OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaume Girona i Agrafel

Jaume Girona i Agrafel (Barcelona, 25 de juliol de 1826 - Madrid, 3 d'octubre de 1907) fou un financer i empresari català, fill d'Ignasi Girona i Targa i germà de Manuel, Joan, Ignasi i Casimir Girona i Agrafel.

## Biografia

Va ser enviat pel seu pare a Madrid com a delegat i director de l'oficina del Banc de Barcelona a Madrid. El 1872, va fundar el Banco de Castilla i fou el seu president, estant en el consell el marquès de Vinent i Rafael Cabezas (antic Ministre d'Hisenda). Amb el seu germà Manuel, el marquès de Comillas, el comte de Güell i el comte de Gamazo, entre d'altres, va fundar el Banco Hispano Colonial.
Fundà a Madrid l'empresa Jaime Girona y Cía. en la que hi participava l'empresa familiar Girona Hermanos y Cía. També va fundar diverses empreses siderúrgiques a Astúries (Duro Felguera) i el País Basc, entre elles, en 1882, la Sociedad Altos Hornos y Fábricas de Hierro y Acero de Bilbao (AHB), després Altos Hornos de Vizcaya, de la qual fou president durant 25 anys. Altos Hornos de Vizcaya tenia un vaixell anomenat Jaime Girona que fou requisat durant la Guerra Civil. Va ser soci fundador, en representació del Banco de Castilla, de la Compañía General de Tabacos de Filipinas. També va ser vicepresident de l'empresa minera i siderúrgica Duro Felguera. Va ser diputat i senador vitalici.

## Vida familiar

Es va casar amb Saturnina Canaleta i de Morales (vegeu fàbrica d'indianes Canaleta), de la qual va tenir 3 fills. Jaume Girona i Canaleta, senador, I comte d'Eleta i es va casar amb Isabel de Aranzo i Daguerre (marquesa de l'Àguila Real); té un carrer dedicat a Madrid i no van tenir fills. Manuel Girona i Canaleta (II comte d'Eleta) va morir solter i sense fills. Milagros Girona i Canaleta, vídua de 33 anys, casada en primeres nupcias amb D. Andrés Bruguera y Bungaldier, comte del Moral de Calatrava i diputar a Corts, que era un terratinent andalús, vidu, mestrant de Ronda i majordom de setmana de la Casa Reial

## Referències

* ↑ Blasco, Yolanda y Plá, Lluïsa. Historia social «Manuel Girona, el fundador de la banca moderna Arxivat 2015-02-04 a Wayback Machine.». Año 2009, núm 64, págs.79-98, ISSN 0214-2570. Consultato 25-02-2011. Arxivat 2015-02-04 a Wayback Machine.
* ↑ Planos, memoria y presupuesto del Puerto de Barcelona, por Don Pedro de Andres y Puigdollers; y proposición presentada al Gobierno para su construcción por la casa del Sr. D. Jaime Girona y Compañía, de Madrid. Madrid:Imprenta de Luis García,1855. Aquest projecte, que no es va dur a terme, estava previst que el realitzés Girona Hermanos, Clavé y Cía., de Barcelona
* ↑ Fitxa del Congrés

## Bibliografia

* Guasch, Carlos. El ferrocarril de Mataró: Un escenario experimental. Barcelona: Centro de Estudios Históricos del Ferrocarril Español (CEHFE), 2014. ISBN 84-617-1745-7.
# Joan Frisó dels Països Baixos

