OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paté de Marrano

Paté de Marrano va ser un fanzine d'historietes espanyol, successor del Pota G, fundat a Madrid l'any 1993 per Ediciones Patéticas, un grup de dibuixants acabats de sortir de la facultat de Belles arts de Madrid: Javier Herráiz (Raiz), Cocoliso (Philippe de la Font), Luis Escombro, Albertoyos, Francisco Bueno, María Colino, entre d'altres, amb la col·laboració de coneguts dibuixants de fanzines contemporanis com Mauro Entrialgo, Álvarez Rabo o Sobornez. També van incorporar-se més endavant Luis Durán, Olaf, Álvarortega, Javier Olivares, Tamayo i molts més.
L'any 1995 va obtenir el premi al millor fanzine en el Saló Internacional del Còmic de Barcelona.
Després d'onze nombres publicats, el Paté de Marrano va deixar de publicar-se l'any 1997, refundant-se com un nou fanzine, el Cretino.

## Enllaços externs

* Blog del Paté de Marrano
* Blog del Cretino
# Baldomero Vega de Seoane y Andrea Pérez

Baldomero Jacinto Vega de Seoane y Andrea Pérez (Sant Sebastià, 31 de desembre de 1850 - El Escorial, març de 1910) fou un militar i polític espanyol, pare d'Eduardo Vega de Seoane y Echevarría, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Era capità de fragata i milità al Partit Liberal de la província d'Alacant, posant-se de part del sector de José Canalejas y Méndez. A les eleccions generals espanyoles de 1901, 1903, 1905, 1907 i 1910 fou elegit diputat per Pego, i va demanar al Congrés la construcció d'un port a Xàbia. A la seva mort fou substituït en el seu escó pel seu fill.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.563. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Vega
# Catherine Collard

Catherine Collard (Tuïr, 11 d'agost de 1947-París, 10 octubre 1993), fou una pianista nord-catalana.

## Biografia

Catherine Collard va ingressar al conservatori de París als catorze anys, on va treballar amb Yvonne Lefébure i Germaine Mounier. Va sortir amb el primer premi de piano el 1964 i el primer premi de música de cambra el 1966. A partir de llavors va guanyar nombrosos premis i concursos (Claude Debussy, Olivier Messiaen, Fondation de la vocation, etc.), que la van portar als festivals més grans i a les sales de concerts més prestigioses del món.
Sovint va tocar en duet amb Anne Queffélec. Va ser professora del conservatori Saint-Maur-des-Fossés. Cap al final de la seva vida, i després d'un llarg període de relaxació, del 1987 al 1993 va gravar una desena de discos per al segell Lyrinx, aclamats per unanimitat per crítics i melòmans. Així, va imposar el seu nom com a intèrpret essencial, especialment per a Haydn i Schumann, abans de morir sobtadament de càncer als quaranta-sis anys.

## Discografia

* Johann Sebastian Bach: Preludi i fuga en la menor (Bach / Liszt), Preludi i fuga en Do major BWV 846
* Gilbert Amy: Epigram
* Claude Debussy: Preludis dels llibres I i II, Estudis per a sonoritats oposades, Estudis per a arpegis compostos, Melodies (amb Nathalie Stutzmann)
* Johannes Brahms: Sonata per a violoncel i piano n 1 i no 2 (amb Suzanne Ramon), Rhapsodie op.79, Intermezzi op.117, Klavierstücke op.118
* César Franck: Preludi, coral i fuga, Quintet i Sonata per a violí i piano (amb Régis Pasquier i el quartet Orlando)
* Edvard Grieg: Concert per a piano
* Joseph Haydn: Sonates (3 volums)
* Olivier Messiaen: Mirada de la terrible unció
* Wolfgang Amadeus Mozart: Sonates per a flauta i piano / K.376, K.296, K.377 (amb Philippe Bernold), Sonates per a piano K.332, 457 i 545 / Fantasy K.475
* Prokofiev: Sonata per a violí i piano n 1 (amb Catherine Courtois)
* Maurice Ravel: Jeux d'eau, Melodies (amb Nathalie Stutzmann)
* Erik Satie: 3 gimnopèdies i 6 gnossiennes (amb Anne Queffélec)
* Arnold Schoenberg: Klavierstücke op.11
* Robert Schumann: Carnaval, Papillons, Arabesque), Escenes d'infants, Sonata en fa menor, Davidsbündlertänze, Concert per a piano i orquestra, el cicle de lied Dichterliebe (amb la contralt Nathalie Stutzmann), Sonata per a violí i piano n 1 i no 2 (amb Catherine Courtois)
* Vincent d'Indy: Simfonia sur un chant montagnard français op.25 - coneguda com a "Symphonie cévenole" - Orchestra Filarmònica de Radio France - Direcció Marek Janowski

