OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Virus tropical

Virus tropical és una pel·lícula d'animació colombiana de 2018 dirigida per Santiago Caicedo. Compta amb les veus d'Alejandra Borrero, María Cecilia Sánchez i Diego León Hoyos, entre d'altres. Ha participat en importants esdeveniments a nivell mundial com el Festival Animation Is Film a Los Angeles, el Festival Southwest Film, el Festival de Cinema d'Animació d'Annecy, els Premis Quirino de l'Animació Iberoamericana, on és un dels finalistes de la segona edició, i el Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Sinopsi

Paola Paola és una nena colombiana que ha de tractar de tirar endavant en un context complicat, on els estereotips i les aparences no li permeten encaixar com ella volgués en la societat. Amb la seva visió única del món, Paola ha d'aprendre a viure pas a pas i obrir-se camí enmig d'una societat hipòcrita, enfrontant tota una sèrie de petites crisis que forgen la seva personalitat.

## Veus

* Alejandra Borrero com Hilda.
* María Cecilia Sánchez com Paola.
* Martina Toro com Paola nena.
* María Parada com Paty nena
* Diego León Hoyos com Uriel.

## Referències

* ↑ Virus Tropical llega a la meca mundial del cine de animación. Selección Oficial en el Festival de Annecy, lbv.co
* ↑ Virus tropical a Proimágenes Colombia. Consultado el 13 de septiembre de 2018.
* ↑ Virus tropical en IMDb. Consultado el 13 de septiembre de 2018.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Gran Premi d'Àustria del 1974

Resultats del Gran Premi d'Àustria de Fórmula 1 de la temporada 1974, disputat al circuit de Österreichring el 18 d'agost del 1974.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps / Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 7 | Carlos Reutemann | Brabham - Ford | 54 | 1h 28' 44. 72 | 2 | 9 |
| 2 | 6 | Denny Hulme | McLaren - Ford | 54 | + 42.92 s | 10 | 6 |
| 3 | 24 | James Hunt | Hesketh - Ford | 54 | + 1' 01.54 min. | 7 | 4 |
| 4 | 28 | John Watson | Brabham - Ford | 54 | + 1' 09.39 min. | 11 | 3 |
| 5 | 11 | Clay Regazzoni | Ferrari | 54 | + 1' 13.08 min. | 8 | 2 |
| 6 | 10 | Vittorio Brambilla | March - Ford | 54 | + 1' 13.82 min. | 20 | 1 |
| 7 | 33 | David Hobbs | McLaren - Ford | 53 | + 1 Volta | 17 | |
| 8 | 17 | Jean Pierre Jarier | Shadow - Ford | 52 | + 2 Voltes | 23 | |
| 9 | 30 | Dieter Quester | Surtees - Ford | 51 | + 3 Voltes | 25 | |
| 10 | 23 | Tim Schenken | Trojan - Ford | 50 | + 4 Voltes | 19 | |
| 11 | 9 | Hans Joachim Stuck | March - Ford | 48 | Suspensions | 15 | |
| 12 | 26 | Graham Hill | Lola - Ford | 48 | + 6 Voltes | 21 | |
| NC | 35 | Ian Ashley | Token - Ford | 46 | No Classificat | 24 | |
| Ret | 1 | Ronnie Peterson | Lotus - Ford | 45 | Palier | 6 | |
| Ret | 2 | Jacky Ickx | Lotus - Ford | 43 | Col·lisió | 22 | |
| Ret | 4 | Patrick Depailler | Tyrrell - Ford | 42 | Col·lisió | 14 | |
| Ret | 8 | Carlos Pace | Brabham - Ford | 41 | Pèrdua de combustible | 4 | |
| Ret | 5 | Emerson Fittipaldi | McLaren - Ford | 37 | Motor | 3 | |
| NC | 21 | Jacques Laffite | Iso Marlboro - Ford | 37 | No Classificat | 12 | |
| Ret | 20 | Arturo Merzario | Iso Marlboro - Ford | 24 | Prob. amb el combustible | 9 | |
| Ret | 16 | Tom Pryce | Shadow - Ford | 22 | Virolla | 16 | |
| Ret | 14 | Jean Pierre Beltoise | BRM | 22 | Motor | 18 | |
| Ret | 12 | Niki Lauda | Ferrari | 17 | Motor | 1 | |
| Ret | 27 | Rolf Stommelen | Lola - Ford | 14 | Accident | 13 | |
| Ret | 3 | Jody Scheckter | Tyrrell - Ford | 8 | Motor | 5 | |
| NVQ | 31 | Ian Scheckter | Hesketh - Ford | | | | |
| NVQ | 43 | Leo Kinnunen | Surtees - Ford | | | | |
| NVQ | 18 | Derek Bell | Surtees - Ford | | | | |
| NVQ | 22 | Mike Wilds | Ensign - Ford | | | | |
| NVQ | 19 | Jean-Pierre Jabouille | Surtees - Ford | | | | |
| NVQ | 32 | Helmuth Koinigg | Brabham - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: Niki Lauda 1' 35. 40
* Volta ràpida: Clay Regazzoni 1' 37. 22 (a la volta 46)

