OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Julien Schepens

Julien Schepens (Anzegem, Flandes Occidental, 19 de desembre de 1935 - Nokere, 16 d'agost de 2006) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1956 i 1962. Durant la seva carrera professional aconseguí una vintena de victòries, entre les quals destaca una etapa al Tour de França de 1960. Aquesta victòria li va servir per vestir el mallot groc durant una etapa.
Anteriorment, en categories inferiors, havia aconseguit tres campionats de Bèlgica individuals i dos de clubs, entre d'altres moltes victòries.

## Palmarès

* 1955
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Bèlgica amateur
* 1956
** 1r de la classificació per punts del Tour del Sud-est
* 1957
** Vencedor d'una etapa del Critèrium de Beernem
** Vencedor de dues etapes dels 4 dies de Duinkerke
** Vencedor de dues etapes del Tour de l'Oest
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
** Vencedor d'una etapa del Trofeu de les 3 Nacions
* 1958
** Campió de Bèlgica de clubs
** Campió de Flandes Occidental interclubs
* 1959
** Vencedor d'una etapa de A Través de Bèlgica
* 1960
** 1r del Gran Premi de la Banca de Roulers
** 1r del Circuit de les 3 Províncies a Avelgem
** 1r del Omloop Mandel-Leie-Schelde
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oise
** Vencedor d'una etapa dels Quatre dies de Dunkerque
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1962
** 1r al Gran Premi de Denain

### Resultats al Tour de França

* 1960. Abandona (7a etapa). Vencedor d'una etapa. Porta el mallot groc durant una etapa

## Referències

* 1 2 «Palmar�s de Julien Schepens (Bel)», 06-12-2024. [Consulta: 18 febrer 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Julien SCHEPENS» (en italià). [Consulta: 18 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Julien Schepens (francès)
# Comtat de Międzychód

El comtat de Międzychód (en polonès: Powiat międzychodzki) és un districte de l'oest de Polònia, al voivodat de la Gran Polònia. La seva capital és la ciutat de Międzychód. És el comtat amb menys habitants del voivodat. Va ser creat el 1999 dins d'una reforma administrativa.
Segons dades de l'1 de gener de 2014, la superfície del comtat era de 736,44 km².
Segons dades del 31 de desembre de 2019, el powiat tenia 36.751 habitants i, segons les del 30 de juny de 2020, era de 36.686 habitants, més o menys els mateixos que el 2010.

## Divisió administrativa

El powiat es divideix en els municipis següents:
Municipis del powiat :
| Municipi | Tipus de municipi | Població (2011) | Superfície (km²) | Densitat de població (hab./km²) | Nombre de pobles |
| Międzychód | ciutat | 18625 | 307,24 | 60,6 | 43 |
| Sieraków | ciutat | 8786 | 203,31 | 43,2 | 28 |
| Kwilcz | rural | 6289 | 141,78 | 44,3 | 28 |
| Chrzypsko Wielkie | rural | 3381 | 84,33 | 40,1 | 14 |

## Economia

A finals de setembre de 2019, el nombre de persones registrades com a aturades al powiat era d’aproximadament 500 habitants, amb una taxa d'atur del 4,2% de la població activa.

## Referències

* ↑ Główny Urząd Statystyczny. Powierzchnia i ludność w przekroju terytorialnym w 2014 r., 2014-07-24.
* ↑ l, Ludność. Stan i struktura ludności oraz ruch naturalny w przekroju terytorialnym (stan w dniu 31.12.2019), 31 grudnia 2019. (en polonès)
* ↑ GUS, TABL. II. LUDNOŚĆ, RUCH NATURALNY ORAZ MIGRACJE LUDNOŚCI WEDŁUG POWIATÓW W PIERWSZYM PÓŁROCZU 2020 R., 30 czerwca 2020. (en polonès)
* ↑ Główny Urząd Statystyczny. Ludność. Stan i struktura w przekroju terytorialnym (Stan w dniu 31 XII 2010 r.), 2011-06-10.
* ↑ GUS. «Bezrobotni zarejestrowani i stopa bezrobocia. Stan w końcu września 2019 r.» (en polonès). [Consulta: 5 febrer 2025].
# Epidi

Epidi (en llatí Epidius) va ser un retòric romà del final de la república, mestre d'oratòria entre d'altres, de Marc Antoni i Octavi (August).
La seva habilitat no va ser suficient per salvar-lo d'una condemna per una acusació maliciosa i calumniosa. Ell es considerava descendent d'Epidius Nuncionus una deïtat rural que era adorada a la vall del Sarnus.