Joan Frisó, príncep d'Orange-Nassau (Utrecht, 25 de setembre de 1968 - La Haia, 12 d'agost de 2013), va ser el segon fill de la princesa Beatriu I dels Països Baixos i el príncep Claus van Amsberg. Tenia dos germans, l'actual rei Guillem Alexandre dels Països Baixos i Constantí dels Països Baixos.
Els seus padrins van ser, entre d'altres, la seva àvia Juliana I dels Països Baixos, el rei Harald V de Noruega i Axel von dem Bussche, un bon amic del príncep Claus. Després del seu casament amb Mabel Wisse Smit, va deixar de ser membre de la Casa Reial. Com que no va seguir el procediment obtenint el permís del parlament, va perdre el seu títol de Príncep dels Països Baixos. Oficialment, el príncep va ser anomenat Sa Altesa Reial el Príncep Frisó d'Orange-Nassau i, com a títol personal, Príncep d'Orange-Nassau.
Després d'un accident d'esquí el 17 de febrer de 2012 a Àustria, Joan Frisó es va trobar per molt temps en coma i més tard en un «estat de consciència minima». El 12 d'agost de 2013 va morir a l'edat de 44 anys a conseqüència de les complicacions d'aquest accident. Va ser enterrat al poble de Lage Vuursche, al costat del castell de Drakensteyn, on va créixer.

## Referències

* ↑ EFE Brussel·les. «Mor el príncep Joan Frisó d'Holanda després d'un any en coma.». Ara.cat, 12-08-2013. [Consulta: 12 agost 2013].
* ↑ Nu.nl/ANP. «Prins Friso vrijdag in besloten kring begraven.» (en neerlandès). Nu.nl, 13-08-2013. [Consulta: 30 agost 2013].
# Eulàlia Rosell i Capdevila

Eulàlia Rosell i Capdevila (Vilanova i la Geltrú, 31 d'agost de 1879 - 4 de febrer de 1953), fou una destacada activista cultural i esperantista catalana.

## Biografia

Junt a la seva germana Teresa fou professora de català per adults i nens a casa seva i a l'Ateneu. També ajudaren a recuperar les danses de Vilanova, aleshores ja perdudes, i moltes cançons tradicionals, col·laborant amb el seu amic Joan Amades.
Va ser membre activa del grup esperantista de Vilanova i la Geltrú i presidenta de l'entitat "Cívica femenina (Cristianisme i catalanisme)".
És traductora de l'obra de teatre en esperanto, Un Retrat (1910)', de l'escriptora txeca Nadina Kolovrat, el primer llibre traduït de l'esperanto al català.
Va ser autora del lema de la Federació Catalana d'Esperantistes, «Maro estas gutaro», i el 1913 va rebre la Flor Natural als Jocs Florals Internacionals d'Olot pel poema Vi, kial ne venas?, escrit juntament amb la seva germana Teresa Rosell, amb qui col·laborà estretament al llarg de tota la seva vida.
Després de la guerra, les dues germanes es van veure abocades a la misèria, ja que el nou règim els obligà a tancar l'acadèmia i moriren a la Casa d'Empara, on per entrar-hi s'hagueren de vendre la casa.

## Referències

* ↑ «Germanes Rosell, Teresa i Eulalia Rosell i Capdevila». Patrimoni de VNG, 23-11-2017. [Consulta: 6 juliol 2020].
* ↑ «Un Retrat», 1910. [Consulta: 14 març 2019].
* ↑ Inglada i Roig, Joan. «Crònica de l'esperantisme a Vilanova i la Geltrú». A: Poblet i Feijoo, Francesc; Alòs i Font, Hèctor. Història de l'esperanto als Països Catalans. Recull d'articles. Associació Catalana d'Esperanto, 2010, p. 115-132. ISBN 978-84-936728-6-7.
* ↑ Tu, per què no vens?
* ↑ Garcia i Segarra, Maria Providència. Germanes Rosell, Teresa i Eulàlia (PDF). Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 1994 (Retrats) [Consulta: 19 març 2011].

## Bibliografia

* Bacardí, Montserrat i Godayol, Pilar. Traductores: de les disculpes a les afirmacions. Revista Literatures, 6, 2a època. ISSN 2013-6862 (en xarxa)
* Puig Rovira, Francesc X. Diccionari biogràfic de Vilanova i la Geltrú: dones i homes que han fet història. Vilanova i la Geltrú: Ajuntament de Vilanova i la Geltrú, 2003, p. 287-288. ISBN 8485960831 [Consulta: 22 gener 2016].

