OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ca l'Aimeric

Ca l'Aimeric' o cal Sabaté és una masia situada al municipi de Blanes, a la comarca catalana de la Selva. Es tenen referències de l'edificació des dels segles XVII-XVIII. Està ubicada a la falda del Turó del Vilar, a 137 metres d'altitud.

## Descripció

Masia aïllada actualment abandonada i en estat ruïnós. La masia està formada per un cos principal de planta rectangular construït en pedra amb un petit cos annexat de planta baixa. El cos principal, en origen de planta baixa, va ser ampliat per la seva crugia nord amb una planta superior formant una edificació amb la coberta de dos aiguavessos a nivells diferents. Aquesta planta superior té el mur exterior arrebossat mentre que a la resta de l'edificació s'ha perdut. La meitat sud del cos principal ha perdut gairebé totalment la coberta i el cos annexat per el nord l'ha perdut completament. Parts del mur perimetral de la planta baixa han desaparegut i en certes zones la vegetació ha envaït les parts interiors de l'edificació. La masia està situada en una zona aïllada i mal comunicada, a la part nord del terme municipal de Blanes, al sud-est del Santuari del Vilar, on predomina el bosc de pi.
És una masia a mig rehabilitar (des de 2017) com posava al catàleg de masies de Blanes juny 2009, estava en estat ruïnós. En el procés de recuperació de l'entorn rural per parts dels actuals propietaris han sorgit problemes amb la llicència d'obres per part de l'ajuntament i urbanisme de Girona. Aquesta masia ha quedat aturada molt a pesar del propietaris, que en el projecte de l'arquitecte està reproduir exactament la original, en quant a composició i volumetria; Amb això s'intenta recuperar i cuidar el sotabosc de la zona, des del vessant tan important avui com és evitar la despoblació rural.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 3 «PLA D’ORDENACIÓ URBANÍSTICA - MUNICIPAL DE BLANES - CATÀLEG DE MASIES I CASES RURALS» (pdf) p. 11. Ajuntament de Blanes, 01-07-2018. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «Ca l’Aimeric | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Mariner (Horta)

Can Mariner (antigament Can Ferrer i inicialment Mas de Fàbrica) és una masia situada a la confluència dels carrers d'Horta i del Vent del barri d'Horta de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local. Actualment és seu de la biblioteca pública del mateix nom.

## Descripció

És un edifici d'origen gòtic, molt modificat al llarg dels anys. Té tres plantes. A l'exterior encara conserva algun element arquitectònic de la construcció primitiva. La darrera restauració data de 1949.

## Història

Els nobles de la casa d'Horta volien aconseguir el títol de parròquia per a la seva capella de Sant Joan, però no podien lograr-ho pels pocs parroquians i béns que la Capella tenia assignats. Per això el 3 d'octubre de 1200 Pere d'Horta, i Ernesendis, muller de Berenguer d'Horta, donaren a Bernat Ferrer, fill de Pere Ferrer, i a sa muller Guillermina, i a tots els seus successors, el mas de Fàbrica, que després va dir-se can Ferrer i avui can Mariner, amb l'obligació d'habitar-lo, cultivar les terres a l'estil de bon pagès, i cada any fer entrega a l'església de Sant Joan de la quarta part de la collita de blat i la meitat de tots els fruits dels arbres que hi plantessin. D'aquesta manera la casa d'Horta no era l'única que feia delmes a la capella de Sant Joan. El 1260 es va nomenar el primer rector d'Horta, el distingit i savi clergue en Francesc Feixes.
A principis del segle xvi era propietat dels Mariner.
L'any 1870, la finca va ser parcel·lada en petits solars edificables, cosa que va donar lloc al traçat dels carrers que envolten la masia. Hermenegild Mariner i Cuyàs de Bosch, morí el 1874 i els seus hereus la van vendre l'any 1940 als Blanchart.