## Referències

* «La web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2015-01-18. [Consulta: 4 abril 2010].
# La reina vella

La reina vella és una obra dividida en tres quadres, original d'Àngel Guimerà i amb cançons i música d'Enric Morera, estrenada al teatre Principal de Barcelona, el dia 16 de gener de 1908.

## Repartiment de l'estrena

* Reina Blanca: Maria Morera
* Dona Beatriu: Maria Morató.
* Dona Margalida: Anna Adell.
* Sisa: Emília Baró.
* Marianna: Enriqueta Guerra.
* Filomena: Francisca Masdeu.
* Segimona: Carme Huguet.
* Serní: Josep Santpere.
* Capità Rovellat: Enric Vinyals.
* Duc de les Albeses: Lluís Puiggarí.
* Comte de Griselda: Manuel Ballar.
* Miquelot: Emili Ginestet.
* Bernat: Ricard Garcia
* Quirze: Ferran Capdevila
* Dames de la cort, pageses, cavallers, soldats, pagesos i criatures del poble.
Director artístic: Enric Giménez.

## Referències

* ↑ «Àngel Guimerà 1845-1924». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «La reina vella». teatremusical.cat. [Consulta: 15 febrer 2025].
# Carles Dachs Clotet

Carles Dachs Clotet (Santa Eugènia de Berga, 1987) és un poeta català. És llicenciat en filologia catalana per la Universitat Autònoma de Barcelona i actualment és professor lector de català a la Universitat Eötvös Loránd de Budapest.
La seva obra ha merescut el Premi Joan Duch per a Joves Escriptors 2009 per Suc de llum, el XVII Premi de poesia M.-Mercè Marçal per A dalt més alt, i el premi de poesia Sant Cugat a la memòria de Gabriel Ferrater per Vent a la mà.

## Obra

* Dachs, Carles. Suc de llum. Juneda: Fonoll, 2010. ISBN 978-84-937342-2-0.
* Dachs, Carles. A dalt més alt. Lleida: Fonoll, 2015. ISBN 978-84-9975-611-0.
* Dachs, Carles. Vent a la mà. Barcelona: Edicions 62, 2021. ISBN 978-84-297-7973-8.

## Referències

* ↑ Balázs, Tormási. «ELTE BTK - Spanyol Nyelvi és Irodalmi Tanszék». Arxivat de l'original el 2018-03-20. [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ «Editorial Fonoll - Suc de llum». [Consulta: 23 gener 2018].
* ↑ «Es publica el poemari 'A dalt més alt' de Carles Dachs». VilaWeb.cat.
* ↑ Coll Mariné, Jaume. «Carles Dachs Clotet. A dalt més alt». Núvol, 22-07-2015. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «Carles Dachs Clotet guanya el premi de Poesia Gabriel Ferrater». Vilaweb, 15-07-2021 [Consulta: 19 juliol 2021].
# Processionarium ordinis Fratrum Praedicatorum