## Vegeu també

* Feminisme cultural
# Terenzo

Terenzo ( Parmigiano : Tréns ) és un comune (muuydsgf
# Franca Bettoia

Franca Bettoia (Roma, 14 de maig de 1936 - Roma, 13 de setembre de 2024) va ser una actriu italiana.

## Biografia

Nascuda a Roma, va fer la seva primera aparició al cinema a Un palco all'opera (1955, de Siro Marcellini). A l'any següent aparegué a Los amantes del desierto, una epopeia protagonitzada per Ricardo Montalbán, Carmen Sevilla i Gino Cervi. Aparegué junt amb Pietro Germi a L'uomo di paglia (1958).
En 1964 va protagonitzar al costat de Vincent Price la pel·lícula de terror i ciència-ficció The Last Man on Earth (1964, d'Ubaldo Ragone i Sidney Salkow), la primera adaptació en pantalla de la novel·la Sóc llegenda, de Richard Matheson. Després va interpretar a una princesa en les pel·lícules d'aventures Sandokan Fights Back (1964) i Return of Sandokan (1964). En 1967 va aparèixer com l'amant d'Ugo Tognazzi en la comèdia Il fischio al naso.
Bettoia es va casar amb Ugo Tognazzi el 1972, quan ja tenien dos fills, que esdevindrien la directora de cinema Maria Sole Tognazzi i l'actor Gianmarco Tognazzi, que interpretava el paper principal en l'última pel·lícula de Franca Bettoia, Teste rasate (1993).

## Filmografia

* Un palco all'opera, dirigida per Siro Marcellini (1955)
* Gli amanti del deserto, dirigida per Gianni Vernuccio (1956)
* La trovatella di Pompei, dirigida per Giacomo Gentilomo (1957)
* L'uomo di paglia, dirigida per Pietro Germi (1957)
* Tant d'amour perdu, dirigida per Léo Joannon (1958)
* Apocalisse sul fiume giallo, dirigida per Renzo Merusi (1959)
* Le notti dei teddy boys, dirigida per Leopoldo Savona (1959)
* Cavalcata selvaggia, dirigida per Piero Pierotti (1960)
* La Main chaude, dirigida per Gérard Oury (1960)
* Giorno per giorno, disperatamente, dirigida per Alfredo Giannetti (1961)
* Orazi e Curiazi, dirigida per Ferdinando Baldi i Terence Young (1961)
* Ultimatum alla vita, dirigida per Renato Polselli (1961)
* I normanni, dirigida per Giuseppe Vari (1962)
* Sesto senso, dirigida per Stefano Ubezio (1962)
* Il giorno più corto, dirigida per Sergio Corbucci (1963)
* L'ultimo uomo della Terra, dirigida per Ubaldo Ragona (1963)
* Il Leone di San Marco, dirigida per Luigi Capuano (1964)
* Sandokan contro il leopardo di Sarawak, dirigida per Luigi Capuano (1964)
* Sandokan alla riscossa, dirigida per Luigi Capuano (1964)
* Il fischio al naso, dirigida per Ugo Tognazzi (1967)
* Riusciranno i nostri eroi a ritrovare l'amico misteriosamente scomparso in Africa?, dirigida per Ettore Scola (1968)
* Non toccare la donna bianca, dirigida per Marco Ferreri (1974)
* Teste rasate, dirigida per Claudio Fragasso (1992)

## Referències

* 1 2 Franca Bettoia Ficha de la actriz y créditos en Internet Movie Database. Consultado el 22 de marzo de 2018.
* ↑ SensaCine. «Franca Bettoia» (en castellà). [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ Sánchez, Juan Luis. «Muere Franca Bettoia, que acompañó al último hombre sobre la Tierra - decine21.com» (en espanyol europeu), 16-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ Perfil de Franca Bettoia Mymovies.it. Consultat el 22 de març de 2018.

