OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tricholaema

Tricholaema és un gènere d'ocells de la família dels líbids (Lybiidae).

## Taxonomia

Antany tots els ocells coneguts com a barbuts eren inclosos dins la família Capitonidae. No obstant això, es considera que era un grup parafilètic i es va reservar aquesta família per als barbuts d'Amèrica. Els barbuts d'Àfrica (Tricholaema) es van classificar a la família Lybiidea i els d'Àsia als Megalaimidae. Els dos tucans-barbuts d'Amèrica (gènere Semnornis) es van incloure als Semnornithidae.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 6 espècies:
* barbut capnegre (Tricholaema melanocephala).
* barbut de les acàcies (Tricholaema leucomelas).
* barbut del miombo (Tricholaema frontata).
* barbut diademat (Tricholaema diademata).
* barbut hirsut (Tricholaema hirsuta).
* barbut llagrimós (Tricholaema lacrymosa).

## Referències

* ↑ Short, LL; Horne, JFM. Family Capitonidae (barbets). Handbook of the Birds of the World. Barcelona: Lynx edicions, 2002. ISBN 978-84-87334-37-5.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Jacamars, puffbirds, barbets, toucans, honeyguides – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 15 febrer 2025].
# Giuseppe Jozzi

Giuseppe Jozzi (Roma, c. 1710 - Roma, 1784) de vegades anomenat Yozi, Jossi o Jozze, va ser un cantant d'òpera, clavecinista i compositor italià.

## Biografia

Castrat, va ser soprano en papers còmics i seriosos a Roma entre 1729 -quan va debutar a la cantata de Leo Arianna e Teseo- (1740). Després d'un interval a Venècia, a partir de 1745 va continuar la seva activitat a Londres, on va rebre els elogis de Burney, però més com a clavecinista (una carrera que va desenvolupar principalment a la capital anglesa) que com a cantant. El 1750, però, es va veure obligat a traslladar-se a Stuttgart sota la probable pressió d'un escàndol que li va valer l'etiqueta de plagi. Qualificat com a alumne de Domenico Alberti, Jozzi havia intentat, de fet, atribuir-se vuit sonates per a clavicèmbal, però el 1748 l'editor Walsh havia imprès la col·lecció com a op. 1 d'Alberti, denunciant efectivament la falsificació. El compositor va romandre a Alemanya fins al 1756, va continuar interpretant els llibrets de Metastasio (ja interpretats a l'època veneciana) i va tornar a publicar les sonates sota el seu propi nom de Hummel a Amsterdam el 1761 i el 1767. Va ser un virtuós de la cort a Stuttgart i Portugal, on va actuar diverses vegades, entre 1765 i 1768, com a protagonista d'obres dels italians Pérez i Jommelli. Va morir amb tota probabilitat a Roma, la seva última residència, el 1784.

## Obres

Autor d'una música galant, Jozzi està influenciat per l'estil d'Alberti, encara que semblen sorgir alguns trets personals esporàdics. La controvèrsia al voltant de les vuit sonates albertines, cadascuna de dos moviments, mai s'ha resolt realment, i Cooper sosté que set moviments pertanyen realment a l'alumne.
* Concert per a clavecí i orquestra, París, 1758
* Sonates per a clavecí, París, 1760
* Vuit sonates per a clavecí (no atribuïdes per unanimitat a Domenico Alberti), Amsterdam, 1761
* Una col·lecció de lliçons per al clavecí, Londres, 1761-1762
* Sis sonates seleccionades, Londres, cap al 1769

## Referències

* 1 2 3 4 Russo.
* ↑ Grove.
* ↑ Piamonte.
* ↑ Barry, pp. 160-166.