El Processionarium ordinis Fratrum Praedicatorum és un incunable de l'any 1494, i el primer llibre de cant litúrgic imprès a Espanya.
Datat al colofó el 3 abril de 1494, i sortit de la impremta de Meinardo Ungut i Estanislao Polono situada a Sevilla, es tracta d'un llibre de processons de l'Orde dels predicadors o ordre dels dominics, un processionari o llibre litúrgic de petit format, que conté els cants, rúbriques i oracions per a ser resades i portades a les processons anteriors a la missa. Té un interès especial en l'aspecte musicològic ja que conté antífones, versos, textos rimats i fins i tot cants polifònics no presents en un altre tipus de llibres litúrgics.
D'aquesta obra es coneixen diversos exemplars recollits en nombrosos repertoris, com el catàleg musical de la Biblioteca Nacional de Madrid, el Catàleg general d'incunables en les biblioteques espanyoles elaborat per Francisco García Craviotto, el Catàleg bibliogràfic de la col·lecció d'incunables de la Biblioteca Nacional d'Espanya elaborat per Julián Martín Abad, o la base de dades de llibres europeus del segle XV elaborada per la British Library, entre d'altres. A Catalunya, a la ciutat de Barcelona, es conserva un exemplar a la Institució Milà i Fontanals de Recerca en Humanitats del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC). La seva peculiaritat i interès rau en el fet de ser el primer llibre de cant litúrgic imprès a Espanya. Es tracta d'una obra d'indubtable valor per a bibliòfils, però també de gran interès per a musicòlegs.

## Referències

* 1 2 Ezpeleta, Marta «Un incunable en la Institución Milà i Fontanals». Enredadera, Núm. 32, 12-2018, pàg. 32-34 [Consulta: 3 juliol 2020].
* 1 2 González-Sarasa Hernáez, Silvia; Reyes Gómez, Fermín de los (dir.). Tipología editorial del impreso antiguo español (Tesi doctoral). Madrid: Universitat Complutense de Madrid, 2013 [Consulta: 3 juliol 2020].
# Gran Premi d'Àustria del 1979

Resultats del Gran Premi d'Àustria de Fórmula 1 de la temporada 1979, disputat al circuit de Österreichring el 12 d'agost del 1979.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 27 | Alan Jones | Williams - Ford | 54 | 1h 27' 38. 01 | 2 | 9 |
| 2 | 12 | Gilles Villeneuve | Ferrari | 54 | + 36.05 s | 5 | 6 |
| 3 | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Ford | 54 | + 46.77 s | 8 | 4 |
| 4 | 11 | Jody Scheckter | Ferrari | 54 | + 47.21 s | 9 | 3 |
| 5 | 28 | Clay Regazzoni | Williams - Ford | 54 | + 48.92 s | 6 | 2 |
| 6 | 16 | René Arnoux | Renault | 53 | + 1 Volta | 1 | 1 |
| 7 | 3 | Didier Pironi | Tyrrell - Ford | 53 | + 1 Volta | 10 | |
| 8 | 22 | Derek Daly | Ensign - Ford | 53 | + 1 Volta | 11 | |
| 9 | 7 | John Watson | McLaren - Ford | 53 | + 1 Volta | 16 | |
| 10 | 8 | Patrick Tambay | McLaren - Ford | 53 | + 1 Volta | 14 | |
| Ret | 5 | Niki Lauda | Brabham - Alfa Romeo | 45 | Motor | 4 | |
| Ret | 22 | Patrick Gaillard | Ensign - Ford | 42 | Suspensions | 24 | |
| Ret | 29 | Riccardo Patrese | Arrows - Ford | 34 | Suspensions | 13 | |
| Ret | 18 | Elio de Angelis | Shadow - Ford | 34 | Motor | 22 | |
| Ret | 6 | Nelson Piquet | Brabham - Alfa Romeo | 32 | Motor | 7 | |
| Ret | 9 | Hans Joachim Stuck | ATS - Ford | 28 | Motor | 18 | |
| Ret | 25 | Jacky Ickx | Ligier - Ford | 26 | Motor | 21 | |
| Ret | 2 | Carlos Reutemann | Lotus - Ford | 22 | Direcció | 17 | |
| Ret | 15 | Jean Pierre Jabouille | Renault | 16 | Caixa canvi | 3 | |
| Ret | 20 | Keke Rosberg | Wolf - Ford | 15 | Part elèctrica | 19 | |
| Ret | 14 | Emerson Fittipaldi | Fittipaldi - Ford | 15 | Frens | 12 | |
| Ret | 17 | Jan Lammers | Shadow - Ford | 3 | Accident | 23 | |
| Ret | 30 | Jochen Mass | Arrows - Ford | 1 | Motor | 20 | |
| Ret | 1 | Mario Andretti | Lotus - Ford | 0 | Embragatge | 15 | |
| NVQ | 31 | Hector Rebaque | Lotus - Ford | | | | |
| NVQ | 24 | Arturo Merzario | Merzario - Ford | | | | |