## Referències

* 1 2 Díez i Quijano, 2003.
* 1 2 3 4 5 6 «Can Mariner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Biblioteca Horta - Can Mariner». Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Can Mariner». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Bibliografia

* Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. quarta edició. Barcelona: El Tinter, abril 2003, p. 115-121.
* Edo Salvany, Francesc. Masies a Barcelona: Can Mariner (Horta). Universitat Politècnica de Catalunya. Escola Politècnica Superior d'Edificació de Barcelona (projecte final de carrera), febrer 2012.
# Caravanserrall de Rabati Malik

El Caravanserrall de Rabati Malik (o Rabat i Malik, literalment 'el caravanserrall del príncep') és un caravanserrall en ruïnes a la carretera M83 entre Samarcanda i Bukharà a la província de Navoiy d'Uzbekistan. Construït en el segle xi, es trobava en la Ruta de la Seda.
L'indret ha estat candidat al Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2008.

## Història

El Caravanserrall de Rabati Malik es va construir per ordre del fill de Tamgachkhan Ibragim (cap de Samarcanda del 1068 al 1080, de la dinastia Qarakhànida), Qarakhanid Shams-al-Mulk Nasr. S'edificà entre el 1078 i 1079. Els treballs arqueològics han permés representar la planta originària del caravanserrall. Estava envoltada amb murs de 54 a 56 m d'alçada. En cada cantonada del recinte hi havia una torre. En total, el caravanserrall ocupava 8.277 m². El 1220, Bukharà fou devastada per les invasions mongoles.

## Estat

De l'antiga construcció només resta el portal del caravanserrall. És fet de tova de 25 x 25 x 4 cm. Aquest portal amb arc de contrafort i obertura rectangular és un dels més antics i grans d'Àsia Central. El perímetre està decorat amb inscripcions àrabs. Ha estat parcialment restaurat, però continua sent en la major part autèntic. El seu tipus de decoració és poc comú a Àsia Central; de semblants es poden trobar en el minaret de Dzhar Kurgan i en l'arc del Shahriar de Merv. En resta una de les muralles, que ha estat totalment reconstruïda.
Davant del caravanserrall hi ha un dipòsit d'aigua subterrània anomenat Sardoba Rabati Malik. És a uns 100 m de l'Aeroport Internacional de Navoiy. L'indret s'usa ara com un museu a l'aire lliure. Des del 18 de gener del 2008, el monument s'ha presentat com a candidat a la llista del Patrimoni Mundial de la UNESCO en la categoria de "Cultura".

## Referències

* ↑ The Silk Road - Central Asia, Afghanistan and Iran: A Travel Companion, 2015, I.B. Tauris, p. 101.
* ↑ ; Centre, Unesco World Heritage«Rabati Malik Caravanserai - Unesco World Heritage Centre» (en inglés). whc.unesco.org. [Consulta: 26 febrer 2018].
* ↑ Kemal Kantarci, Muzaffer Uysal & Vincent P. Magnini, Tourism in Central Asia: Cultural Potential and Challenges, 2014, CRC Press, p. 82.
* ↑ I︠U︡riĭ Fedorovich Buri︠a︡kov, The Cities and Routes of the Great Silk Road: On Central Asia Documents, 1999, Sharg, p. 43.
# Jan Adriaenssens

Jan Adriaenssens (Willebroek, 6 de juny de 1932 - Rumst, 2 d'octubre de 2018) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1952 i 1961. En el seu palmarès destaquen una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1957 i els Quatre dies de Dunkerque de 1956.

## Palmarès

* 1951
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Bèlgica amateur
* 1953
** 1r al Circuit de les 6 Províncies
* 1955
** 1r a la Volta al Marroc
* 1956
** 1r als Quatre dies de Dunkerque i vencedor de 2 etapes
** 1r al Tour de Brabant
* 1957
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa a la París-Niça
* 1958
** 1r del Tour de Tessin
** 1r del Circuit de l'Oest a Mons i vencedor de 2 etapes
* 1961
** 1r de la Cras Avernas-Remouchamps-Cras Avernas

### Resultats al Tour de França

* 1953. 45è de la classificació general
* 1955. 28è de la classificació general
* 1956. 3r de la classificació general. Porta el mallot groc durant 3 etapes
* 1957. 9è de la classificació general
* 1958. 4t de la classificació general
* 1959. 7è de la classificació general
* 1960. 3r de la classificació general. Porta el mallot groc durant 4 etapes
* 1961. 10è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1957. 7è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1959. Abandona (9a etapa)
* 1961. 17è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1958. 11è de la classificació general
* 1960. 12è de la classificació general

