OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campione d'Italia

Campione d'Italia (en llengua llombarda Campion) és una comuna italiana, a la província de Como, regió de Llombardia, a la vora del llac de Lugano. El poble és conegut pel fet que hi opera un famós casino establert abans de la Segona Guerra Mundial i que funciona sota unes normes menys estrictes que les existents, tant a Itàlia com a Suïssa.

## Geografia

El territori de Campione forma un petit exclavament italià dins el territori de la Confederació Suïssa, amb una superfície de 2,6 km² (0,9 km² en terra ferma i 1,7 km² en aigües territorials). Està envoltat pel territori del cantó de Ticino i es troba separat de la resta del territori de Llombardia, en concret de la comuna de Lanzo d'Intelvi, per una xicoteta franja de terreny de menys d'un quilòmetre d'ample, que pertany a la comuna suïssa d'Arogno.

## Història

Aquesta situació té l'origen en la decisió del Ticino d'entrar a formar part de Suïssa el 1798, al mateix temps que els habitants del poble de Campione decidien seguir formant part de la Llombardia (que s'havia constituït en la napoleònica República Cisalpina) i, subseqüentment, d'Itàlia el 1871, en produir-se la unificació. El títol «d'Itàlia» es va afegir al nom originari del municipi el 1933 pel govern feixista dirigit per Mussolini.
Campione va esdevenir famós per haver estat el lloc on van néixer un conjunt d'escultors, coneguts com a mestres campionencs, actius durant el final de l'edat mitjana. Encara que dins del gòtic tardà, l'estil dels mestres de Campione anticipà el Renaixement.
Avui dia, el poble de Campione té una integració molt àmplia dins de Suïssa: utilitza el franc suís i es beneficia dels permisos als italians de transitar per territori helvètic. Els serveis telefònics són proporcionats per la companyia suïssa Swisscom (si es truca des d'Itàlia s'ha de fer una trucada internacional), mentre que el correu pot ser enviat als codis postals d'ambdós països.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Campione d'Italia entre 1861 i 2001
* Font ISTAT - elaboració gràfica de Wikipedia

## Referències

* 1 2 «Territorio e confini - Comune di Campione d'Italia». [Consulta: 3 agost 2019].
# Pere Anton de Rocacrespa

Pere Anton de Rocacrespa (també anomenat en alguns documents de l'època "Pere Antoni" o "Antoni Pere") fou regent de la vegueria de Barcelona, Igualada, el Vallès, Moià i el Moianès; cavaller i algutzir durant el segle xv. També fou conseller i familiar del rei Joan II, i li van ser encarregades missions importants al llarg de la dècada de 1460. Sota la lloctinència de la reina Joana Enríquez, estigué amb la reina i el príncep Ferran a la Força de Girona, i apareix com a testimoni en documents de gràcies i privilegis de Joan II. La documentació de la cancelleria de Joan II, així com la seva rúbrica, ens fa saber que, en els cercles reials era conegut amb el nom de "mossèn Crespa".

## Segona guerra remença

Davant de la creixent revolta dels pagesos de remença, i de la seva proximitat a la ciutat de Barcelona, la Diputació envia una host encapçalada per Pere Anton de Rocacrespa a Montornès, on els pagesos dirigits per Bartomeu Sala s'havien atrinxerat al castell. Aquella missió que hauria hagut de ser repressiva, va resultar en una batalla i la derrota de la host barcelonina, amb un soldat i vuit cavalls morts. La resta van fugir en retirada.

## Commemoració

En honor de la batalla de Montornès, cada any, des del 1989, la colla de gegants de Montornès, reviuen aquell moment amb el "Ball de la Dansa de la Batalla" protagonitzat pels dos gegants del poble: el veguer Pere Anton de Rocacrespa i el pagès Bartomeu Sala.
El 7 de juny de 2014 s'estrenà a Montornès del Vallès "La Remençada", una obra de teatre musical escrita per Xavier Bertran i musicada per Xavier Baurier, una ficció basada en la vida de Bartomeu Sala i la seva família i companys, en la revolta remença i la batalla en què van derrotar el veguer Pere Anton de Rocacrespa.