## Bibliografia

* Roberto Poppi, Enrico Lancia. Le attrici. Roma: Gremesse, 2003, p. 35. ISBN 88-8440-214-X. .
# Henry Weed Fowler

Henry Weed Fowler (Holmesburg, Pennsylvania, 23 de març de 1878 – 21 de juny de 1965) va ser un zoòleg nord-americà.

## Biografia

Va estudiar a la Universitat Stanford, on va tenir com a professor a David Starr Jordan. Va ingressar en l'Academy of Natural Sciences a Filadèlfia l'any 1894 i va desenvolupar la seva activitat durant 71 anys en aquesta institució, treballant com a ajudant des de 1903 fins al 1922, com a conservador adjunt de vertebrats entre 1922 i 1934, conservador de peixos i rèptils entre els anys 1934 i 1940 i conservador exclusivament de peixos entre 1940 i 1965.
Va publicar material sobre nombrosos temes, entre els quals s'inclouen crustacis, aus, rèptils i amfibis, però la part més important del seu treball està dedicada als peixos. Un exemple seria que va descriure el peix panga.
L'any 1916 va participar amb John Treadwell Nichols i Dwight Franklin en la fundació de la American Society of Ichthyologists and Herpetologists, de la qual va ser tresorer fins a finals del 1927.
Henry W. Fowler també va ser membre del Delaware Valley Ornithological Club des del 1894 fins al dia de la seva mort i va assumir el càrrec de president del Club durant el període 1916-1918.

## Abreviatura

L'abreviatura Fowler s'usa per indicar a Henry Weed Fowler com autoritat en la descripció i taxonomia dins el camp de la zoologia.

## Referències

* 1 2 Meritt, James K. «Henry W. Fowler» (PDF) (en anglès). Cassinia. Delaware Valley Ornithological Club [Filadelfia - EUA], 49, 10-1966, pàg. 26.
* ↑ Smith-Vaniz, William F.; Peck, Robert M. «Contributions of Henry Weed Fowler (1878-1965), with a Brief Early History of Ichthyology at The Academy of Natural Sciences of Philadelphia» (en anglès). Proceedings of the Academy of Natural Sciences of Philadelphia, 143, 1991, pàg. 173-191. ISSN: 0097-3157.
* ↑ Tim M. Berra. «A Chronology of the American Society of Ichthyologists and Herpetologists Through 1982» (en anglès). Arxivat de l'original el 16 de juliol de 2011. [Consulta: 11 agost 2011].
# Creu del Pago

La Creu del Pago, o Creu de Can Vendrell, és una creu de terme de Subirats (Alt Penedès) situada a la primera cruïlla de la carretera BV-2427 des de la N-340. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un element configurat per un pilar de base circular que reposa damunt un petit sòcol. És feta de fragments de pedra irregular units amb morter o ciment. La unió de la creu amb la columna es resol amb una motllura cònica de pedra llisa, amb una inscripció a la part baixa. La creu, de planxa de ferro, mostra en una cara la imatge del crucificat. Es disposa al centre d'una estructura de ferro que simula una capelleta o dosseret de forma cònica amb la planxa calada dibuixant dos òculs decoratius.

## Referències

* ↑ «Creu del Pago». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 «Creu del Pago». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# L'últim patriarca