## Altres

* Pole: René Arnoux 1' 34. 07
* Volta ràpida: René Arnoux 1' 35. 77 (a la volta 40)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-09. [Consulta: 13 abril 2010].
# American Anthropologist

American Anthropologist és el títol en anglès de la publicació periòdica oficial de l'American Anthropological Association (AAA). És coneguda per publicar una extensa gamma de treballs d'antropologia, incloent els de tipus cultural, biològic, d'antropologia lingüística i d'arqueologia. L'antecedent històric de la revista data de 1888 any en què va ser publicat per l'Anthropological Society of Washington (Societat Antropològica de Washington), la primera associació antropològica dels Estats Units d'Amèrica. La sèrie nova va començar en 1899 quan va ser fundada la AAA sota el Consell Editorial de Franz Boas, Daniel Garrison Brinton, i John Wesley Powell entre d'altres. La revista s'ha publicat ininterrompudament fins avui.

## Camps de l'antropologia que s'inclouen

La publicació inclou dins dels seus continguts, treballs i articles d'antropologia cultural, de lingüística, d'arqueologia i d'antropologia física. També són inclosos ocasionalment treballs d'antropologia aplicada.
Entre les publicacions de l'AAA, The American Anthropologist és l'única que cobreix pràcticament totes les subdisciplines de l'antropologia. Molts investigadors especialitzats concorden amb l'enfocament de l'American Anthropologist quant al seu ampli espectre, encara que altres argumenten, a manera de crítica, que alguns treballs publicats escapen a la noció científica en la qual hauria de mantenir-se l'antropologia i la seva pràctica professional.

## Referències

* ↑ Segal et al. 2005, Introduction, p.20
* ↑ Segal et al. 2005, Introduction, pp.7, 22

## Bibliografia

* (anglès) Segal, Daniel A.; Sylvia J. Yanagisako] (eds.), James Clifford, Ian Hodder, Rena Lederman, Michael Silverstein. Unwrapping the Sacred Bundle: Reflections on the Disciplining of Anthropology. Duke University Press, 2005.

## Enllaços externs

* introduction: «pzacad.pitzer.edu». Arxivat de l'original el 2007-08-09. [Consulta: 18 març 2014].
* American Anthropologist online.
# Angèlica (instrument)

L'angèlica és un instrument musical de corda pinçada que té moltes semblances amb la tiorba i el chitarrone, va aparèixer al segle xvii a París i es va difondre a finals del XVII i principis del XVIII, actualment gairebé no s'utilitza. Posseeix dos clavillers, un d'ells subjecta les cordes que es col·loquen sobre el mànec i l'altre serveix per subjectar les cordes que van a l'aire. En total compta amb entre 16 i 20 cordes que són simples, cosa que el distingeix del chitarrone, la principal diferència amb la tiorba és l'afinació de les cordes. En francès es diu angel lute, en alemany angelika i en italià angelica.