## Referències

* ↑ «Catherine Collard (1947-1993)» (en francès). BNF. [Consulta: 4 octubre 2020].

## Enllaços externs

* «La pianiste Catherine Collard n'est plus» (en francès). Les archives integrales de l'humanité. Arxivat de l'original el 26 juny 2005.
# José Antonio Benítez Solís

José Antonio Benítez Solís (Barcelona, 29 de gener de 1975) és un expilot de trial català. Després d'haver guanyat dos campionats estatals en categories inferiors, l'any 1994 va guanyar el Campionat d'Europa amb la motocicleta italiana Beta.
Malgrat estar retirat de l'alta competició, segueix competint en tota mena de trials, activitat que compagina amb la direcció del seu negoci familiar, Motos JAB, a Mataró.

## Palmarès internacional

| Any | Motocicleta | C. del Món outdoor | C. del Món indoor | Altres |
| 1991 | Gas Gas | - | - | Campió d'Esp. Júnior |
| 1992 | Gas Gas/Beta | - | - | Campió d'Esp. Sènior B |
| 1993 | Montesa/Beta | 18è | - | |
| 1994 | Beta | 18è | 18è | Campió d'Europa |
| 1995 | Gas Gas | 15è | 17è | |
| 1996 | Gas Gas | 20è | - | |

## Referències

* ↑ «The kings ... Benitez Jose Antonio» (en anglès). trialonline.org. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «José Antonio Benítez se adjudica la corona continental» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 27-09-1994. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «La Vall d'en Bas. XVI Trial de La Pinya.» (en castellà). todotrial.com, 28-02-2010. [Consulta: 2 març 2010].
* ↑ «Prueba Beta 4t. No querrás bajarte de ella.» (en castellà). amoverse.com, 01-01-2007. [Consulta: 18 febrer 2010].
* ↑ «Entrevista a José Antonio Benítez, Campeón de Europa 1994» (en castellà). todotrial.com, 09-04-2021. [Consulta: 11 març 2022].

## Enllaços externs

* José Antonio Benítez Solís - Lloc web oficial (castellà)
* Palmarès de José Antonio Benítez al Campionat d'Europa (anglès) PDF
Campions d'Europa de trial :
1992 - Pons
1993 - Lampkin
1994 - Benítez
1995 - Justribó
1996 - Reyes
1997 - Catllà
1998 - Pascuet
1999 - Alcaraz
2000 - Raga
2001 - Manzano
2002 - Fajardo
2003 - Bou
2004 - Błażusiak
2005 - Morris
2006 - Dabill
2007 - Gibert
2008 - Brown
2009 - Gubian
2010 - Wigg
2011 - Challoner
2012 - Grattarola
2013 - Karlsson
2014 - Kadlec
2015 - Tournour
2016 - Gelabert
2017 - Farré
2018 - Grattarola
2019 - Marcelli
2020
2021 - Haga
2022 - Hemingway
2023 - Gunvaldsen :
# Dionís de Carcassona