## Referències

* ↑ «ADRIAENSENS Jan (Cesar Jan)». [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Jan ADRIAENSENS» (en italià). [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Palmarès de Jan Adriaensens (Bel)». [Consulta: 16 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Jan Adriaensens (francès)
# Lluís Amadeu de Savoia-Aosta

Lluís Amadeu de Savoia-Aosta, Duc dels Abruços (Madrid, 29 de gener de 1873 - Ghiohàr, Somàlia, 18 de març de 1933) va ser un mariner, explorador i geògraf italià.
Era fill de qui fos breument rei d'Espanya, Amadeu I, i de la seva esposa, Maria Victoria del Pozzo. Als quinze anys va ingressar a la Reial Acadèmia Naval de Liorna i va participar en un creuer de la nau Amerigo Vespucci per Sud-amèrica.
La primera aventura que li donà celebritat fou l'escalada del mont Sant Elies a Alaska, el 1897, durant la qual es va determinar l'origen geològic i l'altitud de la muntanya. Sens dubte la seva expedició més famosa va ser l'intent d'arribar al pol Nord a bord de la nau Stella Polare entre 1899 i 1900. L'expedició es va concloure amb un èxit parcial, ja que el capità Humberto Cagni, al comandament d'una patrulla, va arribar fins als 86º 33' de latitud Nord, punt una mica més proper al pol del que assolís anteriorment Nansen.
A continuació va organitzar viatges, escalades i exploracions científiques al Ruwenzori (a Àfrica, on va aconseguir de fer la primera ascensió del pic de Margarida el 1906) i a l'Himàlaia, on explorà el K2 i n'intentà la seva ascensió el 1909. Durant la Guerra Ítalo-Turca (1911-1912) va participar en la campanya de la Tripolitània amb el grau de contraalmirall. Durant la Primera Guerra Mundial va ostentar, durant dos anys, el comandament de les forces navals italianes. Després de la guerra va estar al comandament de l'esquadra de l'Adriàtic. Els seus últims anys els va dedicar a l'exploració i colonització de Somàlia, on va organitzar una gran explotació agrícola en el curs inferior de l'Uebe.
Entre les seves nombroses obres destaquen "Stella Polare" nel Mare Artico, Osservazioni Scientifiche Eseguite Durante la Spedicione Polare di S.A.R. Luigi Amedeo di Savoia, La Spedizione al Monte Sant'Elia.

## Condecoracions i Honors

    Membre de l'Orde de la Santíssima Anunciació (1893)
    Gran Creu de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer (1893)
    Gran Creu de l'orde de la Corona d'Itàlia (1893)
    Gran Creu de l'orde Militar de Savoia (7 de febrer de 1924)
       Gran Oficial (29 de desembre de 1916)
       Comendador (16 de març de 1913)
    Cavaller de l'orde Civil de Savoia
    Cavaller Honorífic del Sobirà Orde Militar de Malta
    Cavaller honorific del Reial Orde Victorià (Regne Unit)

## Referències

* ↑ Sito web del Quirinale: dettaglio decorato.

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2013-01-21 a Wayback Machine. (italià)
# Jaciment arqueològic de les Clotes

Les Clotes és un jaciment arqueològic a cavall dels municipis de les Cabanyes i Vilafranca del Penedès, a la comarca de l'Alt Penedès. Durant els anys 70 del segle xx s'hi van trobar algunes peces ceràmiques amb cronologia ibèrica, romana i moderna. L'extensió i delimitació del jaciment no és clara. Se situa en una cronologia del paleolític mitjà i superior, des del 90.000 BP al 9000 BP.
El jaciment és al marge oest de la carretera que uneix les Cabanyes i Vilafranca del Penedès. Són uns camps on s'hi cultiva vinya i blat, a uns 150 m del nucli urbà de les Cabanyes, molt a prop del turó de Sant Jaume, on s'hi ha descobert un possible taller de sílex. Per explicar la formació del jaciment´s'ha plantejat la hipòtesi que sigui una aportació des del turó de Sant Jaume, a causa de l'erosió del vessant d'aquest, on com ja he esmentat, molt probablement hi hauria un taller de sílex.
Les primeres troballes de material es van realitzar durant els anys 70, quan en unes prospeccions, Xavier Virella i Torres va trobar-hi ceràmica a torn ibèrica comuna, ceràmica de vernís negre, comuna romana i moderna blava catalana. Gràcies a aquestes primeres troballes, l'any 1990, membres de la secció d'Arqueologia del Museu de Vilafranca van tornar a prospectar en la zona. Durant aquesta nova prospecció es va trobar diverses peces d'indústria lítica: una ascla, una làmina amb retocs denticulats, un gratador, un fragment de nucli, tres nuclis polièdrics, així com diversos fragments indeterminats, tots ells pertanyents al Paleolític mitjà i superior. Van aparèixer també alguns fragments de ceràmica moderna.