## Referències

* ↑ Senya, Mateu. «Arxiu del Castell de Vilassar de Dalt» (Pergamí), 30-10-1484. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2015. [Consulta: 14 juliol 2015].
* 1 2 Galí, Montserrat; Rafael Ramos, Jaume Torró «De Mossèn Avinyó a Lluís d'Avinyó, Uixer del Príncep de Viana». Translatar i Transferir. La Transmissió dels Textos i el Saber (1200-1500) [Girona], pàg. 478.
* ↑ Rotger, Agnès; Casals, Àngels; Gual, Valentí «Pagesos contra nobles». SÀPIENS, 103, 5-2011, pàg. 33. Arxivat de l'original el 2015-07-14 [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ «Que és la Remençada». laremencada.cat. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2015. [Consulta: 23 juliol 2014].
# Yasmina Khadra

Yasmina Khadra (Kenadsa, Wilaya de Béchar, Sàhara algerià, 10 de gener de 1955) és el pseudònim de l'escriptor algerià en llengua francesa Mohammed Moulessehoul, que va adoptar aquest nom per motius de seguretat (va ser oficial de l'exèrcit).
Va estudiar a l'Escola Nacional dels Cadets de la Revolució, compaginant la seva formació com a militar, i la seva posterior incorporació a l'exèrcit, amb la literatura. La seva primera novel·la, escrita a principis de 1973, no va ser publicada fins a 1984. Després d'escriure sis novel·les signades amb el seu nom real, decideix l'any 1989 publicar amb el pseudònim de Yasmina Khadra, principalment per posar fi a l'autocensura que s'havia imposat degut a la delicada situació política del seu país i a la seva posició dins l'exèrcit.
L'any 1997 publica la que serà la novel·la que li donarà la fama: Morituri. L'any 2000, i amb el grau de comandant, abandona l'exèrcit algerí per dedicar-s'hi enterament a la literatura. Quan es descobreix el fet de la seva veritable identitat i la serva pertinença a unes forces militars criticades a tot Europa, li arribà la polèmica, especialment a França on Yasmina Khadra s'havia convertit en el paradigma de dona civil algerina envoltada en una situació social inacceptable.
A les seves obres tracta els conflictes del món musulmà, la violència i la doble visió Occident-món àrab. La seva trajectòria ha estat força polèmica, tant pels temes com pel fet d'escollir el francès per divulgar la seva obra. Ha estat traduït en trenta llengües i ha obtingut el reconeixement internacional amb premis com l'IMPAC.

## Obres destacades

* El Kahira (1986)
* Morituri (1997)
* Les agneaux du seigneur (1998)
* L'écrivain (2001)
* Les hirondelles de Kaboul (2002)
* L'attentat (2005)
* Les sirenes de Bagdad (2006), publicada en català per Edicions 62
* La deshonra de Sarah Ikker (2020)
* Les Vertueux, edicions Mialet-Barrault (2022)

## Referències

* ↑ «Yasmina Khadra». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 15 febrer 2016].
# Juan García Marqués

Juan García Marqués (València, 2 de setembre de 1933 - 3 de juny de 2019) va ser un artista faller, retolista i músic valencià. La nissaga de creadors de Falles iniciada amb ell ha estat continuada pel seu fill Juanjo García.
La seua carrera professional s'inicia als 14 anys com aprenent a l'obrador del retolista Bartolomé Grau. Durant esta època a més de retolar Falles també presta els seus serveis en fires de mostres, anuncis publicitaris i aparadors per a diferents establiments. Anys més tard decideix abandonar el seu ofici i dedicar-se professionalment a la música formant diferents grups i exercint en ells com a cantant, guitarra i contrabaix.
A finals dels anys 1960 deixa la música i torna als tallers fallers com a retolista per artistes com Salvador Debón o Pepe Martínez Mollà entre d'altres. En 1969 s'examina per obtindre el carnet d'agremiat creant les Falles de Salvador - Trinitaris i Marqués de Caro - Dr. Chiarri. Junt a ell entraran a formar part de la institució gremial artistes de reconegut prestigi com Vicente Agulleiro. En 1989 rep el Ninot d'Or, màxima distinció del Gremi d'Artistes Fallers de València.
Durant la seua trajectòria realitza vora un centenar de Falles. Destaca en la seua producció el barri de Russafa al qual plantarà una nombrosa quantitat de cadafals per a comissions com Mercat de Russafa, Cuba - Puerto Rico, Càdis - Literat Azorin i Tomasos - Carlos Cervera. Arribarà a plantar en la secció de bronze en demarcacions com Peu de la Creu o Exposició - Misser Mascó.
A més de treballar com a pintor per a nombrosos tallers, també va participar amb els seus pinzells en la creació del parc del Gulliver de València ideat per l'arquitecte Rafa Rivera, l'artista faller Manolo Martín i el dibuixant Sento Llobell. A més també forma part de l'equip encarregat de la Falla plantada en l'any 1982 per part de Manolo Martin amb motiu de les Olimpiades de Barcelona.