## Referències

* ↑ Suetoni. De Claris Rhetoribus 4
# Rosa Agost i Canós

Rosa Agost i Canós (Castelló de la Plana, 1968) és una filòloga valenciana, professora titular a la Universitat Jaume I i acadèmica de l'AVL des del 2021. Es va llicenciar (1994) en traducció i interpretació i doctorar (1996) en traducció. El seu interès com a investigadora i assagista s'ha centrat en la traducció audiovisual.
És membre de l'Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana i de l'èquip editorial de la Revista Valenciana de Filologia. Va participar en la redacció del llibre d'estil de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació i des d'octubre de 2019 és vocal del Consell Rector de la mateixa corporació a proposició del Consell de la Ciutadania. El juny de 2021 va prendre possessió del seu càrrec com a membre electa de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua.
Viu al municipi de Borriol.

## Obra destacada

* La traducció audiovisual: el doblatge (1997)
* Universitat Jaume I de Castelló. 25 anys de realitats, (2018)
* Per una bibliografia extensiva vegeu «Obra de Rosa Agost i Canós» a Dialnet.

## Referències

* ↑ «Rosa Agost Canós. Vocal Consell Rector de la CVMC» (en va-es). [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 «L'AVL celebra l'acte de possessió de les noves acadèmiques després d'una renovació paritària». La Veu, 17-06-2021. [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ «Agost Canós, Rosa Maria». Universitat Jaume I.
* ↑ «Estructura organitzativa». Institut interuniversitari de Filologia Valenciana. Arxivat de l'original el 2020-04-25. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Equip editorial». Revista Valenciana de Filologia.
* ↑ Agost i Canós, Rosa «El Llibre d'estil de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació i el llenguatge no sexista: quan les paraules acompanyen les imatges… naturalment». Terminàlia, 19, 2019, pàg. 48–51. ISSN: 2013-6706.
* ↑ Puig i Ferrer, Ximo «DECRET 16/2019, de 31 d'octubre, del president de la Generalitat, pel qual es declara el cessament i nomenen vocals del Consell Rector de la Corporació Valenciana de Mitjans de Comunicació. [2019/10539]» (pdf). Diari Oficial de la Generalitat Valenciana, 07-11-2019, pàg. 48100-48101.
* 1 2 «Enhorabona Rosa Agost!». Ajuntament de Borriol, 10-07-2019. [Consulta: 8 novembre 2020].
* ↑ «L'Acadèmia Valenciana de la Llengua elegeix set noves acadèmiques i assoleix la paritat». Vilaweb, 12-03-2021. [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ La traducció audiovisual: el doblatge. Castelló: Universitat Jaume I, 1997. ISBN 84-8021-141-5.
* ↑ «Rosa Agost recopila la historia de la universidad castellonense en el libro 'Universitat Jaume I de Castelló. 25 anys de realitats'» (en castellà). Onda Cero, 25-04-2018. [Consulta: 8 novembre 2020].

## Bibliografia

* «La professora de l'UJI Rosa Agost parla sobre les Normes de Castelló en el programa «Va passar ací» en À Punt». Universitat Jaume I, 03-10-2018. [Consulta: 28 març 2019].
# Elisabetta Viviani

Elisabetta Viviani (Milà, 4 d'octubre de 1955) és una cantant, actriu i presentadora de televisió italiana. Va començar a treballar molt jove en alguns anuncis de televisió, inclosos els de la marca Sole Bianco, per als quals va gravar la cançó Susanna verso il sole i Invernizzi. Va assistir a l'escola de ballet milanès de Luciana Novaro.
El 1978 és l'any de l'èxit, gràcies a l'anime Heidi (versió italiana) del qual canta la banda sonora, i que ven un milió i mig d'exemplars. La cançó, amb lletres de Franco Migliacci, música de Christian Bruhn i cor de Baba Yaga, era el tema italià del famós anime japonès, dirigit per Isao Takahata, que s'emetria a la RAI.
L'1 de setembre de 1977, va tenir una filla, Nicole, amb Gianni Rivera. El febrer de 2007 va començar a treballar com a socorrista voluntària d'ambulàncies de la Creu Blanca a Milà i va obtenir una certificació, l'octubre de 2008. L'activitat va continuar durant 10 anys fins al Nadal de 2018.
El 2015, Elisabetta Viviani com a actriu, el cantant i compositor Dario Baldan Bembo i l'actor-escriptor Franco Romeo van realitzar un recital sobre la vida del papa Francesc amb la música de Baldan Bembo i amb text d'Adriano Bonfanti i Gigi Reggi, titulat Il primo a chiamarsi Francesco.