## Història

No es té certesa sobre l'origen del nom, per a alguns deriva de la cantant i intèrpret de tiorba i llaüt Angélique Paulet, molt admirada a la cort de Luis XIII de França, uns altres afirmen que procedeix de la peculiar dolçor del so de l'instrument que recorda la música dels àngels i les harmonies celestials.
Christiaan Huygens escoltà un conjunt de cinc angèliques a París el 1661. Els intèrprets foren Jérôme Vignon, qui reclamava ser l'inventor d'aquest instrument, les seves filles i altres alumnes. Van tocar instruments fets per Guillaume Jacquesson, reconegut intèrpret de tiorba i llaüt. També se'n feren a Estrasburg, on Valentin Strobel publicà música per a conjunts d'aquest instrument el 1668 (manuscrits ara perduts). Un influent intèrpret i professor fou Jean Béthune, que estigué en actiu a París el 1664 i es traslladà a Estrasburg cap al 1681, la seva feina està representada en dos manuscrits i una tabulatura. L'angèlica és un dels quatre instruments (els altres són el llaüt, la viola d'arc baixa i la guitarra) per als que Krember oferí acompanyaments alternatius. Un tercer manuscrit per a angèlica es troba a l'antiga biblioteca ducal de Mecklenburg a Schwerin. La col·lecció també inclou quatre angèliques fetes a Hamburg el segle xviii, una d'elles molt probablement per Joachim Tielke, que ens suggereix que fou popular entre els cercles de l'aristocràcia alemanya del segle xviii, aquesta idea és mantinguda pels arranjaments de música del compte J.A. Losey al manuscrit del monestir de Rajhrad (Raigern), prop de Brno, Moravia.
Existeix un instrument de teclat que també es diu angèlica i s'assembla a una espineta o clavicordi. Vegeu angèlica (orgue).

## Referències

* 1 2 Harwood, Ian; Crawford, Tim «Angélique» (en anglès). Grove music online. Oxford music online, 2007-2016.
* ↑ Anna Jorba Ricart: Música y cultura.
* ↑ Gerardo Arriaga: Music for French Theorbes.
* ↑ Roberto L. Pajares Alonso: Historia de la música en 6 bloques.
* ↑ Felipe Pedrell: Diccionario técnico de la música.
# Víctor Víctor

Víctor Víctor (Santiago de los Caballeros, 11 de desembre de 1948 - Santo Domingo, 16 de juliol de 2020) fou un cantant, músic, guitarrista i compositor dominicà de música popular.

## Biografia

Víctor Víctor va néixer l'11 de desembre de 1948 a Santiago de los Caballeros, Província de Santiago, en el populós barri de Los Pepines.
Al començament dels anys setanta, sent percussionista i tocador de guitarra, va començar a treballar amb l'orquestra de Wilfrido Vargas i en 1972 va gravar el seu tema El Camino de los Amantes. Poc temps després, aquesta mateixa cançó ho va projectar internacionalment com a compositor en ser interpretada per Felipe Pirela.

## Compromís social

Compositor d'alta sensibilitat humana, les seves cançons sempre han demostrat un compromís amb el sentir popular.
Va ser fundador al costat de Sonia Silvestre del grup Nueva Forma en els anys 70. Aquest grup, emmarcat en el que es va denominar cançó protesta, va participar en el festival Siete Días con el Pueblo el 1974.
Va ser també dels primers artistes dominicans a viatjar a Cuba, quan aquest tipus de viatges estava prohibit pel govern dominicà.
L'any 2007 va gravar un disc amb cançons de contingut social titulat Verde y Negro com un homenatge als lluitadors per la llibertat del poble dominicà.

