)
* The Man of Courage (1922)
* The World's Champion (1922)
* Beyond the Rocks (1922)
* The Impossible Mrs. Bellew (1922)
* Thirty Days (1922)
* The Cheat (1923)
* Hollywood (1923)
* The Call of the Canyon (1923)
* Three Weeks (1924)
* The Fighting Coward (1924)
* Changing Husbands (1924)
* New Lives for Old (1925)
* She Wolves (1925)
* Siege (1925)
* His Majesty, Bunker Bean (1925)
* Compromise (1925)
* Lady Windermere's Fan (1925)
* Rose of the World (1925)
* The Reckless Sex (1925)
* His Jazz Bride (1926)
* The Beautiful Cheat (1926)
* The Man Upstairs (1926)
* Fine Manners (1926)
* Meet the Prince (1926)
* Stranded in Paris (1926)

## Referències

* 1 2 3 Wilson, Scott. Resting Places: The Burial Sites of More Than 14,000 Famous Persons, 3d ed. (en anglès). McFarland, 2016-08-19, p. 212. ISBN 978-1-4766-2599-7.
* 1 2 3 «Dunbar, Helen». Motion Picture News, 21 d’octubre 1916, pàg. 95.
* ↑ «Helen Dunbar» (en anglès americà). Internet Movie Database IMDb. [Consulta: 11 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Filmografia de Helen Dunbar al catàleg de l'American Film Institute
# Ateneu de Cultura Social

L'Ateneu de Cultura Social va ser una entitat creada a Sant Adrià de Besòs el 1932 impulsada des de sectors llibertaris. Mantindria la seva activitat fins al 1939 i destaca per haver impulsat una escola racionalista.
La presentació pública de l'entitat va ser a través de la publicació d'un manifest al diari Solidaridad Obrera del 19 de maig de 1932 on s'exposaven les idees llibertaries que havien impulsat la creació de l'Ateneu i el objectius que perseguia com promoure "la cultura libertaria en todos sus aspectos: social, científica, moral y físicamente, para crear hombres sanos y conscientes". El mateix text destaca que "Si queremos que nuestros hijos sean hombres libres y conscientes, hemos de procurar educarlos nosotros mismos, abriendo escuelas racionalistas".
Una de les primeres accions de l'Ateneu va ser, justament, la creació d'una escola racionalista amb el nom de Grup Escolar Floreal per a la qual es va comptar amb la tasca del sindicalista i pedagog José Berruezo. El bon funcionament del centre va causar que el local de l'entitat canviés de lloc diverses vegades per a poder-hi encabir el creixent nombre d'alumnes. Després dels fets d'octubre de 1934, tant Berruezo com l'Ateneu van ser víctimes de la repressió política. El pedagog va ser empresonat i l'entitat va ser clausurada fins que el febrer de 1936 va poder reobrir les portes. Seria llavors també que s'afegiria al projecte la mestra Matilde Escuder que en esclatar la Guerra Civil Espanyola va decidir marxar al front. L’escola seguiria activa dins de l’edifici de la Fàbrica Polydor fins al 1939.

## Referències

* 1 2 3 4 Márquez Berrocal, Manuel. Sant Adrià de Besòs 1900-1939. Sant Adrià de Besòs: Ajuntament de Sant Adrià de Besòs, Març 2020. ISBN 978-84-09-18706-5.
* ↑ Berruezo, José. Por el sendero de mis recuerdos. Veinte años de militancia libertaria en Santa Coloma de Gramanet (1920-1939) (en castellà). Santa Coloma de Gramenet: Grupo de Estudios Histórico-Sociales Santa Coloma de Gramanet, 1987. ISBN 978-84-398-7726-9..
* ↑ José., Berruezo Silvente,. José Berruezo y Joan Vicente : epistolario (1976-1987) : crónica de cómo se gestó "Por el sendero de mis recuerdos". Ediciones Carena, 2018. ISBN 978-84-17258-21-4.
# 1783
## Esdeveniments
### Resta del món

* 7 de febrer - Gibraltar i Badia d'Algesires: les tropes espanyoles aixequen el Setge de Gibraltar (1779-1783), ja que les forces de la ciutat van resistir-lo, en el context de la Guerra d'Independència dels Estats Units.
* 12 de juliol - Cadis: Primer número de la revista La Pensadora Gaditana, editada per Beatriz Cienfuegos.
* 3 de setembre, París, Regne de França: Es ratifica el Tractat de París que acaba la Guerra de la Independència dels Estats Units. Entre molts altes resultats, Menorca retorna a l'esfera espanyola.
* Es declara una epidèmia a la ciutat de Lleida i el Pla d'Urgell, que el metge Josep Masdevall controla mitjançant una teràpia de la seva invenció.