## Cinema

* El As, directors Castellano e Pipolo (1981)
* Sexy Shop, directors Maria Erica Pacileo i Fernando Maraghini (2014)

## Televisió

* No, No, Nanette (Rai 1, 1974)
* La donna serpente (Rai 1, 1976, film TV)
* Il mostro turchino (Rai 1, 1976, film TV)
* Valentina, una ragazza che ha fretta, dir. de Vito Molinari (Rai 1, 1977, film TV)
* La pulce nell'orecchio de Georges Feydeau, dir. de Vito Molinari (Rai 1, 1983)
* La moglie ingenua e il marito malato de Achille Campanile (Rai 1, 1985)
* Passioni (Rai 1, 1989, serie televisiva)
* In crociera (Rete 4, 1999, serie televisiva)

## Referències

* ↑ «Heidi» (en italià). SigleTV.Net. [Consulta: 6 juliol 2021].
* ↑ Bellola, Francesca «Elisabetta Viviani e la sua città Milano, tra passato e presente». okarte.it, 27-01-2016. Arxivat de l'original el 9 de juliol 2021 [Consulta: 8 juliol 2021]. Arxivat 9 de juliol 2021 a Wayback Machine.
* ↑ Franco Bonera, Fausto Fini; Riviviamo i suoi momenti più belli - La Gazzetta dello Sport, 21 June 1979, pag. 5
* ↑ Cuscela, Maria «Sorridono i monti della Valsesia nelle tele di Elisabetta Viviani». okarte.it, 20-08-2016.
* ↑ Rossi, Pier «BORDIGHERA: SABATO IL RECITAL SU PAPA FRANCESCO, L'INTERVISTA A ELISABETTA VIVIANI». bordighera.net, 01-05-2015. Arxivat de l'original el 9 de juliol 2021 [Consulta: 8 juliol 2021]. Arxivat 9 de juliol 2021 a Wayback Machine.
# Diwan-i Humayun

Diwan-i Humayun fou el consell imperial otomà o organisme central del govern des del segle xv fins a la meitat del segle xvii. Estava dirigit pel Khwadjegan-i Diwan-i Humayun.
Vers principis del segle XV el sultà tenia el costum de presidir un consell de paixàs. Només excepcionalment (en els interregnes entre dos sultans), el consell es podia reunir sense el sultà, però sota Mehmet II aquest va delegar la presidència en el gran visir, tot i que podia seguir les deliberacions d'amagat. Solimà el Magnífic va abandonar definitivament també aquest control. Formaven el diwan el gran visir, els visirs, els kadi-askers, els defertars i els nishandjis; més tard s'hi va afegir el beglerbegi de Rumèlia (durant el segle xvi) i després el Kapudan Paixà. El diwan es reunia al segle xvi quatre vegades per setmana a l'edifici anomenat diwankhane, al palau de Topkapı. El formaven tres branques principals:
* Diwan kalemi (cancelleria)
* Tawil kalemi (nomenaments principals)
* Ruas kalemi (nomenaments inferiors)
* Branca del teshrifatdji (cerimonial)
* Branca del wakanubi (arxius)
* Branca del amedi o ameddi (secretaria i coordinació)
Un diwan reduït (ikindi diwani perquè es feia després de la pregària del migdia o ikindi, a la casa del gran visir), controlat pel gran visir, es va començar a reunir per solucionar afers pendents del diwan; va arribar a tenir reunions cinc dies per setmana i va anar deixant sense atribucions el diwan general. La direcció dels afers pel gran visir fou reconeguda el 1644, i els departaments abans sotmesos al diwan van passar al control del gran visir.

