OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luigi Bolis

Luigi Bolis (Mapello, Bèrgam, 29 de juliol de 1839 - Gorlago, Bèrgam, 1 de setembre de 1905) fou un tenor italià.
Després d'un debut triomfal el 1864, es va convertir en una cantant d'òpera important en els teatres més importants d'Itàlia i Europa en la dècada de 1870.
Va crear els papers de Sveno a I Goti de Stefano Gobatti (1873), de Corrado of Wallenrod a I Lituani d'Amilcare Ponchielli (1874), Il mercante di Venezia de Ciro Pinsuti (1873), Gustavo Wasa per Filippo Marchetti (1875), i a Luce de Stefano Gobatti (1875). Va cantar tant al Teatro Costanzi de Roma, al Teatro Regio de Torí, i va ser l'intèrpret d'Aida de Giuseppe Verdi a La Scala de Milà entre 1873 i 1874. Després va cantar a altres llocs notables de tot Europa.
Luigi Bolis va començar com a baríton, però aviat es va convertir en tenor. El seu repertori inclou, entre d'altres, moltes obres de Giuseppe Verdi. S'adaptava fàcilment als diferents papers, però el seu terreny ideal eren les peces dramàtiques. Es va casar amb Maria Zappettini, bona soprano, amb la qual va tenir el fill Dante, al seu torn baríton. Dante es va casar amb la soprano Delfina Battaglia, germana de Linda Battaglia, mare del conegut historiador de l'art Roberto Longhi, i van tenir un fill, Luigi Bolis, que també fou tenor.
La Temporada 1878-1879 va cantar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona. La carrera de Bolis va ser curta i intensa, es va retirar el 1879 amb només 39 anys a les ribes del riu Cherio en la seva esplèndida vila de Gorlago com a agricultor. Durant uns anys fou alcalde de la ciutat. Allí va morir l'1 de setembre de 1905, l'endemà de la mort del seu màxim rival, Francesco Tamagno.

## Referències

* ↑ «Dades a http://forgottenoperasingers.blogspot.com.es».
* ↑ Rimont, Manuel; Fargas i Soler, Antoni. Almanaque del diario de Barcelona, 1880, p. 104.

## Bibliografia

* Mario Fierli, Storie e glorie d'altri tempi, Bèrgam, 1927.
* Mario Corsi, Tamagno, Milà, editrice Ceschina 1936/1937.
* Tommaso Zaghini - Corrado Ferri - Luigi Verdi, Stefano Gobatti, Pàtron Editore.
# Maria Josep Poquet Victoria

Maria Josep Poquet Victoria és una periodista, presentadora de televisió i sindicalista valenciana.
Durant anys va presentar l'informatiu Notícies 9 de Canal Nou i entre el 1996 i el 2003 va conduir a la mateixa cadena el programa cultural Colp d'ull, un dels programes més innovadores amb el qual van jugar-se el coll per les seves afirmacions, i per la seva oposició contra la privatització de RTVV.
Va ser membre del comité d'empresa d'RTVV en nom de l'Intersindical Valenciana i una de les periodistes veteranes de l'emissora. El 2012 va participar en el boicot de Canal Nou organitzat pels treballadors de TVV per protestar contra un expedient de regulació d'ocupació que afectava gairebé 1300 treballadors de l'ens. Sovint va col·laborar amb Toni Mestre (1942-2006), i durant més de deu anys va presentar els premis Bernat Capó. El 2014 el seu agraïment públic a tots els valencians en una de les últimes emissions en directe de Canal 9 va servir de prolegomen a la presentació de la novel·la Vertigen de les periodistes Esperança Camps i Empar Marco.