## Rellevància

Autor de gran quantitat de cançons, les seves lletres i melodies han estat cantades per grans intèrprets de la cançó popular en Iberoamèrica i Espanya, per exemple Dyango, Milly Quezada, Celia Cruz i Azúcar Moreno, entre d'altres.
En 1990, Víctor Víctor amb la seva producció Inspiraciones va ser dels primers artistes dominicans a col·locar la bachata en els escenaris internacionals fent que deixés de ser un gènere marginal per a convertir-se en un fenomen de masses.
En la seva producció Bachata Entre Amigos del 2006, produït pel guitarrista Juan Francisco Ordóñez, va interpretar a duo i a temps de bachata èxits clàssics de cantautors com Serrat, Sabina, Silvio Rodríguez i Fito Páez entre d'altres. Muchos de esos autores interpretaron por primera vez sus canciones en ese ritmo. Va rebre un dels Premis Ondas 1993.

## Discografia

* Álbum Rojo (1973)
* Chile Vive (1974)
* Neruda Raíz y Geografía (1974)
* Cotidiano (1975)
* Con Sus Flores y Sus Vainas (1976)
* En Son de Felicidad (con Francis Santana) (1982)
* Artistas por la Paz / Cara o Cruz (con José Antonio Rodríguez) (1986)
* Flamboyán (1987)
* Inspiraciones (1990)
* Tu Corazón (1993)
* Un Chin de Veneno (1994)
* Alma de Barrio (1994)
* Cajita de Música (1996)
* Recuento I (1998)
* Pisando Rayas (2001)
* Bachata Entre Amigos (2006)
* Verde y Negro (2007)
* Rosa y Rojo (2009)

## Referències

* ↑ Víctor Víctor a eltrendeyaguaramas.blogia.com
* ↑ La Ventana. «La Ventana - Todo sobre la bachata, Víctor Víctor». Arxivat de l'original el 8 de juny de 2012. [Consulta: 2009].
* ↑ "Victor Víctor recibe premio por «Bachata entre amigos»" Consultado 24/julio/2013
* ↑ Gloria Estefan y El Último de la Fila acaparan cuatro de los ocho Premios Ondas de Música 1993, El País, 17 de novembre de 1993
* ↑ Victor Victor lanzará nueva producción "Rosa y Rojo", Radio Bongo
# Gran Premi d'Àustria del 1985

Resultats del Gran Premi d'Àustria de Fórmula 1 de la temporada 1985, disputat al circuit de Österreichring el 18 d'agost del 1985.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Alain Prost | McLaren - TAG | 52 | 1h 20' 12. 583 | 1 | 9 |
| 2 | 12 | Ayrton Senna | Lotus - Renault | 52 | + 30.002 s | 14 | 6 |
| 3 | 27 | Michele Alboreto | Ferrari | 52 | + 34.356 s | 9 | 4 |
| 4 | 28 | Stefan Johansson | Ferrari | 52 | + 39.073 s | 12 | 3 |
| 5 | 11 | Elio de Angelis | Lotus - Renault | 52 | + 1' 22.092 min. | 7 | 2 |
| 6 | 8 | Marc Surer | Brabham - BMW | 51 | + 1 Volta | 11 | 1 |
| 7 | 3 | Stefan Bellof | Tyrrell - Renault | 49 | Sense combustible | 22 | |
| 8 | 18 | Thierry Boutsen | Arrows - BMW | 49 | + 3 Voltes | 16 | |
| 9 | 24 | Huub Rothengatter | Osella - Alfa Romeo | 48 | + 4 Voltes | 24 | |
| 10 | 15 | Patrick Tambay | Renault | 46 | Motor | 8 | |
| Ret | 26 | Jacques Laffite | Ligier - Renault | 43 | Accident | 15 | |
| Ret | 29 | Pierluigi Martini | Minardi - Motori Moderni | 40 | Suspensions | 23 | |
| Ret | 1 | Niki Lauda | McLaren - TAG | 39 | Motor | 3 | |
| Ret | 17 | Gerhard Berger | Arrows - BMW | 33 | Turbo | 17 | |
| Ret | 19 | Teo Fabi | Toleman - Hart | 31 | Part elèctrica | 6 | |
| Ret | 16 | Derek Warwick | Renault | 29 | Motor | 13 | |
| Ret | 10 | Kenny Acheson | RAM - Hart | 28 | Motor | 23 | |
| Ret | 7 | Nelson Piquet | Brabham - BMW | 26 | Problemes físics | 5 | |
| Ret | 5 | Nigel Mansell | Williams - Honda | 25 | Motor | 2 | |
| Ret | 22 | Riccardo Patrese | Alfa Romeo | 25 | Motor | 10 | |
| Ret | 30 | Jonathan Palmer | Zakspeed | 17 | Motor | 25 | |
| Ret | 9 | Philippe Alliot | RAM - Hart | 16 | Turbo | 21 | |
| Ret | 25 | Andrea de Cesaris | Ligier - Renault | 13 | Accident | 18 | |
| Ret | 23 | Eddie Cheever | Alfa Romeo | 6 | Turbo | 20 | |
| Ret | 6 | Keke Rosberg | Williams - Honda | 4 | Pressió de l'oli | 4 | |
| NVS | 20 | Piercarlo Ghinzani | Toleman - Hart | 0 | No va sortir | 19 | |