## Referències

* ↑ «Inventari de Patrimoni Cultural i Immoble». [Consulta: 15 maig 2013]. «Cal registrar-se»
* ↑ Garcia i Targa, Juan. «Les Clotes. La Llacuna». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 01-06-2012. [Consulta: 16 febrer 2025].
# Client

«Client» té aquests significats:
* Client (economia), persona física o jurídica que compra bens i/o serveis a d'altres persones
* client-servidor, equip informàtic que demana una informació i obté una resposta en una xarxa informàtica
* Client (grup), grup de música electroclash del Regne Unit
* Client (Roma), ciutadà de l'antiga Roma que era patrocinat per un benefactor
# Esperit (desambiguació)

«Esperit» té aquests significats:
* Esperit, part racional de l'ànima d'una persona
* Esperit (química), denominació alquímica i paleoquímica a les substàncies volàtils que consideraven la part vital d'un cos que podia extreure's per mitjà d'operacions com la destil·lació, la sublimació o la digestió
* Esperit (revista), revista digital catalana.
* Esperit Sant, força divina
* Esperit de nitre o àcid nítric
* Esperit de sal o àcid clorhídric
* Esperit de vi, destil·lat de begudes alcohòliques especialment el vi
* Esperit, ésser incorpori, fantasma
* Esperit angèlic, celeste o àngel
* Esperit infernal, maligne, mal esperit o diable
* Esperit o ànima d’un mort, pot ser equivalent a fantasma
# Jaciment arqueològic de les Deus

El jaciment arqueològic de Les Deus o Taller de la font de Les Deus se situa en una cronologia entre el Paleolític mitjà i l'Epipaleolític, des del 90.000 b.p. al 5.500 b.p. És a mig camí entre els municipis de Sant Quintí de Mediona i Mediona, a la comarca de l'Alt Penedès, a prop de les Deus, espai que li dona nom.

## Situació geogràfica i geològica

El jaciment té una extensió de fins a 1 quilòmetre, al llarg de la riba dreta del riu de Bitlles. El riu en aquesta zona forma un gran meandre circumdat per turons, ideal per un possible hàbitat prehistòric.

## Descobriment i historiografia

Él 1956 quan es va revisar la zona per unes troballes de ceràmica ibèrica, es va trobar el jaciment. Les troballes es van ajuntar amb altres de jaciments propers: la Cova del Toixó i el taller dels Horts, el que en va complicar l'estudi. Les troballes consistien en denticulats, ascles Levallois, retalles en material silici i laminar centrípeta.
Ha estat descrit com un lloc o centre de producció i explotació taller de sílex.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de l'Alt Penedès
* Prehistòria a Catalunya

## Referències

* ↑ Belmonte, Cristina. «Les Deus. Mediona». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona, 12-07-2012. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ «Inventari de Patrimoni Cultural i Immoble». [Consulta: 15 maig 2013].
* ↑ Giró, P «Notas de Arqueologia de Catalluña i Baleares. Sant Quintí de Mediona». Ampurias. XXIV, p.234.
* ↑ Giró, P «Activitats Arqueològiques IV. Estacions-tallers superficials a la comarca del Penedès".». Agrupació Excursionista "Cataluña".
* ↑ Giró, P «Museos Arqueológicos no servidos por el Cuerpo Facultativo de Archiveros, Bibliotecarios y Arqueólogos de Villafranca del Panadés (Barcelona)». Memorias de los Museos Arqueológicos. Madrid, 1960. Vol. XVI-X., p.234.
* ↑ MONFOROT SALIONS, J. Talleres líticos de superfície del Panadés y extensiones, p.88-108.
# Enric III de Lovaina