## Naixements
### Països Catalans

* 16 d'abril, Barcelona: Santa Joaquima de Vedruna, fundadora religiosa (m. 1854).

### Resta del món

* 23 de gener: Stendhal, escriptor francès (m. 1842).
* 19 de juliol, Tilburgː Henriëtte Geertruida Knip, pintora neerlandesa especialitzada en pintura de bodegons de flors (m. 1842).
* 24 de juliol, Caracas, Veneçuela: Simón Bolívar, militar i polític veneçolà (m. San Pedro de Alejandrino, Colòmbia 1830).
* París: Pierre Claude François Delorme, pintor neoclàssic francès que es va dedicar esp2ecialment a la pintura d'història.

## Necrològiques
### Països Catalans

* 20 de desembre, El Escorial, Castella la Nova: Antoni Soler i Ramos, compositor i organista garrotxí (54 anys).
* Ferrara: Joan Nuix, jesuïta toranès (desterrat).

### Resta del món

* 18 de gener, París: Jeanne-Françoise Quinault, actriu francesa i salonnière (n. 1699).
* 17 d'abril, París (França): Louise d'Épinay, escriptora.
* 18 de setembre, Sant Petersburg, Imperi Rus: Leonhard Euler, matemàtic i físic suís (n. 1707).
* 24 d'octubre, París: Jean le Rond d'Alembert, matemàtic i filòsof francès (65 anys).
* 10 de novembre: Marianne Pirker, cantant alemanya
* 16 de desembre: Arima Yoriyuki, matemàtic japonès (n. 1714).

## Referències

* ↑ «4.359. Beatriz Cienfuegos. La portuense fue la primera periodista española y pionera del feminismo» (en castellà). Gente del Puerto, 31-05-2020. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Joaquima de Vedruna i Vidal | enciclopèdia.cat». [Consulta: 24 abril 2020].
* ↑ Lesuis, Jeroen. «Henriëtta Geertruij Knip» (en neerlandès). Brabant Erfgoed, 30-09-2019. [Consulta: 2 abril 2022].
* ↑ Diccionario Akal de historia del siglo XIX. Tres Cantos: Akal, 2007. ISBN 84-460-1848-9.
* ↑ «Jeanne-Françoise Quinault (1699-1783)» (en francès). Biblioteca Nacional de França. [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ «Louise-Florence-Pétronille Tardieu d'Esclavelles, dame de la Live d'Épinay». Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ «Leonhard Euler | Biography, Education, Contributions, & Facts» (en anglès). [Consulta: 17 setembre 2020].
# Carlos Jiménez Sánchez

Carlos Jiménez Sánchez (Madrid, Espanya, 1976), és un exjugador de bàsquet espanyol, guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 10 de febrer de 1976 a la ciutat de Madrid, capital d'Espanya.

## Carrera esportiva
### A nivell de clubs

| Anys | Clubs | Lliga |
| 1994-2006 | Adecco Estudiantes | Lliga ACB |
| 2006-2012 | Unicaja Málaga | Lliga ACB |
Títols amb l'Estudiantes:
* 1 Copa del Rei de bàsquet: 1999/00

### Amb la selecció nacional

Va participar, als 24 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia), on amb la selecció de bàsquet d'Espanya va aconseguir la novena plaça en la competició masculina. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia) finalitzà setè, aconseguint així un diploma olímpic, i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) la medalla d'argent.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla d'or en el Campionat del Món de bàsquet masculí i quatre medalles en el Campionat d'Europa, entre elles una d'or.
# Augusto Martínez Sánchez

Augusto Martínez Sánchez (Mayarí, Cuba, 1923 – L'Havana, 2 de febrer de 2013) va ser un advocat, militar i polític cubà. Va ser un dels comandants de la Revolució Cubana i proper a Fidel Castro. Martínez Sánchez va ser membre del Moviment 26 de Juliol des de l'abril de 1958 i va participar en la lluita guerrillera a Sierra Maestra contra el govern de Fulgencio Batista, adscrit al Segon Front Oriental "Frank País", sota les ordres directes de Raúl Castro.