Dionís de Carcassona (Lleida, ? - ?). Canonge de Lleida i President de la Generalitat de Catalunya (1533-1536).
Va ser nomenat president de la Generalitat el 22 de juliol de 1533.
Era fill de Jeroni de Carcassona i Simona de Queralt. Al trienni 1524-1527 va ser oïdor de comptes eclesiàstic. Va ser canonge de Lleida en el període que fou bisbe en Jaume Conchillos (1512-1542).
Durant el seu mandat al front de la Generalitat de Catalunya, destaquen els assetjaments dels turcs i els francesos. En el primer cas, l'amenaça estava situada al sud i els tortosins varen haver de demanar ajut als diputats. L'emperador Carles I fa construir 50 galeres, delmant els boscos catalans, i salpà cap a Tunis el 30 de maig de 1535 en una operació coneguda com la "Jornada de Tunis" que acabarà amb la derrota de Barbarossa.
El juny de 1533 començaren les Corts de Montsó que acabarien al desembre del mateix any.
D'altra banda, al Palau de la Generalitat de Catalunya, el 28 de gener de 1534 es planten els primers tarongers al jardí interior, posteriorment esdevingut pati dels Tarongers.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
* ↑ Descripció de la contenda (en castellà)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Mercat de Xàtiva

El Mercat de Xàtiva fa referència a dos mercats de menjar, roba, utensilis, etc. que tenen lloc a Xàtiva setmanalment.
Els dos mercats són coneguts com a "mercat del dimarts" i "mercat del divendres" respectivament arran del dia de la setmana en què tenen lloc. Se celebren invariablement aquest dia durant tot l'any inclús durant la Fira de Xàtiva llevat que coincidisquen amb alguna festa assenyalada. El mercat també és conegut popularment com a "plaça" ("me'n vaig a la plaça"). Això potser és perquè s'ubica des de fa segles en la "Plaça del Mercat" de Xàtiva, una cèntrica plaça amb cases amb arcades que es trobava al costat de l'antic consistori municipal, malmés durant l'incendi de Xàtiva del 1707 i enderrocat al segle xix.
El fet que hi haja dos mercats té el seu origen en la composició de la població al segle xiii i fou el mateix rei qui els instaurà. Així, en el privilegi de Jaume I a Xàtiva donat el 17 d'agost de 1250, el rei instituïa un mercat per als cristians o mercat del dimarts i un "mercat per als moros" o mercat dels divendres. El 22 de maig de 1258, el mateix Jaume I va puntualitzar que el mercat dels dimarts o dels cristians, havia de celebrar-se a la Plaça dels Porxins de la Fira Plaça de Sant Pere, i el "mercat dels moros" a la Plaça de Sant Miquel del Barri de les Barreres. En el darrer cas el motiu evident era que aquesta es trobava al costat del raval, zona que ocupaven els musulmans, mentre que l'altra estava intramurs, a la zona cristiana. Amb l'expulsió dels moriscos al segle xvii, que tant de mal causà a l'economia valenciana, aquesta distinció perdé tot sentit i caigué en l'oblit. Potser, va ser aleshores que tots dos mercats passaren a ubicar-se en la plaça actual. En qualsevol cas, encara avui, el mercat del dimarts, és considerat el dia fort de mercat, front al mercat del divendres que és percebut popularment com un mercat més fluix. El motiu podria radicar en què aquest perdé força amb l'expulsió dels moriscos.

## Bibliografia

* Agustí Ventura i Conejero, La Fira de Xàtiva, inclòs a Adolf García, La Fira de Xàtiva, Edicions Tivoli, Xàtiva, 2007.
# Souto (Abrantes)

Souto era una freguesia portuguesa del concelho d'Abrantes, al districte de Santarém, amb 13,09 km² d'àrea i 418 habitants (2011). Densitat poblacional: 31,9 hab/km².
Localitzada al nord del concelho, la freguesia de Souto limitava al nord amb la de Fontes, a l'est amb la de Carvalhal, al sud-est amb la de São Vicente i al sud-oest amb la de Aldeia do Mato i amb la seu del concelho. El límit occidental era la ribera de la presa de Castelo do Bode, el costat oposada pertany al concelho de Tomar.
Constituïda com a freguesia independent el 1629, Souto comprenia originàriament el territori de les actuals freguesias de Carvalhal i Fontes, segregades el 1952 i 1985, respectivament. Afectada per aquest desmembrament i per un fort descens demogràfic des de llavors (amb 852 habitants el 1991), la freguesia de Souto va quedar extingida en el marc de la reforma administrativa de 2013, fusionant-se amb la d'Aldeia do Mato per formar una nova, anomenada Unió de les Freguesias de Aldeia do Mato i Souto, amb seu a la primera.

## Referències

* ↑ Instituto Nacional de Estatística
* ↑ Eurostat
* ↑ Fuente: Instituto Nacional de Estatistica.
* ↑ Diário da República. «Law nr. 11-A/2013, pages 552 4» (pdf) (en portuguese). [Consulta: 4 juliol 2014].
# Joan Pasqual

Joan Pasqual (?, segle xvi). Canonge i degà de Seu d'Urgell i President de la Generalitat de Catalunya (1536-1539).
Va ser nomenat president de la Generalitat el 22 de juliol de 1536.
Va assistir a les Corts de Barcelona (1519). Durant el seu mandat s'inicià les Corts de Montsó (1537) i començà a 1538 un quinquenni ple de penúries amb sequeres, plagues de llagosta i males collites que afectaren l'economia i la seguretat amb proliferació d'actes vandàlics.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Éli Lotar

Éli Lotar (30 de gener de 1905 - 10 de maig de 1969) va ser un fotògraf i cineasta francès que va participar en el moviment surrealista.

## Biografia

Fill del poeta Tudor Arghezi va fer estudis de dret a Bucarest fins que el 1924 va decidir traslladar-se a viure a París en interessar-se pel cinema, i amb 21 anys va decidir adoptar la nacionalitat francesa. Va començar els seus estudis de fotografia amb Germaine Krull que es convertiria en la seva parella. Després de la seva decisió de dedicar-se a la fotografia al costat de Krull va iniciar les seves col·laboracions en revistes com a Jazz, Varietés, Bifur o Documents. També va realitzar nombroses exposicions amb André Kertész i va dirigir els seus interessos cap al surrealisme. Una de les seves obres més conegudes il·lustra la paraula abattoir (escorxador) en la revista diccionari Documents de Georges Bataille l'any 1929. Entre 1930 i 1932 va compartir un estudi fotogràfic amb Jacques-André Boiffard però l'abandonà al no desitjar continuar amb el retrat.
Al mateix temps es va posar en contacte amb els directors de cinema que es reunien a París entre els quals es trobaven Alberto Cavalcanti, René Clair, Luis Buñuel, Antonin Artaud i Roger Vitrac. El 1933 va col·laborar amb Luis Buñuel en la pel·lícula documental Las Hurdes, tierra sin pan encarregant-se'n de la fotografia. També va col·laborar amb Jean Renoir a Partie de campagne com a fotògraf del rodatge, amb Jacques Prévert a L'affaire est dans le sac i amb Marc Allégret en el documental Aubervilliers el 1946. En els últims anys de la seva vida va ser amic d'Alberto Giacometti que li va fer diversos busts.

## Bibliografia

* Lionel-Marie, A.. Éli Lotar (en francés). Centre Georges Pompidou. ISBN 978-2858506705.
* Cavagnac. Une partie de campagne, Éli Lotar, photographies du tournage (en francés). Éditions de l'Œil. ISBN 978-2351370346.

## Referències

* 1 2 Sougez; Pérez Gallardo. {{{títol}}}. Ediciones Cátedra. ISBN 84-376-2038-4.
* ↑ Amb aquesta edat havia de decidir entre la nacionalitat francesa a la qual tenia dret per naixement o la romanesa pels seus pares.
* ↑ «La revue Minotaure». blog.lemonde.fr Le Monde, 28-11-2007. Arxivat de l'original el 2011-06-21. [Consulta: 4 gener 2010].
* ↑ Christian Bouqueret (Introducción). (en anglès). Thames & Hudson. ISBN 978-0-500-41092-9.

## Enllaços externs

* Exposicions.
# Miguel Hermoso

Miguel Hermoso (Granada, 8 de juny de 1942) és un director de cinema espanyol. Llicenciat en dret, va estudiar l'especialitat de direcció a l'Escola Oficial de Cinematografia de Madrid. Va començar realitzant documentals, anuncis i com auxiliar de direcció, fins a aprendre l'ofici i destacar com a director tant en cinema com en televisió. El seu fill Miguel Hermoso Arnao (Madrid, 30 de novembre de 1971) és actor i músic.