Enric III de Lovaina (mort a Tournai el febrer o març de 1095) va ser comte de Lovaina i Brussel·les de 1078 a 1095. Ell era el fill d'Enric II, comte de Lovaina i Brussel·les, i Adela, possible hereva del comtat de Teisterbant.
Estava aliat a la majoria dels senyors veïns: era cunyat del comte Balduí II d'Hainaut i gendre del comte de Flandes Robert I el Frisó; d'altra banda el bisbe de Lieja, Enric I de Verdun, era un prelat pacífic. Sense por de les invasions estrangeres, va poder dedicar-se a l'administració dels seus dominis.
Va afavorir diverses institucions religioses a l'oest dels comtats i els va concedir privilegis (1086 Abadia d'Affligem). Fou un notable legislador i va sanejar les terres mitjançant l'eliminació del bandidatge.
Després de la mort d'Herman II, comte palatí de Lotaríngia (20 de setembre de 1085), va rebre el landgraviat de Brabant (que era un feu imperial entre el Dender i el Sena). El juliol de 1095, va participar en un torneig organitzat pel castellà de Tournai. Va ser ferit mortalment en una llança de justes contra el cavaller Gosuin de Forest.

## Matrimoni i fills

Es va casar amb Gertrudis de Flandes (1080 † 1117), filla de Robert I el Frisó comte de Flandes, i de Gertrudis de Saxònia.
Una genealogia contemporània li assigna quatre filles (sense nom). Com que fou el germà d'Enric III, Godofreu I el Coratjós, qui el va succeir, sembla que no hi va haver cap fill mascle. Algunes teories historiogràfiques citen (sense certesa) dues de les filles:
* Adelaida, que estava casada amb el duc de Lorena Simó I.
* Gertrudis, que estava casada amb Lambert, comte de Montaigu i Clermont.
Gertrudis de Flandes va esdevenir vídua i es va tornar a casar el 1096 amb Thierry II de Lorena († 1115) i va ser la mare de Thierry d'Alsàcia.

## Referències

* Alphonse Wauters, «Henri III», Académie royale de Belgique, Biographie nationale, vol. 9
# Ştefan Birtalan

Ştefan Birtalan (romanès: Ștefan Birtalan) (Zalău, 25 de setembre de 1948 - Bucarest, 27 de maig de 2024) va ser un jugador d'handbol romanès guanyador de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Membre del Steaua Bucureşti va participar, als 23 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la competició olímpica masculina amb la selecció romanesa, en derrotar la selecció de l'Alemanya Democràtica al partit pel tercer lloc, si bé en aquests Jocs únicament hi disputà un únic partit. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà) aconseguí guanyar la medalla de plata en perdre la final davant la selecció soviètica, un metall que es transformà en bronze en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica), en guanyar en el partit pel tercer lloc a la selecció hongaresa.
Al llarg de la seva carrera va guanyar dues medalles d'or en el Campionat Mundial d'Handbol, el 1970 i 1974. A nivell de clubs jugà al Steaua de Bucarest entre el 1970 i el 1985, amb qui va guanyar 12 edicions de la lliga romanesa d'handbol i la Copa d'Europa d'Handbol de 1977.
Una vegada retirat passà a exercir d'entrenador, primer a Itàlia i després a Romania. També ho va fer a Qatar. Problemes de salut l'obligaren a retirar-se el 2002.

## Referències

* ↑ «Ştefan Birtalan, înmormântat cu onoruri militare la Cimitirul Ghencea 3» (en romanès), 29-05-2024. [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ «Olympedia – Ștefan Birtalan». [Consulta: 24 desembre 2023].
* 1 2 3 «Stefan Birtalan - Comitetul Olimpic si Sportiv Roman». [Consulta: 24 desembre 2023].
# Italià central

L'italià central (italiano centrale o mediano) és un grup de dialectes italoromàniques parlats en Laci, Úmbria, Marques i en una petita part de Abruços, a Itàlia central. Les diferències entre aquests dialectes són lleus; tots aquests dialectes estan estretament relacionats amb el toscà i són mútuament intel·ligibles amb l'italià estàndard. Són dialectes italians que no s'han vist afectats pel substrat lingüístic.
La lingüística romànica tradicional considera l'italià central com una llengua diferenciada de l'italià estàndard, ja que aquests dialectes no deriven del toscà i tenen diferències gramaticals notables, tot i que a Itàlia se'ls consideri dialectes de l'italià.⁶