## Bibliografia

* Angiolello, Historia Turchesca, Bucarest 1909.
# Edouard Nevejans

Eduardus Ludovicua (Édouard) Nevejans, de vegades també Bertje Nevejans (Gant (Flandes Oriental), 4 de març, 1842 – Ixelles (Regió de Brussel·les-Capital), 2 de maig, 1895) va ser un violoncel·lista, cantant, compositor, però sobretot professor de música belga.
Era fill del sastre Albertus Franciscus Nevejans i Amelia De Meijere. Ell mateix estava casat amb Flore Verschaffelt. Va ser cavaller de l' orde de Leopold.
La seva carrera va començar al cor del "Sint-Barbaracollege" de Gant, seguit d'altres cors. Va començar els seus estudis el 1855 al predecessor del Conservatori de Gant amb els professors Jan Andries (harmonia i composició) i François De Vigne (violoncel). Una beca de la ciutat de Gant li va permetre continuar els seus estudis al Conservatori Reial de Brussel·les. A partir de 1858 es va poder trobar en diversos escenaris, principalment com a violoncel·lista en un conjunt de música de cambra, inclòs el Zeven Straven, que sovint actuava a "Sodaliteit" i a la "Ghent Société Littéraire".
De jove, el 1874, esdevingué director de la recentment fundada Escola de Música Eeklo i hi romangué fins al 1876. Abans s'havia incorporat al Conservatori de Gant; El 1870 esdevingué professor de solfeig, grau inicial, i passà a solfeig per a adults (1874) i solfeig, grau superior (1785-1894). També va ensenyar cant congregacional (1882-1895) i cant holandès (1890-1895). A Gant també va ser actiu en classes de teoria musical a les escoles de la ciutat i a l'escola normal estatal per a noies (1876-1888). Des de 1875 fins a la seva mort va ser professor de cant holandès al Conservatori Municipal de Bruges.
També va ser actiu com a director de cor a totes aquestes ciutats: "Société royale des Mélomanes" (1867-1883), "Société royale des Choeurs" i "Cercle Artistique et Littéraire" (1892-1895).
Va escriure obres dins dels gèneres de la cançó (solista o coral). Es coneix una òpera còmica en un acte, però no se sap si aquesta obra The Double Hunt (1862) amb llibret de Napoleon Destanberg (Enciclopèdia encara informa que "mai no es va representar"). Altres obres que cal destacar són Flora (vals per a piano sol) i Col·lecció de sis cançons amb acompanyament de piano. El 1888 va publicar, juntament amb Karel Miry: Choice of Songs for the Use of Music Conservatories, Music, Normal and Primary Schools.

## Fonts, notes i/o referències

* Jozef Robijns, Miep Zijlstra: Enciclopèdia musical general, Haarlem: De Haan, 1979-1984, ISBN 978-90-228-4930-9, part 7, pàgina 168
* Flavie Roquet: Lèxic dels compositors flamencs nascuts després de 1800, Roeselare, Roularta Books 2007, 946 p., ISBN 978-90-8679-090-6, pàgina 538
* El Centre d'Estudis de Música Flamenca l'esmenta però no ofereix cap article (consultat el 12 de maig de 2021)
# LMFAO

LMFAO (acrònim de Laughing My Freaking Ass Off) és un duo d'electropop format per Skyler Gordy i Redfoo.
El grup va ser format a Los Angeles, Estats Units el 2006 per RedFoo (Stefan Kendal Gordy, nascut el 3 de setembre de 1975) i SkyBlu (Skyler Austen Gordy, nascut el 23 d'agost de 1986). Segons declaracions dels membres del grup, el nom de LMFAO significa Laughing My Freaking Ass Off, si bé s'havia especulat bastant sobre aquest acrònim, amb hipòtesis malsonants o molt diferents al sentit final, com ara «Loving my friends and others».
El seu primer senzill titulat I'm in Miami Bitch va ser llançat el desembre de 2008 i va arribar al número 51 a la llista de Hot 100. LMFAO és famós pel seu estil de barrejar Hip-Hop, Dance i unes lletres informals que parlen de festes i alcohol amb un toc humorístic. El grup també s'ha fet famós per adjudicar-se sense mèrits reals, un estil de ball popular a Austràlia i bona part d'Europa anomenat Melbourne Shuffle, Shuffle Dance, Shuffle o també dit segons ells; Shuffling.
LMFAO ha cantat al costat de famosos com Pitbull, Justin Bieber, Far East Movement, Snoop Dogg, Lauren Bennett, GoonRock (David Jamahl Listenbee) o Natalia Kills.
El febrer de 2012 el grup va aparèixer amb la cantant Madonna a la mitja part de la Super Bowl. En l'actuació van cantar "Music", de Madonna, que contenia un mash-up amb «Party Rock Anthem» i «Sexy and I Know It», probablement els dos senzills més populars del dúo.
El setembre del mateix 2012, RedFoo i SkyBlu van anunciar una dissolució temporal del grup per poder explorar les seves carreres en solitari.