## Referències

* ↑ Muñoz, Gustau «El poder de les dones». País Valencià, Segle XXI, 30-07-2016.
* ↑ Cerdà, Paco «Despedida de Canal 9 en directo». Levante-El Mercantil Valenciano, 28-03-2015.
* 1 2 Garrido, Lydia «Canal 9 retira de la programación el innovador espacio 'Colp d'ull'» (en castellà). El País, 31-05-2003 [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ Coordinadora «Una indignació molt concreta». La Trobada, 27-01-2012. Arxivat de l'original el 2017-03-20 [Consulta: 19 març 2017].
* ↑ «Prop de 100 persones en la xarrada sobre el tancament d'RTVV a Meliana». Compromís per Meliana, 27-02-2014. [Consulta: 19 març 2017].
* ↑ Efe «“El primer dia de la nova televisió valenciana"». La Veu, 29-11-2013. «Treballadors de RTVV s'acomiaden en directe amb llàgrimes i diuen que tornaran»
* ↑ «Los empleados boicotean Canal 9 al anunciarse casi 1.300 despidos» (en castellà). Levante-EMV, 17-07-2012 [Consulta: 12 octubre 2012].
* ↑ «Concentració 21 de desembre». rtvv, 21-12-2012.
* ↑ Torregrossa Bou, Josep Antoni «Toni Mestre i la difusió de la cultura popular» (pdf). Revista valenciana d'etnologia, 2, 2007, pàg. 9,10. Arxivat de l'original el 2016-10-09 [Consulta: 20 març 2017].
* ↑ «Bernat Capó, l'homenot que era de tots». VilaWeb, 14-03-2017.
* ↑ «Vertigen, una història de ficció amb molta veritat». Ajuntament de Godella, 25-10-2014.

## Bibliografia

* Pérez, Moisés «El laberint jurídic que entrebanca la nova RTVV». El Temps, 03-12-2016.
# Ptolemeu Filadelf

Ptolemeu Filadelf (grec antic: Πτολεμαῖος ὁ Φιλάδελφος) va ser un fill de Marc Antoni i Cleòpatra VII, el més joves dels tres que la reina va tenir amb Marc Antoni.
Ptolemeu Filadelf, que va néixer després del 39 aC a Antioquia de l'Orontes, a Síria, va portar aquest nom en honor de Ptolemeu II Filadelf, el segon faraó de la dinastia Ptolemaica. La intenció de Cleopatra era la de recrear l'antic Regne Ptolemaic. A finals del 34 aC, a les Donacions d'Alexandria, Ptolemeu va ser nomenat governant de Síria, Fenícia i Cilícia, i les províncies fins a l'Eufrates.
Els seus pares van ser derrotats per Octavi, el futur emperador August,a la batalla naval d'Àccium, davant del golf d'Ambràcia, l'an 31 aC. L'any següent, Marc Antoni i Cleòpatra es van suïcidar quan Octavi i les seves legions van envair Egipte per annexar-ho com una província de la República Romana. A la derrota del seu pare, August va evitar que Ptolemeu fos assassinat i juntament amb els seus germans més grans, Alexandre Heli i Cleopatra Selene, el va enviar a Roma. August va celebrar el seu triomf militar, i va fer desfilar els tres orfes lligats amb fortes cadenes daurades pels carrers de Roma. Les cadenes eren tan pesades que no podien caminar, cosa que va provocar reaccions de simpatia entre els romans. August va enviar els tres germans a Octàvia Menor, la seva germana més gran. Es desconeix el destí de Ptolemeu Filadelf. Plutarc afirma que l'únic fill que August va matar dels fills de Marc Antoni va ser Marc Antoni Antillus. Les fonts antigues no tornen a Mencionar Ptolemeu Filadelf, no indiquen cap servei militar o carrera política, cap escàndol en què es pogués veure involucrat, ni plans de matrimoni ni descendents. Si va arribar a l'edat adulta, se n'hauria fet menció. Podia haver mort de la malaltia l'hivern del 29 aC, però només és una especulació.

## Referències

* 1 2 Everitt, Anthony. Augustus: the life of Rome's first emperor. Nova York: NY Random House, 2007, p. 157 i seg.. ISBN 9780812970586.
* 1 2 Dió Cassi. Historia Romana 49. 32,4
* 1 2 Plutarc. Marc Antoni 54, 6-9
# Guillermo Rejón

Guillermo Rejón (Madrid, 1 d'octubre de 1976) és un exjugador de bàsquet que ocupava la posició de pivot. Va jugar, entre d'altres, en equips com l'Estudiantes, el Lucentum o el Valladolid.