## Bibliografia

* Le biografie, in Dizionario enciclopedico universale della musica e dei musicisti, IV, p. 40.
* (EN) The New Grove Dictionary of Music and Musicians, XIII, 2001, p. 273.
* (EN) Barry Cooper, Alberti and Jozzi: Another View, in The Music Review, n. 39, 1978.
* Stefano La Via, Il cardinale Ottoboni e la musica: nuovi documenti, a Albert Dunning (a cura de), Intorno a Locatelli, Lucca, 1995, pp. 319-526.
* Guido Piamonte, Alberti, Domenico, in Dizionario biografico degli italiani, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana. URL consultat l'11 febrer 2023.
* (DE) Josef Sittard, Zur Geschichte der Musik und des Theaters am württembergische Hofe, Stoccarda, 1890-1891, pp. 230-265.
* Francesco Paolo Russo, Jozzi, Giuseppe, in Dizionario biografico degli italiani, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana. URL consultat l'11 febrer 2023.
* (DE) Wilhelm Wörmann, Die Klaviersonate Domenico Albertis, a lActa musicologica, XXVII, 1955, pp. 84-112.
# El Centinela de Badalona

El Centinela de Badalona va ser un setmanari català de curta vida publicat en català i castellà, dirigit per José María Orbaneja, que va sortir els diumenges entre el 8 d'agost de 1885 i el 25 de desembre del mateix any. Segons el seu subtítol s'encarregava de defensar i fomentar els interessos morals i materials dels industrials de Badalona en general. El seu contingut era sobre literatura, arts, comerç, indústria, oficis, avisos, notícies i anuncis. Cal destacar l'any següent del seu tancament es va publicar un nou setmanari El Centinela Badalonés, que seguia la mateixa línia i va tenir el mateix director, i que va tenir tan poc èxit com el seu predecessor.
No se'n conserven exemplars, les notícies que se'n tenen són de fonts indirectes. El Eco de Badalona afirma que el primer número va sortir el 15 d'agost i no el dia 8. Diu que va tenir una vida accidentada; mossèn Gaietà Soler diu que va tenir poques subscripcions i que va morir en mans de la justícia. Tanmateix, en termes de política general El Centinela afirmava ser d'idees republicanes, lluny de cenyir-se en aquests postulats, el que l'únic que feien en realitat era defensar les posicions i aspiracions polítiques del polític conservador local Joaquim Palay i Jaurés, que pretenia aconseguir l'alcaldia de la ciutat fos com fos.
Encara que aquest setmanari finalitza l'any 1885. No obstant això, el 17 d'abril de 1886 en surt un altre amb un nom molt semblant: El Centinela Badalonés, que va tancar al cap de pocs mesos del seu naixement, i del qual tampoc se n'han conservat exemplars.
Es tenen notícies indirectes sobre aquest setmanari: en una publicació El Eco de Badalona es fa ressò de la sortida d'aquesta nova publicació: «El Sr. Orbaneja intentó buscar fortuna en la publicación de un nuevo semanario. Si bién primeramente aparentaba seguir una política contraria a su antecesor Centinela, luego se vio eran los mismos perros con diferentes collares».
El nou setmanari no va tenir èxit a causa de la polèmica personal que va provocar José María Orbaneja en contra de persones molt concretes i conegudes de la vila: l'alcalde Francesc d'Assís Guixeras i Viñas, l'industrial Vicenç Bosch i Grau, el periodista i director d'El Eco de Badalona Francesc Planas i Casals, l'escriptor i polític Pere Renom i Riera, entre d'altres. Així doncs, es pot constatar a través de les fonts indirectes que El Centinela Badalonés va ser el successor d'El Centinela de Badalona, car va estar dirigit per la mateixa persona i va seguir la mateixa línia i en línies generals es pot aplicar el comentari de mossèn Gaietà Soler a aquest setmanari.

## Referències

* 1 2 García Pons, 1979, p. 33.
* ↑ Givanell Mas, Joan. Bibliografia catalana. Premsa. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1931, p. 28.
* 1 2 3 García Pons, 1979, p. 34.

## Bibliografia

* García Pons, Enrique. Historia de la prensa badalonesa (1868-1939). Badalona: Oficina Municipal de Premsa, Departament de Cultura, Ajuntament de Badalona, 1979.