L'últim patriarca és una novel·la escrita per Najat El Hachmi el 2008 i publicada per l'editorial Planeta. El relat està escrit en català i poc després es va publicar la versió en castellà amb el títol El último patriarca, de la mateixa editorial. Gràcies a l'èxit rebut, es va publicar en diverses llengües. El mateix any va obtenir el Premi de les Lletres Catalanes Ramon Llull. Najat El Hachmi havia aparegut pocs anys abans com a autora catalana amb l'assaig Jo també sóc catalana, de l'editorial Columna.
Es tracta d'una novel·la sobre l'emigració i exili dins un escenari sociolingüístic on tenen cabuda les llengües catalana, el rifeny l'espanyol i l'àrab. El personatge principal, fill de les terres rifenyes del Marroc ha d'emigrar a Catalunya on posteriorment s'hi desplaçarà la seva família, i es descriuen les relacions de la filla amb el seu pare, el patriarca, la seva mare i l'entorn. La filla decantarà els seus ideals vers la terra destí més que en la d'origen, on acabarà sentint-se més catalana que no pas rifenya, tot i que molts dels seus costums, malgrat tot, persisteixen.

## Argument

La novel·la conta la història d'un home, Mimoun Driouch, que viu a cavall entre dues cultures, la marroquina i la catalana. El personatge està centrat en la mentalitat autoritària i dèspota fins a l'impossible de Mimoun. Aquesta perspectiva ens la dona la visió que se'n fa des dels ulls d'un altre personatge, la seva filla que es nega a sotmetre's a les imposicions patriarcals d'un home descentrat des de petit que havia estat malcriat sobretot per les dones de la família. Mimoun és un obsessionat per les dones sense tenir-los el respecte que es mereixen i menys a les de la seva pròpia família que les maltracta i les humilia degradant-les al menyspreu més alt. L'obra pot arribar a sorprendre per una banda per les situacions dramàtiques i per altra pels tocs d'humor cínic que no deixa indiferent al lector.

## Referències

* ↑ Cerrato Rodríguez, Bárbara «Entrevista a Sara Cavarero, traductora de L’últim patriarca de Najat El Hachmi al italiano». Quaderns: Revista de traducció, Nº 25, 2018, pàg. 287-296. ISSN: 1138-5790 [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ Gaillard, Valeria. «Najat el-Hachmi, Ramon Llull». Vilaweb, 01-02-2008. [Consulta: 19 gener 2021].
* ↑ Fuentes Gonzalez, A.D. 2013.El último patriarca, de Najat EL Hachmi: Una lectura sociolingüística. Dialnet.
* ↑ «L'Últim patriarca». Els bibliotecaris recomanen. Xarxa de Biblioteques Municipals. [Consulta: 28 gener 2021].
# Les Olles del Baubo

Les Olles és un indret del municipi de Bot (Terra Alta) declarat Espai d'interès natural, on el riu Canaletes travessa uns bancs de roca formant uns espectaculars engorjats i unes basses d'aigua a diferent nivell. L'olla amb més profunditat amida 11 metres de fondària.
Per arribar-hi cal anar, des d'Horta de Sant Joan, en direcció al Convent i tots els encreuaments estan senyalitzats, són a uns 7 quilòmetres de la població en direcció a Bot.

## Referències

* ↑ Martínez, Maria Àngels. «Piscines naturals». El Punt Avui, 19-08-2011. [Consulta: 4 setembre 2022].
* ↑ «EXCURSIÓ AMB NENS ALS ESTRETS D'ARNES, A LA TERRA ALTA». Sortir amb nens, 13-08-2012. [Consulta: 4 setembre 2022].
# Enrique Míguez Gómez

Enrique Míguez Gómez (Tui, 1966) és un piragüista gallec, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units), on va aconseguir al costat de Narciso Suárez la medalla de bronze en la prova masculina de C-2 500 metres. En aquests mateixos Jocs ambdós piragüistes finalitzaren sisens en el C-2 1000 metres, aconseguint així un diploma olímpic. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud) finalitzaren quarts en la semifinal de la prova de C-2 500 metres, la mateixa posició que en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Catalunya).
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 3 medalles en els Jocs del Mediterrani, una medalla d'or i dues de plata.

## Enllaços externs

* (castellà) www.galegos.info - Enrique Míguez
# Margaret Newton

Margaret Brown Newton (20 d'abril de 1887 - 6 d'abril de 1971) va ser una fitopatòloga i micòloga quebequesa internacionalment reconeguda per la recerca pionera de Puccinia graminis, particularment per l'estudi dels seus efectes sobre el blat de producció agrícola canadenca.