## Referències

* ↑ «Guillermo Rejón es retira.». lesportiudecatalunya.cat, 02-06-2017 [Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «Guillermo Rejón o cuando la elegancia decidió tocar tierra». feb.es, 01-06-2017 [Consulta: 31 octubre 2022].
# La Montalbana

La Montalbana és una pedania o nucli pertanyent a la població d'Ares del Maestrat a la comarca de l'Alt Maestrat (País Valencià). L'any 2008 tenia 29 habitants. Està situat a uns 11 km del poble i a cavall del Coll d'Ares a la vora de la carretera CV-15, just on s'uneix el Barranc de Gasulla i la Rambla Carbonera.
La Montalbana té pintures prehistòriques que foren declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, junt amb la resta d'art rupestre llevantí. La Cova Remígia i altres abrics del Barranc de Gassulla que conserven en les seves parets pintures rupestres poden visitar-se acompanyats d'un guia amb qui s'organitzen les visites.
Les pintures del barranc de Gassulla inclouen escenes de caça que representen homes amb arcs, cabres hispàniques, bous salvatges, porcs senglars, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Dades al web de l'INE
* ↑ Rock Art of the Mediterranean Basin on the Iberian Peninsula. Unesco.
# María Teresa Andrés Blasco

María Teresa Andrés Blasco, (València, 13 de setembre de 1910 - íd. 29 de juny 1992), fou una música i compositora.

## Biografia

Realitzà els seus estudis musicals al Conservatori de València; amb Antonio Fornet Asensi el piano, amb Pedro Sosa l'harmonia i amb Eduard López-Chàvarri la història de la música. A més, va rebre classes particulars de piano de Ramón Ribes, que la va encoratjar per continuar els estudis musicals, que acabaria l'any 1930 al Conservatori de València.
La seua carrera com a concertista es va estroncar per la seua malaltia, l'asma, que la va obligar a fer repòs durant dos anys, cosa que va fer al poble de Benimarfull, d'on eren els seus pares. L'any 1954 va escriure per a Ràdio València un xotis humorístic, Ellos son así, que tingué molt d'èxit. El 1972 fou finalista del Festival de Canciones Navideñas de l'Hospitalet de Llobregat amb la seua nadala Jesús Nen. El 1982 va estrenar el pasdoble Balones, un encàrrec amb motiu del vuitè Centenari del naixement de Sant Francesc, patró d'aquesta vila de la comarca del Comtat, i al 1984 s'hi posà lletra per a cantar-lo com a himne. També va compondre, a petició de l'alcalde de Benimarfull, el pasdoble Benimarfull, i per a la banda “El Delirio”, de Gorga, el pasdoble El Delirio, che.
Fou professora de piano del Conservatori de València i la major part de les seues composicions es troben a la Biblioteca Municipal de València. Va escriure sobretot música per a banda, tot i que també escrigué valsos, boleros i pasdobles, essent la seua una música senzilla i amb un to popular, dirigida sobretot al ball i a les revetlles.
L'any 1945 es casà amb Ernesto Hurtado, un home amant de les tradicions i de la història de Benimarfull, població sobre la qual va escriure quatre llibres.

## Obra

* Andaluza de mis sueños, banda.
* Balones, pasdoble banda.
* Benimarfull, pasdoble, banda.
* Costa Blanca, banda.
* El delirio che, banda.
* Gozos al Santo Cristo del Consuelo, cor.
* Mocita cascabelera, veu i piano.
* Plegaria a la Mare de Déu, cor.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 «María Teresa Andrés Blasco». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
* 1 2 Lacruz, Raquel; Fuentes, Carla. «Maria Teresa Andrés Blasco, 1910-1992. La reina de la música per ballar». A: Les nostres compositores. Presidència de la Generalitat Valenciana, novembre, 2019, p. 22.
* ↑ «María Teresa Andrés» (en castellà). Benimarfull, 17-08-2015. [Consulta: 21 juliol 2020].
* ↑ Ferrer Senabre, Isabel Tesi Doctoral: Les pistes de ball durant el primer franquisme: espais de lleure a l'Horta Albufera. Programa de Doctorat en Història de l'Art i Musicologia, Departament d'Art i de Musicologia Facultat de Filosofia i Lletres. Universitat Autònoma de Barcelona, 2013, pàg. 296.
* ↑ «Programa del concierto». Raquel Lacruz. [Consulta: abril 2015].