## Vegeu també

* Mitjans de comunicació de Badalona
# Vall de Siarb

La Vall de Siarb és una vall situada a la comarca del Pallars Sobirà al vessant sud-oest del port del Cantó, un port històric que ha comunicat dues capitals de comarca com són La Seu d'Urgell (Alt Urgell) i Sort (Pallars Sobirà). La Vall de Siarb s'inclou dins del parc del Parc Natural de l'Alt Pirineu, creat l'any 2003, i hi trobem un seguit de petits nuclis de població que formen part del municipi de Soriguera com són: Embonui, Llagunes, Puigforniu, Rubió, Tornafort i Vilamur.
A nivell geològic, la Vall de Siarb es caracteritza per la seva terra roia. El roi de les roques, formades per conglomerats, argiles, gresos i llims, és indicador d'un clima semiàrid durant la deposició dels materials, que va fer que aquests romanguessin per sobre del nivell freàtic i es van oxidar: el color roi el donen, per tant, els òxids de ferro en forma d'hematites. Aquests sediments es van anar dipositant en una plana fluvial que en un principi rebia avingudes torrencials però posteriorment es convertí en un indret molt tranquil. El color rogenc dels sediments del port del Cantó serveixen per deduir el clima de fa 250 milions d'anys, durant el Permià i el Triàsic inferior.
En aquesta Vall es troba el Museu de Camins, una entramat de camins, corriols, senders, encreuaments, marges i construccions que s'han mantingut i recuperat de manera comunitària convertint-ho en un museu a l'aire lliure.
És una vall és una zona tradicional d'excursionisme, i en ella, hi trobem el refugi de la Vall de Siarb. S'hI celebra també el Festival de Senderisme de la Vall de Siarb que es va celebrar per primer cop la primavera de l’any 2017.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ «Vall de Siarb». El Segre, 11-06-2018.
* ↑ «Descobrint la Vall de Siarb». Geolodía. Sociedad Geológica de España. [Consulta: 6 setembre 2022].
* ↑ «Museu de Camins». [Consulta: 13 agost 2022].
* ↑ «Vall de Siarb - Refugis de muntanya, Refugi-alberg». Agència Catalana de Turisme - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 setembre 2022].
* ↑ «Festival de Senderisme de la Vall de Siarb». Festival. Arxivat de l'original el 28 de setembre 2022. [Consulta: 6 setembre 2022].
# Emanuele Beraudo di Pralormo

Emanuele Beraudo di Pralormo (Pralormo, 13 de juliol de 1887 - Pralormo, 11 d'octubre de 1960) va ser un militar i genet italià que va competir durant la dècada de 1920.
Era descendent d'una família noble de Piemont. El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar quatre proves del programa d'hípica. En el concurs complet per equips, amb el cavall Mount Félix, guanyà la medalla de bronze, mentre en el concurs complet individual fou dissetè. També disputà les dues proves de salts. En la prova per equips fou cinquè, mentre en la individual hagué d'abandonar.
Durant la dècada de 1930 va exercir d'oficial militar a París. Posteriorment fou enviat a Etiòpia, a petició del Virrei d'Etiòpia Amedeu de Savoia-Aosta, al comandament de les forces armades estacionades a l'Àfrica Oriental Italiana. Amb la caiguda de l'Àfrica Oriental italiana va ser fet presoner pels britànics i internat primer a Kenya i després a l'Índia. A principis de setembre de 1944 va tornar a Itàlia, on va ser reclamat en servei pel Regne del Sud com a comandament del Grup de Combat "Piceno", un dels sis grups de combat que es van unir a les tropes aliades durant la campanya italiana contra el alemanys.
Després de la guerra, el 1950, sent president del Tribunal Militar que va processar l'ex-mariscal Rodolfo Graziani, es va trobar amb pressions de tota mena, sobre el seu processament o alliberament. Aquell mateix any es retirà del servei.

## Referències

* ↑ «Emanuele, Count Di Pralormo Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 24 d’agost 2011. [Consulta: 11 maig 2018].
* ↑ Il generale che disse addio al Duce a ricerca.repubblica.it
# José Ramón de Urquijo Goitia

José Ramón de Urquijo Goitia (Durango, 26 de gener de 1953) és un historiador espanyol

## Biografia

Va néixer en la localitat biscaïna de Durango en 1953. Historiador, es professor d'investigació del Consell Superior d'Investigacions Científiques.
Ha escrit obres com La revolución de 1854 en Madrid (Instituto de Historia Jerónimo Zurita, 1984); Relaciones entre España y Nápoles durante la Primera Guerra Carlista (Actas, 1998); o Gobiernos y ministros españoles (1808-2000) (CSIC, 2001); entre d'altres. En 2010 va ser nomenat membre corresponent de la Reial Acadèmia de la Història i en 2012 de la Reial Acadèmia Matritense d'Heràldica i Genealogia.