## Referències

* 1 2 «Testimoni de les falles del canvii amb un llegat d'enginy i gràcia». Levante-EMV, 03-06-2019. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ «Nos ha dejado Juan García Marqués» (en castellà). Actualidad Fallera, 03-06-2019. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ Castelló, Joan «Rinyes, cotorres, flors i, fins i tot, un comú... De tot hi ha en el mercat faller!». Llibret Sant Valerià 2019, 13-02-2019, pàg. 162 - 181.
* ↑ Castelló, Joan «La premsa i la televisió en el punt de mira de les Falles». Llibret A.C. Falla El Canet 2015, 20-01-2015, pàg. 240 - 253.
* ↑ Sanchis, Manolo «Dos-cents anys de professió: L'artista faller més enllà del foc». Llibret Sant Valerià 2017, 14-02-2017, pàg. 194 - 203.

## Enllaços externs

* "Hi ha veles que mai s'apaguen"
# Ronald Koeman Jr.

Ronald Koeman Jr. (23 de maig de 1995) és un jugador de futbol professional neerlandès, que actualment juga al Top Oss com a porter.
Koeman va arribar a través del sistema de joventut a l'Almere City però mai va debutar en el primer equip. El 2015, se'l va transferir al FC Oss per augmentar les seves possibilitats de jugar al primer equip. Va fer el seu debut el 29 d'abril de 2016 en partit de l'Eerste Divisie contra l'FC Volendam com a suplent, substituint en el minut 83 a Xavier Mous en una derrota 2-1 derrota a casa.
És el fill de l'exfutbolista internacional neerlandès i antic entrenador del Southampton FC i de l'Everton FC, entre d'altres, Ronald Koeman, i nebot de l'exjugador de futbol internacional neerlandès Erwin Koeman, i el net de l'exinternacional neerlandès Martin Koeman.

## Referències

* ↑ Ronald Koeman Jr., Fitxa a Soccerway. Consultat 14 setembre 2016.
* ↑ «FC Oss City vs. FC Volendam - 29 abril 2016 -Soccerway». soccerway.com. [Consulta: 14 setembre 2016].
* ↑ (en neerlandès) , 29-04-2016 [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Ronald Koeman Jr. a worldfootball.net
# Marcella Lotti della Santa

Marcella Lotti della Santa nascuda Marcella Lotti i de vegades anomenada incorrectament Marcellina (Màntua (Llombardia), setembre de 1831 – Paratic, província de Brescia, 9 de febrer, 1901) va ser una soprano italiana que va tenir una activa carrera internacional durant les dècades de 1850 i 1860.
Va obtenir un èxit particular per la seva interpretació de les heroïnes de Verdi. Estava casada amb el baríton Luigi della Santa.

## Biografia

Nascuda Marcella Lotti a Màntua, va estudiar cant amb Alberto Mazzucato a Milà abans de fer el seu debut operístic el 1850 a Constantinoble amb una companyia d'òpera italiana itinerant com Alice a Robert le diable de Meyerbeer. Ràpidament es va convertir en una de les sopranos més importants d'Itàlia. Ja l'any 1852 cantava al "Teatro alla Scala" i al Teatre Carlo Felice. A La Scala va rebre un reconeixement especial per la seva interpretació d'Odabella a lAttila de Giuseppe Verdi.
El 16 d'agost de 1857 va cantar el paper de Mina a l'estrena mundial dAroldo de Giuseppe Verdi a la inauguració del Teatre Nuovo de Rímini. De 1857 a 1858 va aparèixer com a convidada al Teatre Mariinsky de Sant Petersburg i el 1860 va ser convidada al "Teatre His Majesty" de Londres. Va ser molt activa al "Teatro di San Carlo" de Nàpols els anys 1862, 1866 i 1869-1870, cantant papers com Marguerite de Valois a Les Huguenots i la Princesa Eudoxie a La Juive. Durant la seva estada va actuar en diverses estrenes mundials, com ara el paper principal de l'heroïna a Virginia (1866) de Saverio Mercadante, Giovanna di Napoli (1869) d'Errico Petrella i Gabriella di Vergy (1869) de Gaetano Donizetti. Va tenir més èxits a La Scala de 1863 a 1865.
Lotti della Santa es va retirar dels escenaris cap al 1870 per tenir cura de la seva família. Va morir a Paratic als 69 anys.

## Referències

* 1 2 3 Lotti Della Santa, Marcella Biography at operissimo.com (DE), su hosting.triboni.com. URL consultato l'11 aprile 2020 (archiviato dall'url originale il 4 marzo 2016).

## Bibliografia

* Antonio Somma, Un ball de màscares: un melodrama en tres actes: que es representarà al Teatre Reial, Teatro dell'Accademia degl'Immobili, situat a Via della Pergola a la tardor de 1861, música de Giuseppe Verdi, oficial de la legió d'honor, Milà, Teatre Nacional Reial Tito de Gio, 191620 SB. "Cantant: Lotti Della Santa, Marcella"
* Salvatore Cammarano, Virginia : tragèdia lírica en tres actes : a representar al Real Teatre S. Carlo a la primavera de 1866 , música del mestre cav. Saverio Mercadante, Nàpols, Impremta Vico Giardinetto, 1866, SBN MUS0286813 .
* Francesco Maria Piave, Aroldo: llibret en quatre actes: que es representarà a la solemne inauguració del nou teatre de Rímini l'estiu de 1857 / per FM Piave; música del mestre Giuseppe Verdi, oficial de la legió d'honor, Milà, Tito di Gio Ricordi, 1857, SBN MUS0033209.
# Justo de Zaragoza y Cucalá

Justo de Zaragoza y Cucalá (Alcalà de Xivert, 1833 - Madrid, 2 de maig de 1896) fou un historiador valencià, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Llicenciat en medicina a la Universitat de València, tanmateix no va exercir, sinó que ingressà en l'administració civil de l'Estat i el 1864 fou destinat a Cuba com a inspector general de Duanes. Allí es va consolidar com a escriptor i historiador, obtenint fama com un dels més eminents americanistes espanyols, sobretot després de treballar amb Marcos Jiménez de la Espada. En tornar a la Península va treballar al Ministeri d'Ultramar alhora que va publicar diversos estudis sobre la història d'Amèrica al Boletín de la Sociedad Geográfica de Madrid i a Archivo de los Americanistas, de la que en 1894 en fou nomenat director. En 1882 va formar part de la comissió que va establir els límits fronterers entre Veneçuela i Colòmbia. En 1890 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història i el 1892 acadèmic honorari de les de Veneçuela i Mèxic.
En 1891 va formar part de la Comissió del Congrés sobre el IV Centenari del Descobriment d'Amèrica juntament amb Santos de Isasa y Valseca, Antonio María Fabié Escudero, l'arquitecte Ricardo Velásquez Bosco i l'historiador Antonio Asensio. En 1892 fou secretari general del IX Congrés Internacional Americanista. Es va encarregar de les edicions de Geografía y descripción universal de las Indias de Juan López de Velasco (1894), de Noticias históricas de la Nueva España de Juan Suárez de Peralta (1878) i de Historia General de las Conquistas del Nuevo Reino de Granada de Lucas Fernández de Piedrahita (1881), entre d'altres. Tota la documentació que va aplegar al llarg de la seva vida és dipositada a la Biblioteca Nacional d'Espanya a Madrid.

## Obres

* Las insurrecciones en Cuba, Madrid, Imprenta de Manuel G. Hernández, 1872
* Esclavitud en las Antillas españolas a Revista Europea (1872)
* Los primitivos descubrimientos geográficos, a Revista Europea (1877);
* Descubrimientos de los españoles en el Mar del Sur y en las costas de Nueva Guinea, a Boletín de la Sociedad Geográfica de Madrid (1878).
* Piraterías y agresiones de los ingleses y de otros pueblos en la América española desde el siglo XVI al XVIII (1883)

## Referències

* ↑ R. Buschmann, Iberian Visions of the Pacific Ocean, 1507-1899
* ↑ Justo Zaragoza y Cucalá al web de la RAH. En la relació de medalles, però, figura com a Justo Zaragoza y Lechugamuñoz

## Enllaços externs

* Justo Zaragoza y Lechuga-Muñoz (Cucalá) a la Biblioteca Virtual Cervantes
# Julien Davignon

Julien Davignon (Saint-Josse-ten-Noode, 3 de desembre de 1854 - Niça, 12 de març de 1916) de nom complet Henri François Julien Claude, vescomte Davignon, va ser un polític belga que va servir com a Ministre d'Afers Exteriors (1907-1916). Davignon era terratinent, tenia un doctorat en Dret, i va ser membre del Partit Catòlic.

## Biografia
### Carrera política

Va ser elegit per primera vegada al Senat de Bèlgica en 1898. El 1900 va ser triat membre de la Cambra de Representants, on va romandre com a membre fins a la seva mort.
El 1907 va ser nomenat Ministre d'Afers Exteriors al govern dirigit per Jules de Trooz (1907), un lloc que va mantenir als següents governs de Frans Schollaert (1907-1911) i Charles de Broqueville (1911-1916). El 2 d'agost de 1914, en el exercici d'aquesta funció, va rebre l'ultimàtum alemany que exigia el pas lliure de les tropes alemanyes a través de Bèlgica.
El gener de 1916, Davignon va deixar el Ministeri d'Afers Exteriors i es va convertir en ministre sense cartera fins a la seva mort el 12 de març de 1916.

## Descendència

Julien Davignon es va casar el 1878 amb Hélène Calmeyn (1858-1934), i van tenir 2 fills i 3 filles :
* «Henri»-Pierre-Marie-François (Saint-Josse-ten-Noode, 23 d'agost de 1879 - Brussel·les, 14 de novembre de 1964), va ser un home de lletres. Va ser elegit membre de la Reial Acadèmia de la llengua i literatura francesa de Bèlgica el 12 de març de 1932, i va ocupar aquest lloc durant trenta-dos anys, Es va casar en 1909 amb la baronessa Jeanne van Loo (1885-1952).
* Marie-«Madeleine»-Théodora-Émilie-Françoise (1881-1962), casada el 1902 amb Georges Terlinden (1879-1912).
* «Marie-Louise»-Mathilde-Anne-Françoise (1883-1957), casada el 1906 amb Paul du Roy de Blicquy (1879-1965), divorciats el 1932.
* «Jacques» Henri-Charles-François (Ixelles, 15 de febrer de 1887 - Woluwe-Saint-Pierre, 10 d'octubre de 1965), va ser diplomàtic. Es va casar el 1924 amb la comtessa Jacqueline de Liedekerke (1896-1965).
* «Hélène»-Henriette-Marie-Madeleine-Agathe-Françoise (1895-1946), casada el 1920 amb el baró Ferdinand Snoy (1896-1940).
El seu net, Étienne Davignon, va exercir com a vicepresident de la Comissió Europea.

## Ennobliment

L'11 de març de 1916, el dia abans de la seva mort, el rei Albert I de Bèlgica el va ennoblir amb un títol hereditari de vescomte.

## Obres

* La conduite des armees allemandes en Belgique et en France d'après l'enquête anglaise, Paris, 1915.
* La Belgique et l'Allemagne. Textes et documents precedes d'un avertissement au lecteur, Lausanne, 1915.

## Referències

* J. M. JADOT, Henri Davignon, ministre des Affaires Etrangères, in: Biographie coloniale beklge, T. IV, 1955.
* P. NOTHOMB, Julien Davignon, in: Le Correspondant, Parijs, 23 juni 1916.
* Paul VAN MOLLE, Het Belgisch Parlement, 1894-1972, Antwerpen, 1972.
* Barbara TUCHMAN, The Guns of August, Presidio Press, USA, 2004, ISBN 978-0-345-47609-8

## Vegeu també

* Família Davignon
# Les Masuques

Les Masuques és un poble situat al municipi de Castellet i la Gornal, que es troba a la comarca de l'Alt Penedès.
Les Masuques està constituït per dos carrers principals, anomenats Nou i Major, que comuniquen directament amb la Carretera de Castellet, l'únic punt d'accés al poble. Antigament estava format per poques cases, més endavant se'n van anar construint més i d'aquí va derivar el nom en plural. Les Masuques des dels seus orígens ha estat un poble rural, envoltat de vinyes i això és observable en la data de la seva Festa Major, que se celebra just després que la verema acabi. El poble també té una petita ermita del s.XI anomenada ermita de Sant Esteve, ubicada a menys d'un quilòmetre i que va ser donada a la parròquia pels amos de la masia que està just al costat. A pocs metres d'aquesta ermita es pot trobar un pont romà d'abans de Crist. La seva mare de Déu és "la Mare de Déu del Foix", patrona del poble. Un nom molt comú al poble i voltants, per a nenes, és "Foix" en referència al riu i a la mare de Déu.