## Fonts bibliogràfiques i documentals

Adkins Chiti, Patricia; Ozaita, M. T.. «Las compositoras españolas». A: Las mujeres en la música. Madrid: Alianza Música, 1995.
# Bombardeig a l'IEC: destrucció de materials de Pompeu Fabra

Els dies 16, 17 i 18 de març de 1938, en plena Guerra Civil, Barcelona va patir 12 bombardejos efectuats per l'aviació italiana del llavors cap d'estat italià, Benito Mussolini, Il Duce. Hi va haver gairebé 1.000 morts, més de 1.500 ferits i es van destruir desenes d'edificis de la Barcelona de l'època. A finals de 1936, els efectius navals i aeris del bàndol nacional eren notòriament inferiors als efectius del bàndol republicà. En saber d'aquesta inferioritat Franco va demanar ajuda a Alemaya i Itàlia i Benito Mussolini va acabar reconeixent el bàndol nacional com l'únic govern legítim d'Espanya i va enviar les primeres forces aèries - sense dispositiu ni bandera - que van ajudar a creuar l'estret de Gibraltar a les forces del General Franco des de l'Àfrica.
Gran part de les operacions aèries van sortir de Mallorca, de fet, al novembre del 1936 es va crear l'Aviació Legionaria Italiana a les Balears, la qual va liderar els bombardejos que va patir la capital catalana i les principals ciutats de Catalunya des del febrer del 1937 fins al 25 de gener de 1939.
Al març de 1938, en concret els dies 16, 17 i 18 de març, l'aviació italiana va sotmetre a Barcelona a 41 hores de bombardejos. Des de les 22.08 h del dia 16 de març fins a les 15.07 h del dia 18 de març, avions Savoia S81 i S79, els avions més eficaços dels que disposava l'aviació italiana realitzar fins a 13 raids, amb intervals de 3 hores, i van llençar 44 tones de bombes. L'atac va afectar l'àrea central de Barcelona, l'Eixample Esquerra, Poble Sec i l'entorn de la Plaça Catalunya.
# Michael Ondaatje

Michael Ondaatje (Colombo, 12 de setembre de 1943) és un poeta i novel·lista canadenc en llengua anglesa.
El 1954 abandonà Sri Lanka per anar a Anglaterra i vuit anys després s'instal·là al Canadà. Estudià a la Universitat de Toronto i la Universitat Queen's a Kingston. Comença a fer de professor a la Universitat de York, a Toronto, el 1971.
El 1982 escrigué Running in the Family, un llibre de memòries sobre la seva família colonialista britànica, posseïdora d'una gran plantació de te a Sri Lanka, que barreja diversos gèneres i que va tenir una gran acollida per part de la crítica, per la recreació d'una societat molt concreta. El 1971 guanyà el Governor General's Award, un dels premis més prestigiosos del Canadà, per Collected Works of Billy the Kid, una col·lecció de poemes de caràcter experimental. Amb Coming Through Slaughter (1976) arribà la primera novel·la. The English Patient (1992), que guanyà el premi Booker Prize de ficció, ha estat la més popular de les seves obres, per tal com la versió cinematogràfica, dirigida i adaptada per Anthony Minghella aconseguí nou Oscars.

## Traduccions al català

El fantasma d'Anil, trad. Melcion Mateu, ed. Destino, ISBN 978-84-233-3303-5.
Llum de guerra (Warlight), trad. Eduard Sepúlveda, ed. Navona, col. Port Bo, Barcelona, 2019, ISBN 978-84-17181-88-8.

## Referències

* ↑ «The British Council (Literature)». [Consulta: 15 maig 2010].
* ↑ «encyclopedia.com». [Consulta: 15 maig 2010].
# Mireia Comas

Mireia Comas (Andorra la Vella, 1976) és una fotògrafa i fotoperiodista catalana d'origen andorrà.

## Trajectòria

Nascuda a Andorra la Vella, quan tenia 2 anys la seva família es va establir a Terrassa. Entre els 6 i els 21 anys va ser membre dels Minyons de Terrassa. Interessada per la fotografia, es va formar a l'Institut d'Estudis Fotogràfics de Catalunya i va completar els estudis amb alguns cursos d'especialització i un postgrau a la Universitat Autònoma de Barcelona. S'ha especialitzat en fotografies de moviments socials i d'esdeveniments castellers.
Els anys 1990 va començar a documentar diversos moviments socials, especialment el moviment ocupa, així com intervencions policials durant manifestacions, fet pel qual va ser detinguda en diverses ocasions i va ser víctima d'abusos policials.
Com a fotoperiodista, ha publicat fotografies a mitjans com La Vanguardia, El Periódico, el Diari Ara, El País, el Diari de Terrassa o el Diari de Sabadell, entre d'altres. El 2018, una fotografia seva de dos castellers homes fent-se un petó es va fer viral a les xarxes socials i es va veure des de tot el món. A data de 2020, combinava la fotografia d'estudi amb encàrrecs per a mitjans de comunicació. És mare de tres fills.
A l'octubre de 2020 fou detinguda mentre documentava un desnonament al barri de Can Palet de Terrassa. Alliberada hores després, el jutge li demanà un any de presó i una multa de 170 euros, acusada d'un delicte d'atemptat contra l'autoritat. Comas negà els fets.

## Publicacions

* 2016 – Els castells no són de princeses

## Premis

El desembre del 2021 la Mireia Comas, juntament amb tots els professionals de la comunicació que han patit la llei mordassa, va ser guardonada amb el Premi Llibertat d'Expressió de la Unió de Periodistes Valencians, guardó que recollí ella en representació de tots.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Mireia Comas: ‘Viure de la fotografia és molt difícil, però és la meva passió’ (Exposició, juliol, Sala Muncunill)», 29-06-2018. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ TV3. «Descobrim la història de la foto del petó dels castellers». [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ Solé, Marc. «Demanen un any de presó per la fotoperiodista detinguda aquest dimarts en un desnonament a Terrassa | La torre del Palau». La torre del Palau, 14-10-2020. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ L.T. «Crítiques des de sindicats i fotògrafs per la detenció de Mireia Comas», 14-10-2020. Arxivat de l'original el 2020-10-19. [Consulta: 14 octubre 2020].
* ↑ «Mireia Comas: "Als i les fotoperiodistes ens tenen molt maltractats"», Violeta Tena, El Temps, 9-12-2021. [Consulta: 11-12-2021].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Mireia Comas
# Albert Om i Ferrer

Albert Om i Ferrer (Taradell, 5 d'octubre de 1966) és un periodista català. A la televisió ha conduït o ha participat en programes com Malalts de tele, El club i El convidat, i a la ràdio ha conduït programes com L'hora del pati i Islàndia, a RAC1.
Llicenciat en Ciències de la Informació, des del setembre del 2000 fins al juliol del 2004 va dirigir i presentar L'hora del pati, el programa matinal de RAC1. Durant el primer semestre del 2004 va dirigir i presentar el programa setmanal d'entrevistes Jo vull ser, a TV3. Va ser guionista i copresentador del programa Malalts de tele, de TV3, i també va col·laborar als espais Set de nit, de Toni Soler, i La columna, de Júlia Otero.
Des del 2004 presentà El club a TV3, programa del qual s'acomiadà el 17 de juliol del 2009 amb l'edició número 1.000 i després de cinc anys de programa. A partir del setembre del 2010 van començar les emissions del programa anomenat El convidat, en el qual era el convidat de personatges famosos. El 19 de desembre d'aquest mateix any va presentar la Marató de TV3 contra les lesions medul·lars i cerebrals adquirides. El 7 de setembre de 2016 va estrenar un programa de tarda a RAC 1, Islàndia, que el 23 de març de 2021 va celebrar els 1.000 programes. El 26 d'octubre de 2023 va estrenar el programa de TV3 Una altra història
També ha escrit alguns llibres, com El nom del porc, amb el qual va aconseguir el Premi Pere Quart d'humor i sàtira; Els veïns de dalt, o Rebotiga d'il·lustres, del qual és coautor, juntament amb Toni Coromina. El 2021 va publicar El dia que vaig marxar, a Univers Llibres. Des del 2010 també és conseller assessor del diari Ara, on escriu una columna setmanal.
L'any 2023 presenta a TV3 i a 3Cat "Una Altra Història", la versió catalana del programa d'À Punt Mèdia "Tresors amb història" que coprodueix El Terrat al costat de Sunrise Pictures, que també produeix el de Catalunya. El programa, emès els dijous en horari de prime-time, és un projecte d'arxiu col·lectiu i col·laboratiu que vol representar el patrimoni cultural català dels últims 100 anys.