## Vida política

L'any 1959 va ser nomenat fiscal militar i va dirigir les purgues contra els cossos militars i policials que havien servit Batista. Des d'aquest càrrec, va ser responsable de l'execució dels favorables a Batista que havien comès crims de lesa humanitat contra la població civil cubana.
Amb el triomf de les forces rebels, va ser nomenat ministre de Defensa Nacional del primer gabinet del govern revolucionari presidit per Manuel Urrutia, segons un decret del 10 de gener de 1959. Però sempre va estar sota les ordres directes de Fidel Castro. Martínez Sánchez va ser el primer substitut com a primer ministre durant el viatge de Castro a Nova York l'abril de 1959. El desembre d'aquell mateix any, el cotxe de Martínez Sánchez va ser objectiu d'un atac dels opositors al govern revolucionari, en el qual van resultar ferits tres dels seus escortes.
El 29 de març de 1962 va ser nomenat jutge del Tribunal Revolucionari que va ser l'encarregat de jutjar els participants de la invasió de Bahia de Cochinos el 17 d'abril de 1961. Els comandants Juan Almeida Bosque, Guillermo García, Sergio del Valle i Manuel Piñeiro, amb qui va treballar al Ministeri de l'Interior, també eren membres d'aquest Tribunal.

## Intent de suïcidi

El 16 d'octubre de 1959 va ser nomenat ministre de Treball, càrrec del qual Fidel Castro el destituiria el 1964 a causa de problemes administratius. Suposadament a causa del malestar amb el govern, el 8 de desembre de 1964 Augusto Martínez Sánchez va intentar suïcidar-se disparant-se al pit, però va sobreviure. Mai va tornar a la vida pública. Es va retirar amb el grau de coronel a finals dels anys 1980.
Entre octubre i desembre de 2010 va viatjar amb permís a Miami, on residia des de principis dels anys 1980 el seu fill gran Augusto Martínez.
El seu darrer desig va ser que l'incineressin i que les seves cendres fossin dipositades al Panteó de Veterans del Cementiri de Colón de L'Havana.

## Referències

* 1 2 «Falleció el Comandante del Ejército Rebelde Augusto Martínez Sánchez» (en castellà). Juventud Rebelde, 02-02-2013. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «Augusto Martínex Sánchez nuevo Ministro de Defensa en Cuba» (en castellà). Diario Las Américas, 22-01-1959. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «Entrevista a Guevara en Nueva York» (en castellà). Revista Malabia. Arxivat de l'original el 2019-07-09. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «Castro Aide Attempts Suicide After Dismissal for ‘Mistakes'; Labor Minister, a Communist, Is in Critical Condition—Loyalty Is Not Questioned» (en anglès). The New York Times, 09-12-1964. [Consulta: 6 febrer 2022].
* ↑ «La mala puntería de Augusto» (en castellà). Cubanet, 12-02-2013. [Consulta: 6 febrer 2022].
# Josh Huerta

Josh Huerta (Perú, 1992) és un ballarí, coreògraf, actor i cantant peruà i espanyol. És conegut per haver acompanyat la cantant Chanel Terrero en el Festival de la Cançó d'Eurovisió 2022 en tant que dansaire. Ha treballat amb artistes com ara Luis Fonsi, Abraham Mateo, Maluma, Dua Lipa i Nia Correia, i ha participat en diverses campanyes publicitàries a escala internacional.
Criat a Madrid d'ençà dels 13 anys, la seva primera inspiració va ser el programa Fama, ¡a bailar!, mercès al qual va decidir d'inscriure's a classes de ball. Havent-se format al conservatori local i més tard a Los Angeles, Londres i París, als 19 anys va viatjar de gira 3 mesos a la Xina amb el seu grup de ball. En retornar, va entrar com a ballarí al musical Hoy No Me Puedo Levantar i a programes com ara Tu cara me suena o La Voz. D'afegitó, va formar part del cos de ball de les Spice Girls a llur darrera gira el 2019.

## Referències

* 1 2 «Quiénes son los bailarines de 'Tu Cara Me Suena’» (en castellà). Europa FM, 18-02-2022. [Consulta: 14 maig 2022].
* 1 2 3 Moreno Sáenz, David. «Josh Huerta, un bailarín español de gira con las ‘Spice Girls'» (en castellà). 20minutos, 29-04-2019. [Consulta: 15 maig 2022].
* ↑ Segovia, Marina. «Chanel irá muy bien acompañada a 'Eurovisión 2022': estos son sus bailarines» (en castellà). RTVE, 30-01-2022. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ «Conoce a Josh Huerta, el bailarín de ‘Tu cara me suena’ que representará junto con Chanel a España en Eurovisión» (en castellà). Antena 3, 07-05-2022. [Consulta: 14 maig 2022].
* 1 2 «Eurovisión 2022: todo sobre los cinco bailarines que acompañan a Chanel en el escenario» (en castellà). Divinity, 14-05-2022. [Consulta: 14 maig 2022].
* ↑ Rocha, Alex. «Josh Huerta ('TCMS' 2018): "María Villalón es un ejemplo de que los sueños, si tú los sigues, se cumplen"» (en castellà). Bekia, 28-12-2018. [Consulta: 15 maig 2022].
# Salvador Melià Magriñan