## Llargmetratges

* Lola (2007)
* La luz prodigiosa (2003), guanyadora del Sant Jordi d'Or al 25è Festival Internacional de Cinema de Moscou.
* Fugitivas (2000)
* Como un relámpago (1997), guanyà el Colón de Oro al Festival de Cinema Iberoamericà de Huelva.
* Loco veneno (1988)
* Marbella, un golpe de cinco estrellas (1986)
* Truhanes (1983)

## Curtmetratges

* Vision of Europe (2003)
* Fórmula (1978)
* Tom el salvaje (1973)
* Ecuador africano (1970)
* Retrato de Camelia (1968)
* Ejercicio a doble escala (1966)

## Televisió

* Café con leche (1996)
* Truhanes (1993-1994)
* Tango (1992)
* La mujer oriental (1990)

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1983 | Millor guió | Truhanes | Guanyador |
| 1983 | Premi revelació | Truhanes | Guanyador |

## Referències

* ↑ Miguel Hermoso Arxivat 2020-08-14 a Wayback Machine. a historianuevosrealizadores
* ↑ «25th Moscow International Film Festival (2003)». MIFF. Arxivat de l'original el 3 abril 2013. [Consulta: 1r abril 2013].
* ↑ Miguel Hermoso rueda en Andalucía 'Fugitivas', una película sobre la marginación y la esperanza, El País, 7 d'abril del 2000
* ↑ 'Como un relampago' de Miguel Hermoso, gana el festival de Huelva, El País, 1 de desembre de 1996
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1983». CEC. Arxivat de l'original el 2019-09-10. [Consulta: 11 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Notícies de Miguel Hermoso a El País
* Página oficial de Miguel Hermoso
# Rafael d'Oms

Rafael d'Oms fou ardiaca major i canonge de Tarragona. Va esser nomenat President de la Generalitat de Catalunya el 22 de juliol de 1581. Era fill de Miquel d'Oms, ciutadà honrat de Barcelona. En el trienni anterior al seu li van encarregar les obres de la casa del General a Tarragona. Fou diputat local de Tarragona i, després d'acabar el seu mandat com a president, va ser síndic del Capítol tarragoní a les Corts de Montsó (1585).
Rafael d'Oms, com ja havia fet el seu antecessor a la Diputació, desenvolupà una campanya de reducció del deute que, només en execucions de deutors, ascendia a 300.000 lliures. La mala imatge de la institució per la seva poca eficàcia en el cobrament del deute se suma a la relaxació i falta de professionalitat d'alguns oficials que porta a fer una disposició que obligava "als oficials malalts a notificar el dia d'inici de la malaltia i el metge que els atengués havia d'acreditar el seu estat de salut cada vuit dies", sota amenaça de suspensió de salari. Junt amb aquestes mesures, el 1583 s'aprovaren les Ordinations per les Deputacions locals que regulaven estrictament els horaris, condicions de treball i procediments de les delegacions territorials de la Diputació.

## Bibliografia i referències

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2). Pag. 128-130.
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Gilad Shalit

Guilad Schalit (en hebreu: גלעד שליט, nascut a Nahariya, Israel, el 28 d'agost de 1986) és un militar de les Forces de Defensa d'Israel, que va ser capturat per un grup de militants de Hamàs el 25 de juny de 2006. En el moment de la captura Schalit tenia el grau de caporal, però posteriorment va ser ascendit a sergent major.
La responsabilitat de l'atac contra la base de l'exèrcit israelià en el qual va ser capturat va ser reivindicada conjuntament per les Brigades d'Ezzeldin Al-Qassam (braç armat de Hamàs), el braç armat dels Comitès de Resistència Popular i un grup autodenominat Exèrcit de l'Islam, que demanaven l'alliberament de dones i menors palestins detinguts per Israel a canvi d'informació sobre l'ostatge. La base militar atacada estava en el costat israelià de la tanca que separa la Franja de Gaza d'Israel; en l'atac van morir altres dos guerrillers palestins i dos soldats israelians, el tinent Hanan Barak, i el sergent Pavel Slutzker i un tercer va resultar ferit.
La captura de Guilad Schalit es considera sovint com un segrest, a causa que no se li ha garantit cap dels drets recollits sota la Tercera Convenció de Ginebra per a soldats capturats, que els dona dret a rebre la visita del Comitè Internacional de la Creu Roja per comunicar-se amb els membres de la seva família. A més, Hamás va sol·licitar un rescat, encara que no de caràcter monetari, per a la seva posada en llibertat. El 18 d'octubre de 2011 Shalit va ser alliberat i lliurat a Israel a canvi de 1.027 presoners palestins.