## Altres

* Pole: Alain Prost 1' 25. 490
* Volta ràpida: Alain Prost 1' 29. 241 (a la volta 39)

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-02-18. [Consulta: 26 abril 2010].
# Guillem Martí Misut

Guillem Martí Misut (Es Mercadal, 5 de setembre de 1985) és un futbolista menorquí, que ocupa la posició de davanter. Es va formar al planter del RCD Mallorca, passà després pels filials de Cadis CF i Reial Saragossa. L'estiu del 2010 fitxà pel SV Ried austríac, que milita a la Lliga austríaca de futbol.

## Referències

* ↑ «El delantero Guillem Martí, octava incorporación de la plantilla 12/13» (en castellà). [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «El Marbella FC ya tiene su killer: Guillem Martí, procedente del Huesca - FÚTBOL». [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Guillem se une al proyecto del Deportivo Guadalajara» (en castellà), 28-08-2015. [Consulta: 15 febrer 2025].
# Indarctos

Indarctos és un gènere extint de mamífers carnívors de la família dels ossos (Ursidae) que tingueren una amplíssima distribució des del Miocè mitjà fins al Pliocè inferior, fa entre 4,9 i 13,8 milions d'anys enrere. Se n'han trobat restes fòssils a Algèria, Espanya (incloent-hi els jaciments de Can Llobateres, a Sabadell, i Can Purull, a Viladecavalls), els Estats Units, Grècia, el Kazakhstan, Moldàvia, el Pakistan, Turquia, la Xina i, possiblement, Líbia. Eren ossos de mida mitjana a grossa que presentaven dimorfisme sexual. L'espècie I. vireti pesava uns 175 kg, mentre que I. vireti en pesava uns 350. Presumiblement, eren omnívors amb una clara preferència per la matèria vegetal.
Eren parents propers del panda gegant d'avui en dia. El nom genèric Indarctos significa ‘os de l'Índia’ (quan aquest gènere fou descrit el 1913, el territori que avui en dia correspon al Pakistan formava part de l'Índia britànica).

## Referències

* 1 2 Entrada «Indarctos» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Can Llobateres». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 15 febrer 2025].
* ↑ «Jaciment paleontològic de can Purull. Viladecavalls». Mapes de Patrimoni Cultural. Oficina de Patrimoni Cultural de la Diputació de Barcelona. [Consulta: 27 agost 2023].
* 1 2 Werdelin i Sanders, 2010, «Carnivora» (L. Werdelin i S. Peigné).
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 159 i 193.
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 199.
* ↑ «Descobreixen que l'últim os panda d'Europa va viure a la península Ibèrica». Diari de Girona, 3 desembre 2019. [Consulta: 15 febrer 2025].

## Bibliografia

* Agustí, J.; Antón, M. Mammoths, Sabertooths and Hominids: 65 Million Years of Mammalian Evolution in Europe (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 0-231-11640-3.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.