Salvador Melià Magriñan (La Vall d'Uixó, 1 d'abril de 1977) és un ciclista en pista valencià. Campió d'Espanya en diverses modalitats, va participar en els Jocs Olímpics de Sydney i en els d'Atenes on va obtenir un diploma olímpic en Velocitat per equips. En aquesta mateixa modalitat. ha guanyat dues medalles als Campionats del Món.
Després de la seva retirada, va ser nomenat seleccionador estatal en pista.

## Palmarès

* 1994
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb José Barea i Fernando Escoda)
* 2000
** Medalla de bronze al Campionat del món en Velocitat per equips (amb José Antonio Villanueva i José Antonio Escuredo)
** Campió d'Espanya de Velocitat
* 2002
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb Rubén Donet i Adrián Sánchez)
* 2003
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb Rafael Fernández i Adrián Sánchez)
* 2004
** al Campionat del món en Velocitat per equips (amb José Antonio Villanueva i José Antonio Escuredo)
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb Rubén Donet i Adrián Sánchez)
* 2005
** Campió d'Espanya de Kilòmetre contrarellotge

### Resultats a la Copa del Món

* 2000
** 1r a Moscou i Cali, en Velocitat per equips
* 2001
** 1r a Pordenone, en Velocitat per equips
* 2002
** 1r a Cali, en Velocitat per equips
* 2003
** 1r a Moscou, en Velocitat per equips

## Referències

* ↑ «Mínguez y Salvador Meliá, nuevos seleccionadores nacionales». , 01-06-2013 [Consulta: 13 juliol 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
# 17a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia

La 17a edició dels Premis Sant Jordi de Cinematografia (aleshores oficialment Premios San Jorge) va tenir lloc el 28 d'abril de 1973, patrocinada pel "Cine Forum" de RNE a Barcelona dirigit per Esteve Bassols Montserrat i Jordi Torras i Comamala. L'entrega va tenir lloc al Saló de Sessions de l'Ajuntament de Barcelona al Poble Espanyol. Van presidir l'acte Carlos Gorina (en representació de l'alcalde de Barcelona), Juan Antonio Alberich Cid, director de RNE i TVE a Barcelona i Salvador Pons, director de la xarxa d'emissores. Antonio Isasi Isasmendi va recollir el premi especial del jurat en nom de Luis Buñuel. A més dels guardonats, hi van assistir Laly Soldevila, Kiko Ledgard, Esperanza Roy, Mary Santpere, Màrius Cabré i Esteve, Emma Cohen i Teresa Gimpera, entre d'altres.

## Premis Sant Jordi

| Categoria | Premiat | Labor premiada |
| Millor pel·lícula espanyola | Mi querida señorita | Pel·lícula |
| Millor pel·lícula estrenada | Morte a Venezia | Luchino Visconti |
| Millor interpretació espanyola | Julieta Serrano | Mi querida señorita |
| Millor interpretació | Liza Minnelli | Cabaret |
| Millor pel·lícula infantil | L'aprenenta de bruixa | Robert Stevenson |
| Millor curtmetratge | Sottaceti | Bruno Bozzetto |
| Menció a la millor sala de Barcelona | Cine Balmes | - |
| Premi Especial del Jurat | Luis Buñuel | - |

## Referències

* ↑ Fueron entregados los Premios San Jorge de Cinematografía, ABC, 2 de maig de 1973
* ↑ Entrega en la Sala de Actos del Pueblo Español, La Vanguardia, 29 d'abril de 1973

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1972
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1972

## Enllaços externs

* Premis Sant Jordi 1973 a IMDB
# 1010

El 1010 (o MX) va ser un any comú del calendari julià.

## Esdeveniments

* Expedició a Còrdova de comtes catalans, per intervenir en les guerres civils del Califat de Còrdova i en represàlia a la ràtzia de 1003, saquejant la capital.
* Entre setembre i novembre: Deodat succeeix Aeci en la seu de Barcelona.

## Necrològiques

* 21 de juny, Castell Vacar, Espiel: Ermengol I d'Urgell, comte d'Urgell.
* 1 de setembre, Califat de Còrdova: Aeci, bisbe de Barcelona, mort durant les operacions militars catalanes contra els cordovesos.

## Referències

* ↑ «1010». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.