## Referències

* ↑ "Parents of Gilad Shalit received their són's ranks of Staff Sergeant" (Ynet.co.il) En anglès
* ↑ Lt. Hanan Barak
* ↑ «Sgt. Pavel Slutzker».
* ↑ Amnistía Internacional. «Los grupos armados palestinos deben liberar al soldado israelí secuestrado» (en castellà), 27-06-2006. Arxivat de l'original el 2014-07-29. [Consulta: 28 gener 2009].
* ↑ «US calls for kidnapped Israeli soldier Shalit to be freed». , 30-08-2009.
* ↑ «Gilad Shalit: Tentative signs of fresh moves ahead of 5th anniversary». The Guardian, 20-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Sarkozy, in letter to Gilad Shalit: 'France will not abandon you'». Haaretz, 26-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Tony Blair: Saying what he can without saying too much». The Independent, 27-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011]. Arxivat 2011-06-29 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-06-29. [Consulta: 21 juliol 2014].
* ↑ «PM vows to end jailed terrorists' privileges». Jerusalem Post, 23-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Shalit’s Parents to Sue in France: Our Son Held as Hostage». National News, 06-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Rights groups to Hamas: Allow Red Cross to Schalit». Jerusalem Post, 24-06-2011 [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Hamas predicts new uprising if no peace progress» (en anglès). Asharq Alawsat. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 30 setembre 2024].
# Teodoro Obiang Nguema

Teodoro Obiang Nguema Mbasogo (Acoacán-Esangui, 1942) és un polític i militar equatoguineà d'ètnia fang, actual president de Guinea Equatorial des del 3 d'agost de 1979.

## Biografia

Va néixer a Akoakam-Esangui, districte de Mongomo, sent el tercer de deu germans. Als 8 anys va començar a l'escola de Mongomo i després al grup escolar Cardenal Cisneros a Ebebiyin. Va seguir els seus estudis a l'acadèmia militar espanyola de Saragossa, essent anomenat tinent durant el mandat del seu oncle Francisco Macías Nguema.

## Cop d'estat i presidència

El 3 d'agost de 1979 amb un cop d'estat va derrocar el seu oncle Francisco Macías Nguema, a qui després va executar.
Començà una forta repressió contra tot tipus d'oposició, moltes persones d'oposició al seu règim van ser apressades o executades.
El setembre de 1990 Amnistia Internacional va acusar Obiang de practicar la tortura.
El novembre de 2021, Teodoro Obiang Nguema Mbasogo va ser designat al congrés del seu partit com a candidat per a un sisè mandat a les eleccions de 2023.

## Referències

* ↑ «JEFATURA DEL ESTADO - Página Oficial del Gobierno de la República de Guinea Ecuatorial». Arxivat de l'original el 2021-03-01. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ «Obiang Nguema compleix 40 anys com a dictador de Guinea Equatorial». [Consulta: 8 març 2021].
* 1 2 Gardner, Dan. «The Pariah President: Teodoro Obiang is a brutal dictator responsible for thousands of deaths. So why is he treated like an elder statesman on the world stage?». The Ottawa Citizen (reprint: dangardner.ca), 06-11-2005. Arxivat de l'original el 12 de juny 2008. [Consulta: 8 març 2021].
* ↑ «E.Guinea's ruler set to be nominated for sixth term» (en anglès americà). AFP, 19-11-2021. [Consulta: 20 novembre 2021].