## Referències

* ↑ «Urquijo y Goitia, José Ramón». datos.bne.es. Biblioteca Nacional de España.
* 1 2 «Nuevos académicos correspondientes». Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía.
* ↑ Hernández Sandoica, 2002, p. 386.
* ↑ «La revolución de 1854 en Madrid». Dialnet.
* ↑ González Calleja, 2000, p. 276.
* ↑ Carasa, 2003, p. 374-375.
* ↑ Hernández Sandoica, 2002, p. 385-386.
* ↑ «Académicos Correspondientes en España». A: Memoria de actividades 2011-2012. Real Academia de la Historia, 2013, p. 143 [Consulta: 9 març 2019]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Carasa, Pedro «J.R. Urquijo Goitia, Gobiernos y ministros españoles (1808-2000). Biblioteca de Historia, C.S.I.C. Madrid, 2001». Historia Contemporánea. Universidad del País Vasco, 26, 2003, pàg. 374-375. ISSN: 1130-2402.
* González Calleja, Eduardo «Historiografía reciente sobre el carlismo: ¿el retorno de la argumentación política?». Ayer. Asociación de Historia Contemporánea, 38, 2000, pàg. 275-288. ISSN: 2255-5838.
* Hernández Sandoica, Elena «Gobiernos y ministros españoles (1808-2000)». Cuadernos de Historia Contemporánea. Universidad Complutense de Madrid, 24, 2002, pàg. 385-386. ISSN: 1988-2734.
# Martivell

Martivell és una urbanització dins del terme municipal de Gelida (Alt Penedès, Província de Barcelona) que consta de quatre polígons, essent els més habitats el primer i el tercer polígon. L'any 2023, hi constaven 731 habitants empadronats. Està situat a uns tres quilòmetres de Gelida i a uns vuit de Sant Sadurní d'Anoia, i està comunicat amb ambdós nuclis a través de la carretera C-243b.

## Referències

* ↑ «080919 Gelida». Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis.. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Gelida». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 16 febrer 2025].
# That Sugar Film

That Sugar Film (en català es podria traduir com aquella pel·lícula sobre el sucre) és una pel·lícula documental australiana del 2014 dirigida i protagonitzada per Damon Gameau. El llargmetratge explora els efectes nocius que té el sucre per al nostre organisme i de quina manera el consumim quotidianament.

## Argument

Damon Gameau protagonitza l'experiment en el qual abandona la seva dieta habitual que no conté sucres refinats per a seguir una dieta baixa en greixos i amb una ingesta de 160 grams diària de sucre, imitant la ingesta mitjana habitual a Austràlia. La dieta amb sucre es va seleccionar de manera que la seva ingesta calòrica no augmentés respecte de la seva dieta normal. El documental explica pas a pas què menja Gameau i els efectes que va patint paulatinament. Tot aquest projecte fou supervisat per un metge que explica quines modificacions pateix el seu organisme. Com a conseqüència dels dos mesos en què Gameau modificà la seva dieta, aquest no només va augmentar de pes, sinó que també es nota menys actiu, letàrgic, amb problemes de concentració i va contraure una esteatosi hepàtica. Després de l'experiment, va tornar a la seva dieta anterior i els efectes nocius es van revertir en gran manera i ràpidament.
El documental conté també entrevistes amb experts que atribueixen els canvis experimentats per Gameau a l'alta ingesta de sucre. Apunten a la fructosa com la possible culpable i també es suggereix que els edulcorants artificials tenen els mateixos efectes perjudicials.

## Repartiment

Damon Gameau és el protagonista i fil conductor del documental. No obstant això, el repartiment inclou aparicions de cares famoses com Hugh Jackman, Stephen Fry, Isabel Lucas i Brenton Thwaites. La banda sonora està composta per èxits de grups com Depeche Mode, Peter Gabriel i Florence and the Machine.

## Referències

* ↑ «That Sugar Film (película 2014)» (en castellà). La Vanguardia, 09-08-2022. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ «I ate 40 teaspoons of sugar a day. This is what happened» (en anglès). The Telegraph, 29-06-2015. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ Ayuso, Miguel. «Una película azucarada: el documental que desvela los peligros ocultos del dulce» (en castellà). El Confidencial, 08-03-2015. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ Engber, Daniel. «Don’t Believe the Shoddy Science in That Stupid Sugar Film» (en anglès). Slate, 10-08-2015. [Consulta: 9 agost 2022].
* ↑ Revenga, Juan. «“That sugar film”: nuevo documental masoquista sobre el azúcar oculto en alimentos “saludables”» (en castellà). 20 minutos, 27-11-2014. [Consulta: 9 agost 2022].

## Vegeu també

* Super Size Me
# Gorja de Kritsà

La Gorja de Kritsà (grec Φαράγγι Κριτσάς [fa'ɾaɟi kɾi'tsas]) és una estreta gorja a uns 16 km del poble de Kritsà, a l'illa de Creta, al nord-oest d'Àgios Nikólaos. La vall té uns 13 km de llarg i arriba a formar un profund canyó de 300 m d'alt i en alguns punts de només 1.5 m d'ample. Hi ha una sèrie de coves que van ser utilitzades sovint pel bandolers i també per les forces aliades durant l'ocupació alemanya. Per als turistes hi ha marcat el sender H1 de recorregut relativametn senzill, que porta a les ruïnes de l'antiga ciutat de Lató.

## Referències

* ↑ Kritsa's Gorge Arxivat 2009-06-16 a Wayback Machine., al web sobre Creta
* ↑ Gorge of Kritsa Arxivat 2010-03-11 a Wayback Machine. a argyrorentrooms
# José Villegas Cordero

José Villegas Cordero (Sevilla, 1844 - Madrid, 1921) fou un pintor espanyol.
Inicia els estudis de molt jove amb José María Romero, amb qui roman dos anys fins a ingressar a l'escola de belles arts de Sevilla, on el seu mestre fou Eduardo Cano.
El 1860, amb només 16 anys, ven a la Exposición Sevillana la seva obra Pequeña filosofía per 2000 rals.
El 1867 viatja a Madrid, on entra a l'estudi de Federico Madrazo. Hi estableix amistat amb els pintors Rosales i Fortuny.
Acudeix amb assiduïtat al Prado on copia a Velazquez, del que adquireix per sa tècnica la espontanietat i l'ús del color.
Finalment, i per admiració de la pintura orientalista de Fortuny, torna a Sevilla i organitza una excursió al Marroc.
A finals de 1868 decideix viatjar a Roma acompanyat pels pintors Rafael Peralta i Luis Jiménez Aranda, on acaba entrant al taller de Rosales.
Ses primeres obres a la Ciutat Eterna tenen un tint costumbrista, que resulta, a més, un tema molt reclamat pel públic. Mostra d'això són ses obres Retreta improvisada, Toreros en la capilla de la plaza (1871) i El descanso de la cuadrilla (1873) entre d'altres.
També li foren reclamats temes orientalistes, que Villegas pogué realitzar amb gran mestria gràcies als esboços que havia atresorat al Marroc, així com certes obres de "pintura de gènere".

## Bibliografia

* Mendoza, Cristina. Ramon Casas, Retrats al carbó. Sabadell: Editorial AUSA, 1995, p. 282pp. (catàleg). ISBN 84-8043-009-5.
# Drug Church

Drug Church és un grup estatunidenc de post-hardcore d'Albany, que mescla hardcore punk a l'estil de bandes com Black Flag amb elements de rock alternatiu i grunge per a crear un so post-punk. Les lletres de les seves cançons se centren sobretot en qüestions socials i solen ser fosques i/o satíriques.
Drug Church va començar com un projecte paral·lel del cantant Patrick Kindlon de Self Defense Family. Després de presentar una maqueta de tres cançons en línia el 2011, el grup va signar amb No Sleep Records a principis del 2012. L'any 2018, Drug Church va signar amb Pure Noise Records, que va publicar l'àlbum, Cheer. El quart àlbum de la banda, Hygiene, es va anunciar el 10 de novembre de 2021 amb el llançament dels senzills «Miles of Fun» i «Detective Lieutenant», i es va publicar l'11 de març de 2022 a través de Pure Noise Records.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

| Àlbum | Any | Segell |
| Paul Walker | 2013 | No Sleep Records |
| Hit Your Head | 2015 | No Sleep Records |
| Cheer | 2018 | Pure Noise Records |
| Hygiene | 2022 | Pure Noise Records |
| Pure | 2024 | Pure Noise Records |