## Premis i reconeixements

* 2011 - Premi Ondas per El convidat.

## Referències

* ↑ «Albert Om i Ferrer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El figuerenc Toni Soler estrena avui 'Set de nit' a TV3.». VilaWeb, 23-09-2001.
* ↑ «Albert Om, amfitrió excepcional en la tercera temporada d'"El convidat"». Sant Joan Despí: 324.cat, 13-09-2012. [Consulta: 16 setembre 2012].
* ↑ «Albert Om regresa a RAC1 con un programa diario». La Vanguardia, 06-07-2016.
* ↑ «‘Islàndia’, programa 1000!». Ràc 1, 23-03-2021.
* ↑ «Albert Om: “Els pares no es moren un dia, se’t van morint”». Diari Ara, 08-04-2021.
* ↑ Redacció «Albert Om». Diari Ara [Barcelona], núm 1, 28-11-2010, p.23.
* ↑ «Una altra història».
* ↑ Araguás, Natàlia «Basté reivindica el periodisme esportiu als Ondas i Om anuncia una "probable" tercera temporada d''El convidat'». Diari Ara [Barcelona], núm.344, 09-11-2011, p.53. ISSN: 2014-010X.
# Manel Úbeda Gallart

Manel Úbeda Gallart (Mollet del Vallès, 1951), és un fotògraf català i director i professor de l'Escola de Fotografia IDEP de Barcelona des de 1981 fins al 2014.
El 1975 realitzà la seva primera exposició. Fou un dels organitzadors de les "Jornades Catalanes de Fotografia" de 1980, així com un dels fundadors de la Primavera Fotogràfica de Catalunya el 1982. Ha realitzat tallers i seminaris a la Universitat Autònoma de Barcelona, a la Universitat Politècnica de València i a la Universitat Catalana d'Estiu de Prada de Conflent, entre d'altres. Ha comissariat diverses exposicions de la Fundació La Caixa i és coautor del Projecte i del Pla d'Estudis de l'Escola Universitària de Fotografia de Terrassa. Cofundador de La Magistral, un projecte de tallers i seminaris de fotografia a l'Alt Empordà (Girona) entre els anys 2010 i 2013, en els quals van participar, entre d'altres, José Manuel Navia, Alberto García Alix, Marta Gili, Joan Fontcuberta, Emilio Morenatti, Antoine d'Agata...
La seva obra reflecteix sovint espais que en el seu dia van ser esplendorosos i acaben abandonats, mostrant un espai de decadència i abandonament. Durant 11 anys va fotografiar periòdicament diferents aspectes de la muntanya del Tibidabo. Una selecció d'aquestes fotos, Tibi, es poden veure a la col·lecció permanent de fotografia del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Llibres i cursos publicats

* 1983 - VVAA - La Fotografía Creativa. Edicions Salvat amb la col·laboració de Kodak. Barcelona.
* 1991- Curso Profesional de Fotografía. Planeta DeAgostini
* Curso de Fotografía CEAC
* 1997 - Togo. Editorial ASombra, Barcelona. Pròleg de Pere Formiguera.
* 2001- La Fotografía Digital. RBA Editores.
* 2002 - Manual de Fotografía Digital. Plaza & Janés Editores

## Referències

* ↑ «La Vitrina del Fotògraf. Exposició al Palau Robert». Arxivat de l'original el 2008-05-11. [Consulta: 22 octubre 2009].
* ↑ Entrevista a pixelicia.com Arxivat 2011-03-08 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Biografia a Nikonistas.com (castellà)

## Enllaços externs

* Entrevista a Nikonistas.com (castellà)
* La ventana discreta. En memòria de Paco Elvira. Barcelona 2013