## Referències

* 1 2 Gardner, Eriq. «LMFAO Clarifies Meaning of Name in Trademark Application» (en anglès americà). The Hollywood Reporter, 11-04-2012. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ «Spectacular Isle of MTV on the Granaries» (en anglès britànic). The Times of Malta, 30-06-2011. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Camenker, Jacob. «Who is in the Super Bowl halftime show? Stage details, full list of performers for 2022» (en anglès). The Sporting News, 13-02-2022. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Redacció. «LMFAO Breakup Denied, Split will be Temporary» (en anglès americà). Lalate News, 21-09-2012. [Consulta: 30 juliol 2022].
# Esteve Bonet Martí

Esteve Bonet Martí (Reus, 13 de març de 1838 - 1 d'octubre de 1874) va ser un músic i sacerdot català.
Amb aptituds per la música, el seu pare el va encomanar al mestre de capella reusenc Victorí Agustí, que li ensenyà el principis del cant. Animat per la seva dedicació i habilitat, Victorí Agustí el recomanà a Bonaventura Bruguera, mestre de capella de la catedral de Tarragona, on va anar i on va ingressar simultàniament al Seminari, ja que Esteve Bonet havia decidit ser professor de música i sacerdot. L'any 1862 va anar a Barcelona a prendre part a les oposicions per a mestre de capella de l'església del Pi. El nivell dels opositors era molt bo, i el tribunal no es va decidir per cap dels que es van presentar, i van deixar el lloc vacant. Va tornar a Tarragona, però els professors del seminari no el van deixar presentar a exàmens al·legant falta d'assistència a classe. Sorprès, abandonà el seminari i se n'anà a Reus, on va obrir una escola de música, on entre d'altres, va tenir com a deixeble Antoni Fortuny, oncle del pintor Marià Fortuny, que arribà a ser un guitarrista molt popular i va organitzar una orquestra que amenitzava els balls de les societats reusenques, principalment les d'El Círcol, on hi tenia bons amics. El 1869 es va presentar a les oposicions per la plaça de mestre de capella de la Catedral de València, i es va situar, per la seva qualitat, en el primer lloc de la terna que va elegir el tribunal, amb molt d'avantatge sobre els altres dos. Però el Capítol catedralici va atorgar la plaça a un altre concursant, cosa que li provocà un trastorn que el va obligar a tornar a Reus. Poc després va reingressar al Seminari de Tarragona i va ser ordenat sacerdot. En preparar-se per celebrar la primera missa al Santuari de Misericòrdia de Reus, va tenir un desmai, i traslladat a casa seva, va morir al cap de pocs dies. Va escriure sobretot música religiosa, misses per petita i gran orquestra i moltes composicions de ball escrites durant el temps que va estar al front d'una orquestra a Reus, quan era també professor de música.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 129.
# Héctor, el estigma del miedo

Héctor, el estigma del miedo és una pel·lícula espanyola de drama rural de terror psicològic basada en fets reals del 1984 escrita i dirigida per Carlos Pérez Ferré en la que va ser la seva opera prima, i protagonitzada per Ovidi Montllor, qui també va compondre la banda sonora de la pel·lícula juntament amb Toti Soler i va fer un actuació en un drama similar a Furtivos de José Luis Borau.

## Sinopsi

En un poble fred i aïllat de la Serra dels Plans viu Héctor, un jove sorrut i solitari. Porta una vida rutinària en una casa sinistra en la que mai passa res però marcada per la brutalitat, degut a una coixesa causada pels mals tractes del seu pare, i una única experiència sexual amb Nuria. No té cap contacte amb la gent llevat els dissabtes, quan el seu únic amic Antonio li porta queviures. Les seves vides donen un gir inesperat quan apareix Don Eliseo, un industrial estrany i poderós que vol comprar les seves cases. Antonio cedeix sense pensar-s'ho dos cops, però això a Héctor li fa despertar fantasmes reals o imaginaris, s'oposa aferrissadament a vendre-la i s'hi tanca obsessionat amb la resurrecció del seu pare.