## Referències

* 1 2 «les Masuques | enciclopedia.cat». [Consulta: 16 febrer 2025].
# Iosif Trifa

Iosif Trifa (3 de març de 1888 - 12 de febrer de 1938) va ser un sacerdot i evangelista ortodox romanès. Va fundar "Oastea Domnului" ("L'exèrcit del Senyor"). També era oncle de Valerian Trifa. Trifa va ser elegit per la llista dels 100 grans romanesos.

## La vida

Iosif Trifa va néixer a la família de Dimitrie i Ana Trifa, del poble de Certege, comtat de Torda-Aranyos (avui Câmpeni, comtat d'Alba, Romania). Era el quart fill d'un total de 6. Va ser batejat el 6 de març de 1888.
Quan tenia 7 anys, el 1895, va començar l'escola primària al seu poble i el 1900 va començar el gimnàs a Beiuș. Més tard, va estudiar teologia a Sibiu. El 1910 va ser nomenat professor confessional a la ciutat de Vidra de Sus, que ara és la ciutat d'Avram Iancu, Alba, que porta el nom de l'heroi nacional romanès de Transsilvània.
El 1911 es va casar amb Iuliana Iancu, neboda de l'heroi Avram Iancu. El mateix any fou nomenat sacerdot a Vidra. El 1912 va néixer el seu primer fill, una nena, Olimpia, però ella va morir l'any següent. El 1914 va néixer el seu segon fill, aquest cop un nen, Titus Gheorghe, però també va morir l'any següent. El 1916 Romania va entrar a la Primera Guerra Mundial al costat dels aliats, en un esforç per lluitar contra Transsilvània del domini austrohongarès. El 1916 va néixer el tercer fill de Trifa: un nen, a qui va anomenar el mateix que el seu segon, Titus-Gheorghe; aquest nen és l'únic que va sobreviure. El 1918 va néixer el seu quart fill, una nena, Augustina. Va acabar la Primera Guerra Mundial, però l'endèmia de la grip espanyola va matar tant la seva dona Iuliana com la seva filla Augustina. Només es va quedar amb el seu fill, Tit, que aleshores tenia tres anys.
Va morir l'any 1938 a Sibiu després d'una intervenció al cor, i va ser enterrat al cementiri de la ciutat.

## Referències

* ↑ «Alternativa Online». Arxivat de l'original el 2013-11-17. [Consulta: 2 novembre 2021].
# Sam va lentín

Sam va lentín és un mem d'internet originalment en castellà creat a partir de l'any 2011. Està inspirat en la pel·lícula El senyor dels anells: La Germandat de l'anell i mostra dos personatges de la pel·lícula: Sam i Frodo Saquet. El mem es feu popular a l'internet hispanoparlant a com a joc de paraules amb la festivitat de Sant Valentí i el fet que el personatge de Sam caminara més a espai que Frodo, per la qual cosa es feia el joc de paraules que el personatge caminava lentament (va lentín, en una forma col·loquial del castellà original).
El mem es va anar compartint massivament les jornades prèvies i durant el dia de Sant Valentí i, amb el temps esdevingué un referent en si mateix, per la qual cosa els internautes en van començar a compartir les seues pròpies versions i reapropiacions, en què variaven alguns dels elements de la creativitat original. L'any 2021, l'actor que interpretava Samseny a la pel·lícula original, Sean Astin, en va fer una broma al respecte a Twitter.

## Referències

* 1 2 3 4 «"Sam va lentín", el chiste malo que regresa rapidín cada Día de los Enamorados» (en castellà). El País, 14-02-2018. [Consulta: 17 febrer 2022].
* 1 2 3 «Así reimaginaron los tuiteros el meme de "Sam va lentín" en su 10º aniversario: de bromas con Andorra al confinamiento» (en castellà). 20minutos, 15-02-2021. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Sean Astin también celebra el Sam Va Lentín con los fans españoles». Fotogramas, 14-02-2021. [Consulta: 17 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Sam va lentín a Know your meme.