## Referències

* ↑ Bullock, H. «Rev. H. R. Forster». Notes and Queries, 192, 9, 03-05-1947, pàg. 197–197. DOI: 10.1093/nq/192.9.197c. ISSN: 1471-6941.
# Johannes Kärt

Johannes Kärt (des de 1939 Jaak Karis; 19 de març de 1887 - 1944) va ser un professor d'orgue estonià a l'Escola Superior de Música de Tartu.
Va estudiar al Conservatori de Sant Petersburg el 1911. Va ser un dels organistes estonians més reconeguts de l'època i va tenir com a alumnes, entre d'altres, a Eduard Tubin, Alfred Karindi, Johannes Bleive i Leonhard Virkhaus. Va ser l'organista de l'església de Sant Pere de Tartu des de 1924 a 1944.

## Referències

* ↑ «Johannes Bleive mälestusi». Heino Elleri Muusikakool. [Consulta: 18 gener 2024].
* 1 2 «Dades». Kivike. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ Lippus, Urbe. «MTX600 Sissejuhatus eesti rahvamuusikasse, sügis 2010». folklore.ee. [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ «Orgue de l'església de Sant Pere de Tartu». Eelk Tartu Peetri Kogudus. [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ «Memòries de Johannes Bleive». Tmk. [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ «Leo (Leonhard) Virkhaus». Emic. [Consulta: 28 octubre 2024].
* ↑ «Parròquia i església de Sant Pere a Tartu». Eelk Tartu Peetri Kogudus. [Consulta: 28 octubre 2024].
# Josep Portell

Josep Portell (Xàtiva, 1692 - Xàtiva, 1756). La seva família es dedicava al món de l'artesania però estava lligada a l'església.
Va entrar en contacte amb la música ja que va ser escolà de la Col·legiata de Xàtiva. Posteriorment es va traslladar a Roma, possiblement acollit per un familiar seu que era clergue, on va estudiar amb Girolamo Michelangelo Chitti.
A partir del 1721 es conserven obres del compositor als arxius italians. Va participar en cors d'algunes composicions, com en el 1728 quan participa en el tercer cor de la música de Santiago per a l'església Santiago de los Españoles, composta per Biordi en la que participaven cinquanta-sis intèrprets i tres cors. En el mateix any havia de participar com a cantant en una altra obra realitzada per Biordi però va ser substituït per Domenico Scambietti ja que Josep Portell dedicava la majoria del seu temps a compondre per a Santa Maria de Montserrat de Roma.
L'any 1729 se li oferí tornar a Xàtiva i ser mestre de capella de la seu de la ciutat natal. En aquell moment li varen encarregar la composició de “tres Misas cantadas con música para diversos cantantes e instrumentistas” per a la festivitat més important de l'església, la Candelaria. Aquestes composicions es fan en honor del naixement de la Infanta d'Espanya María Antonia Fernanda. L'única partitura que es conserva a Espanya del repertori de Portell és el “Motete de los Terremotos a 4”.

## Referències

* ↑ «JOSEP PORTELL MARTÍNEZ: ENTRE XÀTIVA E ITALIA». Josep Antoni Alberola Verdú, 2012. [Consulta: 27 desembre 2020].
# Montemayor del Río