## Exemple d'un text en italià central

| Italià central (romanesc) | Italià central (perugino) | Italià standard | Català |
| Aò, anvedi chi sta a 'rivà! | O, vé chi sta a 'rivà! | Ehi, guarda chi sta arrivando! | Ei, mira qui està arribant! |
| Stò a 'nnà ar cinema co l'amici mia. | Sto gì al cinema nchi amici mia. | Sto andando al cinema con i miei amici. | Vaig al cinema amb els meus amics. |
| Ieri ho pijato na bira ar bare. | Iere ho piat na birra dal bar. | Ieri ho preso una birra al bar. | Ahir vaig prendre una birra al bar. |
| Ma nô sapevi che tu fija n'è ita a scola? | Ma nne l' sapeve che la tu fia n'è ita a scola? | Ma non sapevi che tua figlia non è andata a scuola? | Però no sabies que la teva filla no ha anat a escola? |

## Dialectes

L'italià central es divideix en els següents dialectes:
* Marchigià (part central de Marques)
* Perusí (part central, nord-est i oest de la Província de Perusa)
* Dialectes de sud-est de Úmbria
* Sabià (L'Aquila, Tagliacozzo, Província de Rieti) i Sabine Romana.
* Viterbese (Província de Viterbo)
* Romanesc (Roma i entorn)
* Laziale central i septentrional (Castells Romana, Nord-Oest de les Províncies de Frosinone i Llatina)
** Giudeo-Romanesc

## Referències

* ↑ Giammarco E, Profilo dei dialetti italiani
# DSP

DSP té els següents significats:
* DSP, acrònim anglès d'analog signal processing, processament de senyals digitals en català
* DSP, acrònim anglès d'analog signal processor, processador de senyals digitals en català
* DSP, acrònim de dret de subscripció preferent
* DSP Media, companyia sud-coreana d'entreteniment
# Corniol pirinenc

El corniol pirinenc (Aquilegia pyrenaica), és una espècie de planta amb flors que pertany a la família de les ranunculàcies.

## Descripció

Assoleix una altura de 10 a 35 cm, més o menys sense pèls, perenne, amb tiges generalment simples. La fulles són basals i trifoliades. Les flors són de color blau viu o lila, de 3 a 5 cm d'ample. Té esperons llargs, prims i molt poc corbats, els estams són grocs i sobresurten.
Floreix entre juliol i agost.

## Hàbitat

És endèmica dels Pirineus i de parts de la península Ibèrica, on creix en rocams i pedregars, entre 1.400 i 2.500 msnm.

## Taxonomia

Aquilegia pyrenaica: va ser descrita per Augustin Pyramus de Candolle i publicat a Flore Françoise ed. 3, 4: 12, l'any 1805.

### Citologia

Nombre de cromosomes d'Aquilegia pyrenaica (Fam. Ranunculaceae) i tàxons infraespecífics: 2n=14

### Etimologia

Aquilegia: nom genèric que deriva del llatí aquila = "àguila", en referència a la forma dels pètals; se'n diu que és com l'urpa d'una àguila.
pyrenaica: epítet geogràfic que al·ludeix a la seva localització als Pirineus.

### Sinonímia

* Aquilegia aragonensis Willk. in Willk. i Lange
* Aquilegia cazorlensis Heywood
* Aquilegia discolor Levier i Leresche
* Aquilegia guarensis Losa
* Aquilegia viscosa subsp. guarensis (Losa) J.M.Monts.
* Aquilina pyrenaea Bubani

## Referències

* ↑ «Aquilegia pyrenaica». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 2 maig 2022].
* ↑ «Aquilegia pyrenaica» (en anglès). Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 2 maig 2022].
* ↑ «Aquilegia pyrenaica» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ Aquilegia aragonensis Willk. endemisme pirinenc poc conegut.
* ↑ A Noms Botànics
* ↑ «Corniol pirinenc». Reial Jardí Botànic: Projecte Anthos. [Consulta: 19 març 2012].
* ↑ Aquilegia pyrenaica

## Enllaços externs

* https://web.archive.org/web/20080804063117/http://www.iucn.org/THEMES/SSC/our_work/plants/Top50/English/Aquilegia_barbaricina_EN.htm