### EP i altres

| Títol | Any | Segell |
| Demo | 2011 | Ride the Fury Records |
| Drug Church | 2012 | No Sleep Records |
| "Party at Dead Man's" b/w "Selling Drugs from Your Mom's Condo" | 2013 | Secret Voice |
| Swell | 2015 | No Sleep Records |
| Tawny | 2021 | Pure Noise Records |

## Referències

* ↑ «Learn Self Defense». Selfdefensemusic.com. Arxivat de l'original el 28 de juny 2018. [Consulta: 25 setembre 2020].
* ↑ Pearlman, Mischa. «I don’t think I’m pessimistic at all, I think I’m…» (en anglès). Kerrang!, 09-03-2022. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Yancey, Bryne. «Drug Church (members of Self Defense Family) sign to No Sleep». Altpress.com, 26-01-2012. [Consulta: 25 setembre 2020].
* ↑ «Drug Church announce new album Hygiene and unleash two new songs» (en anglès). Kerrang!. [Consulta: 4 gener 2022].
* ↑ González, Daniel. «Drug Church – Hygiene (Pure Noise)» (en castellà). Ruta 66, 12-08-2022. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Fo, Jordian. «Drug Church - Prude» (en castellà). Science of Noise, 22-12-2024. [Consulta: 12 febrer 2025].
# Repristinació

En arquitectura, el procés de repristinació consisteix a restaurar un monument per recuperar-ne la forma primitiva, que havia estat alterada o amagada després d'haver patit algun tipus d'intervenció. Molts monuments gòtics foren emmascarats durant els segles xviii i xix per decoració necolàssica, que posteriorment ha estat llevada. Aquest procés de repristinació s'ha donat, entre d'altres, a la Seu de València, i a les esglésies de Santa Caterina i de Sant Joan de l'Hospital de la mateixa ciutat.
| Seu de València | Església de Sant Joan de l'Hospital de València | Església de Santa Caterina de València |

## Referències

* ↑ «0521293.xml Repristinació». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# El Pensamiento

El Pensamiento és una revista i una de les principals fonts d'informació de la història recent de Cornellà de Llobregat. Va iniciar la seva activitat el 15 de gener de 1946 durant la presidència municipal de Ramon Gaya i Massot (1945-1951) com a única revista territorial d'àmbit municipal. El primer número va ser ciclostilat i afegit com a suplement al Full Dominical de la parròquia de Santa Maria, ubicada al barri centre de la mateixa localitat. La publicació va haver de tancar l'any 1972 a conseqüència del monogràfic que van dedicar a la riada del 20 de setembre de 1971, mentre que altres publicacions es mantenien al marge de la catàstrofe.
El Pensamiento es va publicar sempre en castellà. Durant la seva existència, hi van col·laborar un gran nombre d'escriptors i literats locals, com Josep Maria Ferrer i Penedès o Jordi Vinyes (1968-1972), entre d'altres. El preu per exemplar era de 7 pessetes. La subscripció trimestral en costava 18.
El 22 de novembre de 2017 se celebrà al Castell de Cornellà un acte en què la família Ordax-Badenes va fer donació de la col·lecció complerta de la revista a l'Avenç de Cornellà. També es poden trobar exemplars de la revista a la Biblioteca Joan Maragall.

## Referències

* ↑ Cols, Carles «Contra el corrent». El Periódico, 18-09-2011 [Consulta: gener 2018].
* ↑ Ruiz Carrillo, Miquel. Els anys difícils: guerra i postguerra a Sant Joan Despí, 1931-1959. Sant Joan Despí: Publicacions de l'abadia de Montserrat, 2002, p. 297. ISBN 84-8415-400-9 [Consulta: gener 2018].
* ↑ Cornabou. «Entrevista Jordi Vinyes». Cornabou Revista de literatura infantil i juvenil. [Consulta: gener 2018].
* ↑ Avenç de Cornellà Facebook, 24-11-2017 [Consulta: gener 2018].

## Bibliografia

* Gelabert i Fiet, Eduard. Cornellà de Llobregat: Historia, arqueología, folklore. Editorial AGM, 1973, p.210. [Consulta: gener 2018].
* Santacana, Carles. El franquisme al Baix Llobregat. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001, p.546 [Consulta: gener 2018].