Montemayor del Río és un municipi de la comarca de la Sierra de Béjar, a la província de Salamanca, Castella i Lleó, Espanya.
La localitat té una superfície de 15,30 km². La seva altitud és de 677 m sobre el nivell del mar. La vila de Montemayor està situada al Sistema Central, entre el massís de Gredos i la Serra de França (Sierra de Béjar). Situada al sud-est de la província de Salamanca, molt prop de la província de Càceres, el seu terme municipal arriba fins a la línia de separació de les dues províncies. Per a arribar a la localitat, tant pel nord com pel sud, s'hi ha d'anar per la N630 o l'autovia de la Plata, desviant-se a l'altura de Peñacaballera. S'han de recórrer set km per una estreta i dificultosa carretera local.
La localitat està agermanada amb la vila homònima de Montemayor a la província de Còrdova. Montemayor del Río fou declarada Conjunt Històric Artístic el 1982. Ubicada al costat de l'antiga Calçada de la Plata, durant l'Edat Mitjana va tenir jurisdicció sobre catorze pobles, alguns dels quals conserven avui dia part del seu nom, com Colmenar de Montemayor, Baños de Montemayor i Horcajo de Montemayor, entre d'altres.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 3861 | 378 | 360 | 371 |
# Josef Hoffmann

Josef Hoffmann (nascut a Brtnice, en txec, en alemany Pirnitz, actualment a la República Txeca, el 15 de desembre de 1870 – mort a Viena, Àustria, el 7 de maig de 1956) fou un arquitecte austríac que també dissenyà mobles i altres béns de consum.
Des de 1887, Hoffmann va assistir a les classes de l'escola tècnica de Brünn, on estudià els mètodes de l'arquitectura acadèmica clàssica. Fou becari en pràctiques, com estudiant d'arquitectura a la ciutat de Würzburg. Des de 1892 continuà els estudis a l'Acadèmia de Belles Arts de Viena, on el seu mestre, Karl Freiherr von Hasenauer estava en el cim de la seva popularitat degut als edificis que projectava en la Ronda de Viena (Ringstraße).
Otto Wagner, el més famós dels arquitectes austríacs al final del segle xix, es feu càrrec de les classes a la mort de Hasenauer. Hoffmann obtingué el «Prix de Rome» per la qual cosa va fer una estada d'un any a Itàlia. Al seu retorn, entrà a treballar a l'estudi (música) de Wagner on va conèixer l'arquitecte Josef Olbrich.
Juntament amb Gustav Klimt, Josef Olbrich, Koloman Moser i Rudolph Bacher, entre d'altres, fou un dels fundadors de la Sezession vienesa.
També fou un dels fundadors de la «Wiener Werkstätte», un taller per a la producció d'objectes de la Sezession, dirigida pel mateix Hoffmann i Koloman Moser, basat en les teories de Wiliam Morris referents a la unitat entre l'arquitectura i els oficis.
El seu estil fou influït per l'obra de l'arquitecte escocès Charles Rennie Mackintosh i evolucionà des de «l'Art Noveau» vers una personal interpretació de les formes planes : quadrats i rectangles, els anomenats «Quadratl Hoffmann».

## Obres

* Casa de camp de Paul Wittgenstein, 1899.
* Casa doble Moser i Moll, 1900-1901, Viena
* Casa Henneberg, 1900-1901, Viena.
* Casa Spitzer, 1901-1902, Viena.
* Sanatori de Purkersdorf, 1904, Purkersdorf, Baixa Àustria.
* Casa Beer-Hofmann, 1905-1906, Viena
* Palau Stoclet, 1905-1911, Brussel·les
* Casa Hochstetter, 1905-1907, Viena
* Cabaret Fledermaus, 1907, Viena
* Residència Ast. 1909-1911, Viena
* Residència Skywa-Primavesi, 1913-1915, Viena
* Casa de camp Ast, 1924, prop de Velden am Wörthersee a la Caríntia
* Urbanització "Klosehof", 1923-1925, Viena
* Casa Sonja Knips, 1924-1925, Viena
* Urbanització a la Laxenburgerstrasse, 1928-1932, Viena
* Colònia de la Werkbund, 1930-1932, Viena
* Pavelló austríac de la Biennal de Venècia, 1934.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.287. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 1r desembre 2014].

## Enllaços externs

* Biografia i projectes (castellà)
* Article a l'aeiou Encyclopaedia (anglès)