## Repartiment

* Ovidi Montllor - Héctor
* Juli Mira - Antonio
* Aldo Sambrell - Pare d'Héctor
* Andrea Albani - Nuria
* Roberto Sansilvestre - Don Eliseo
* Rosario Guillén - Àvia
* Paqui Gandía
* Esteban Dura

## Premis

Va participar en la secció Nous Realitzadors del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1982, on va rebre dos guardons: el segon premi de la secció de Nous Realitzadors i el premi a la millor fotografia.

## Referències

* ↑ La Filmoteca recuerda a Ovidi Montllor con 'Héctor, el estigma del miedo', Valencia Plaza, 8 de març del 2021
* ↑ Perlas olvidadas del cine español (14). Héctor, el estigma del miedo (Carlos Pérez Ferré, 1982) Por Rafael Nieto Jiménez
* ↑ Premis del Festival del 1982 al web del festival

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Manel Garcia Grau

Manel Garcia Grau (Benicarló, 1962 - Castelló de la Plana, 5 de juny de 2006) fou un filòleg i poeta valencià. La seua obra anava adreçada a la pàtria i la llengua.
Fou investigador de la xarxa Teoria i Crítica dels Discursos Creatius, membre de l'associació CEDRO, de l'Associació Internacional de Llengua i Literatura Catalanes (AILLC) i de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC). Col·laborà a les publicacions Avui, Levante, El Punt, Revista de Catalunya, Daina, Reduccions, Passadís, Diari de Balears, Cultura, L'Aiguadolç, Canelobre, Mediterráneo i Butlletí de la Societat Castellonenca de Cultura. Va morir el 2006 després d'una llarga malaltia.

## Obres
### Investigació i divulgació

* Poètiques i voluntats per a una societat perifèrica (1994)
* Polítiques (i) lingüístiques (1997)

### Narrativa

* Davall del cel (2006)
* El magma silenciós (2011) Pòstuma, junt Vicent Pallarés.

### Novel·la

* El Papa maleït: Una intriga novel·lística sobre el Papa Luna (2003)

### Poesia

* Quadern d'estances. Pròleg de Lluís Messeguer (1a ed.: Generalitat Valenciana, 1988; 2a ed.: Edicions de la Guerra, 1991) [Premi Miguel Hernández de poesia juvenil]
* La veu assedegada (Publicacions de la Biblioteca-Arxiu de Catarroja, 1989) [Premi Benvingut Oliver]
* Escenalls dels miratges. Il·lustracions de Sara Tato (Vila-real, 1989)
* Els noms insondables (Eliseu Climent, 1990) (Premi Vicent Andrés Estellés, 1990)
* Els signes immutables (Bromera, 1991)
* Llibre de les figuracions. Pròleg de Ferran Carbó (Magnànim, 1993)
* Mots sota sospita (Sinalefa, 1997)
* La ciutat de la ira (Set i Mig, 1998)
* Anatema (Bromera, 2001) Premi Ausiàs March
* Al fons de vies desertes (Edicions 62, 2002)
* La mordassa. Pròleg de Sebastià Alzamora (Perifèric, 2003)
* Constants vitals (Bromera, 2005) (Premi Roís de Corella)
* Constants vitals (2006)

### Estudis literaris

* De Castelló a Ítaca : l'univers literari de M. Peris i Segarra (1997)
* Les suspicàcies metòdiques (2002)

## Homenatges

* Anualment, la Universitat Jaume I de Castelló de la Plana convoca el Premi de Poesia Manel Garcia i Grau.
* La biblioteca municipal de Benicarló duu el seu nom.
* En Castelló, en el barri Raval Universitari està el CEIP Manel Garcia Grau.

## Referències

* 1 2 Manel Garcia Grau Consultat el 24 de març de 2016
* 1 2 NECROLÓGICA:NECROLÓGICAS. Manel Garcia Grau, escritor. Poeta, novelista, ensayista y profesor de Filología Catalana. María fabra. Consultat 24 de març de 2016
* ↑ «Premis Literaris Ciutat de València. Guanyadors». Bromera.com. [Consulta: març 2016].
* ↑ «Noticias de Castelló: L?UJI lliura el IV premi de poesia Manel Garcia Grau». [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ CEIP Manuel Garcia Grau Consutat 24 de març de 2016

## Enllaços externs

* «Manel Garcia Grau». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
# Muntanya de Can Fruitós

La Muntanya de Can Fruitós és una muntanya de 463 metres que es troba al municipi de Sentmenat, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya