OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lisa Appignanesi

Lisa Appignanesi (Łódź, Polònia, 4 de gener de 1946) és una escriptora, presidenta del PEN anglès i autora de Mad, Bad and Sad: A History of Women and the Mind Doctors from 1800 (Virago/Little Brown, 2008). És una de les figures més influents del món cultural britànic.

## Biografia i formació

La seva família es va traslladar aviat a París i el 1951 al Canadà. Va créixer a la província de Quebec i es graduà per la Universitat McGill amb una llicenciatura el 1966 i un màster l'any següent.

## Activitat professional

Durant els anys 1970-71 va ser escriptora del Centre for Community Research de la ciutat de Nova York i professora d'Estudis Europeus de la Universitat d'Essex. Va ser fundadora i directora editorial de la Writers and Readers Publishing Cooperative.
Durant deu anys ha estat subdirectora de l'Institute of Contemporary Art de Londres, on viu. Ha publicat onze novel·les, entre les quals destaca The Memory Man (2005). Les seves obres de no ficció inclouen Freud's Women (amb John Forrester, 2005), Simone de Beauvoir (2005), Los Muertos perdidos: Una memoria de familia (2007) i Mad, Bad and Sad: A History of Women and the Mind Doctors from 1800 (2008). Ha estat comentarista cultural dels diaris The Guardian i The Independent, i col·labora habitualment a la BBC. Va produir diverses pel·lícules per a televisió i havia escrit diversos llibres abans de dedicar-se a escriure a temps complet el 1990.
El 2004 es va convertir en vicepresidenta del PEN Club anglès, i el 2008, en la presidenta. I entremig va dur a terme la campanya de gran èxit "Free Expression is No Offense Campaign" contra el Projecte de llei sobre l'odi racial i religiós. Escriu per a The Guardian i The Independent, com a comentarista cultural i ha realitzat diverses sèries per a BBC Radio 4. Ha estat guardonada amb la distinció de l'Orde de les Arts i les Lletres del govern francès.

## Vida personal

El 1967 es va casar amb Richard Appignanesi, un altre escriptor, amb qui va tenir un fill el 1975, Josh Appignanesi, director de cinema. Es van divorciar el 1984. Amb el seu company de vida, John Forrester, tenia una filla, Katrina Forrester, investigadora en la història del pensament polític modern al St John's College, Cambridge.

## Referències

* 1 2 3 4 «Freud's Women». Goodreads. [Consulta: 8 novembre 2020].
* ↑ «Lisa Appignanesi». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «The OFFENCE Campaign: Free Expression Is No OFFENCE». English Pen. [Consulta: novembre 2020].
* ↑ «Lisa Appignanesi on the law against blasphemous libel» (en anglès). The Guardian, 05-01-2008. [Consulta: 8 novembre 2020].
# Lluís Viola i Vergés

Lluís Viola i Vergés (Barcelona, 1880 – abans del 1962) fou un advocat, llibreter, escriptor, redactor i copropietari del setmanari L'Atlàntida dirigit per Jacint Verdaguer.
Era fill de Manuel Viola i Santamaria (+1908) i de Francisca Vergés. Contragué matrimoni el 4 de gener de 1902 a Argentona amb Josepa Gallemí, cabalera de can Guardià, casant-los el mateix Mossèn Cinto en la seva última sortida abans de caure malalt. Viola fou un dels detinguts en les repressions contra les forces nacionalistes de 1908.

## Obra

* Inglesos : Passatemps en un acte y en prosa, inspirat en un assumpto [sic] estranger Barcelona: Imp. L'Atlàntida, 1898. Estrenat al Teatre Català (Teatre Romea) la vetlla del 20 d'abril de 1897.
* La cegueta : drama, representada el 1903
* La Malura : quadro social en un acte Barcelona: Viola, 1908

### Traduccions

* La mort civil : drama en quatre actes de Paolo Giacometti, Barcelona: Catalonia, 1908 (Una altra edició: Barcelona: S. Bonavia, 1918)
* Toreros de invierno : comedias en tres actos d'Antoni Ferrer i Codina, traduït al castellà per Ricard Estrada i Estrada i Lluís Viola, Barcelona: Casa Ed. Maucci, 192?

## Referències

* ↑ Anuari Verdaguer, Any 1992, Núm 7, pàgines 243-247: Joan Torrent i Fàbregues: Jacint Verdaguer i els Guixolencs
* ↑ Al 1962 mor la seva vídua
* ↑ Joaquim Molas, Memòria, escriptura, història:Literatura del segle XIX, (Col·lecció Homenatges - e-book 2) Barcelona, Universitat de Barcelona, 2003, ISBN 9788447527458
* ↑ «esquela de Manuel Viola y Santamaría». La Veu de Catalunya : diari cata (8 ag. lá d'avisos, noticias y anuncis: Any 18, Núm. 3340. Ed. Vespre, 08-08-1908, pàg. 3.
* ↑ Plaça de l'Església, Argentona al web Endrets: Geografia literària dels Països Catalans, consulta el 24 de gener de 2011
* ↑ La Reixa Arxivat 2011-01-10 a Wayback Machine. article al web de la Unitat Nacional Catalana
* ↑ referència a l'hemeroteca de La Vanguardia
# Llorenç Prats Canals

Llorenç Prats Canals (Barcelona, 1950) és un antropòleg català, que va ser Professor Titular d'Antropologia Social de la Universitat de Barcelona i a la Universitat de LLeida.

## Biografia

Llicenciat i doctor en Geografia i Història per la Universitat de Barcelona. Va ser professor d'Antropologia Social a la Universitat de Lleida, on va iniciar una línia de recerca en patrimoni cultural, i a la Universitat de Barcelona. Les seves recerques tracten de la història del folklore i la cultura popular a Catalunya, el patrimoni cultural i l'antropologia del turisme.
Les seves línies de recerca tracten el Patrimoni, turisme i desenvolupament local (usos turístics del patrimoni, altres usos locals del patrimoni, viabilitat econòmica i social del patrimoni, definició de paràmetres transversals), la Teoria i conceptualització del patrimoni (el patrimoni com a construcció social i com a sistema simbòlic, la dinàmica i efectes del patrimoni en la societat, els procesos de patrimonialització, el paper de la homonímia en l'àmbit del patrimoni i la legitimació de discursos i actuacions) i la Participació i protagonisme social en els projectes turístico-patrimonials (agents que intervenen en l'activació del patrimoni a nivell local, participació i protagonisme de la societat local, configuració de memòries locals compartides, la restitució del patrimoni al servei de la comunitat local, el patrimoni com a instrument de planificació).

## Llibres més destacats

* Turismo y patrimonio. Entramados narrativos (2011), conjuntament amb Santana, A. Colección PASOS Edita, 5. www.pasosonline.org
* El encuentro del turismo con el patrimonio cultural: concepciones teóricas y modelos de aplicación. coord. per Agustín Santana Talavera, Llorenç Prats Canals, Fundación El Monte
* Antropología y patrimonio (1997). Ariel.
* La Catalunya rància: les condicions de vida materials de les classes populars a la Catalunya de la Restauració segons les topografies mèdiques (1996). Barcelona, Alta Fulla,
* El Mite de la tradició popular: els orígens de l'interès per la cultura tradicional a la Catalunya del segle XIX (1988). Barcelona, Edicions 62
* La bruixa catalana: aplec de casos de bruixeria, creences i supersticions recollits a Catalunya a l'entorn dels anys 1864 a 1915 (1987) Cels Gomis i Mestre, Llorenç Prats Canals, Cels Gomis i Serdañons. Barcelona, Alta Fulla.
* La cultura popular a Catalunya: estudiosos i institucions, 1853-1981 (1982), conjuntament amb M. Dolors Llopart i Puigpelat i Joan Prat i Carós, Barcelona, Fundació Serveis de Cultura Popular.

## Referències

* ↑ «cvn - llorenç prats canals» (en anglès). studylib.es.
* ↑ Carner, kobe)media, Pere Soler, Jordi. «· Membres · Llorenç PRATS CANALS · UB-Anterrit» (en castellà). [Consulta: 16 octubre 2018].
* ↑ «Llorenç Prats Canals - Dialnet» (en castellà). [Consulta: 21 octubre 2018].
# Margriet Ehlen

Margriet Ehlen (Heerlen, 28 de setembre de 1943) és una poeta, compositora, directora d'orquestra i pedagoga musical neerlandesa.
Ehlen compon per a gran varietat d'instruments, però és molt activa en composicions per a veu. En aquest terreny escriu per a cors sols i també amb acompanyament d'orquestra. Moltes de les seves composicions per a veu parteixen de les seves poesies i la d'altres poetes com: Gerrit Achterberg, Anna Bijns, Emily Dickinson, Wiel Küsters i Elly de Waard, entre d'altres.
Ehlen estudià composició amb Gerard Kockelmans, Willem de Vries Robbe i Robert Heppner, piano amb Bart Berman i Kees Steinroth i el cor i realització amb Eelkema January. Estudià música escolar, direcció coral i composició als conservatoris de Maastricht, Rotterdam i Amsterdam. Es graduà amb llicenciatura d'educació musical en el Conservatori de Maastricht, i és professora en els col·legis de Rotterdam, Maastricht i Sittard. Ha recopilat i analitzat les obres del seu primer mestre, el compositor holandès Gerard Kocelmans.
Moltes de les seves obres han estat publicades per Donemus, una editorial sense finalitats de lucre que promou els compositors clàssics contemporanis. Alguns d'altres han estat publicats per l'editorial Rieks Sodenkamp de Maastricht.

## Selecció d'obres

* 1979: Cyclus I, Cinc cançons per a veu i piano sobre poemes de Martin.
* 1980: Tres cançons per a veu i piano sobre texts de Martin
* 1984: Palimpseste, de cançons sobre poemes de Wiel Küsters per a mezzosoprano i piano.
* 1988: Wijfken, Staat oppe, per a soprano i flauta / contralt i flauta sobre texts d'Anna Bijnstriptiek.
* 1990: Euridyce, un cicle de set cançons per a mezzosoprano i quartet de flauta amb texts de Gerrit Achterberg.
* 1990: Tres petites cançons per a veu i flauta sobre poemes de Hadewych Laugs.
* 1994: Drom.
* 1995: Too few the mornings be, per a soprano, saxo, piano i corn.
* 2001: Catalunya, El Far, per a piano i veu parlant.
* 2003: Per la llunyania, mini-òpera per a soprano, dues orquestres de percussió, dues ballarines, vídeo, i dos cors.
* 2006: Ignis Caritas, per a carilló.
* 2010: Engelenmaan, soprano i flauta, amb text de Frans Budé.
* 2012: De IJzeren Dame van Maastricht, contratenor i saxo, amb text de Daan Doesborgh.

## Premis

* 1997: Premi de literatura Peter Kempkens
* 1998: Premi de poesia de la ciutat de Sittard
* 1995-1999: Veldeke premis (4 vegades en els anys subsegüents)

## Referències

* 1 2 3 «Margriet Ehlen» (en anglès). Fundació de Compositors de Limburg. [Consulta: 2 agost 2023].
* 1 2 «Margriet Ehlen. Informatie / Compositie». Donemus. Institut Nacional de música contemporània holandesa, 05-10-2007. Arxivat de l'original el 2007-10-05. [Consulta: 2 agost 2023].
# Port lliure de Ventspils

El Port lliure de Ventspils és un port situat en la costa oriental de la mar Bàltica, en la part occidental de Letònia.

## Història

El port va ser esmentat per primera vegada a les cròniques històriques de 1263. Durant el segle xvii va viure un ràpid creixement i desenvolupament dinàmic, amb més de 135 vaixells construïts en les drassanes de Ventspils i venuts a països d'Europa durant el mandat del duc de Curlàndia i Semigàlia Jacob Kettler. Ventspils era un membre important de la Lliga Hanseàtica.
El pròxim període de creixement va ser al final del segle xix, quan com a part de l'Imperi Rus el port de Ventspils va ser el primer port de la mar Bàltica en ser connectat amb ferrocarril cap a l'interior de Rússia, a les ciutats de Moscou i Rybinsk. Durant l'imperi de la Unió Soviètica el port de Ventspils va evolucionar com un centre molt important per al transport del petroli i els seus derivats i va ser vinculat als camps russos de petroli pel mig d'oleoductes. Més tard, van ser construïdes unes de les terminals més grans del món per al transport de productes químics líquids, amoníac i sal de potassi.
Avui dia el Port lliure de Ventspils és un port d'aigües profundes, lliure de gel durant tot l'any. D'acord amb el volum de negocis de càrrega és el port més gran, i un dels principals ports de la mar Bàltica, i es troba entre els 20 principals ports europeus. El 1998 l'aprofundiment del port va ser acabat i va assegurar el màxim de 17,5 m a la zona de granels líquids, la qual cosa permet l'entrada dels vaixells més grans de la mar Bàltica - Aframax vaixells cisterna de grossària amb el màxim de 130.000 tones de tonatge de pes mort. L'àrea a granel i càrrega general seca es va aprofundir a 15,5 m permetent terminals per donar cabuda a vaixells] del tipus Panamax de fins a 75.000 DWT/tonatge de pes mort.
Des de l'any 1997 el Port de Ventspils té un port lliure o estat de la zona econòmica especial, que permet a les empreses situades al territori de port adquirir incentius fiscals, creant així condicions favorables per a les inversions.

## Vegeu també

* Baltic Coal Terminal

## Enllaços externs

* Free port of Ventspils
* Ventspils Arxivat 2012-09-14 at Archive.is
# Rosegacebes

Rosegacebes és el nom d'un ésser mitològic, espècie d'ànima en pena, fantasma o espantall que forma part de les llegendes del Pirineu, especialment de les contrades de la Cerdanya.
El folklore de tots els països és ple de personatges fantàstics destinats a espantar la mainada dient-los-hi que se'ls emportaràn. Catalunya també disposa d'una rica col·lecció d'aquests éssers que són invocats quan les criatures no es porten bé amb la finalitat de frenar llur rebel·lia, o amb motiu de tradicions i festivitats.
El Grup de Recerca de la Cerdanya ha recuperat per a la festa de la Nit d'Ànimes alguns d'aquests espantanens com ara el Rosegacebes, originari del Vilar D'Urtx que segons la llegenda és l'ànima damnada d'una persona que quan era viva es dedicava a robar les cebes de l'hort del seu veí, fins que aquest, empipat, el va maleir: Qui em roba les cebes, així n'hagi de menjar per sempre, en la vida i en la mort, condemnant-lo d'aquesta manera a vagar per tota l'eternitat. Segons la tradició la presència d'aquest ésser espantacriatures es detecta quan es veu una ceba rosegada. En altres contrades de Catalunya, també és freqüent la dita: Sembles l'ànima d'en Rosegacebes.

## Referències

* ↑ «en Rosegacebes | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 març 2020].
* ↑ «éssers imaginaris - Fitxes CDLPV». [Consulta: 23 març 2020].
* ↑ «Halloween i Tots Sants | MUEC». [Consulta: 22 març 2020].
* ↑ «Els Espantanens tradicionals tornen a recórrer Puigcerdà – Grup de Recerca de Cerdanya». [Consulta: 22 març 2020].
* ↑ CASAS, JORDI. «El Grup de Recerca de la Cerdanya recupera la Nit de les Ànimes - 03 nov 2009». [Consulta: 22 març 2020].
* ↑ «A Mataró es diu així». [Consulta: 23 març 2020].
# Natza Farré i Maduell

Natza Farré i Maduell (Barcelona, 23 de gener de 1972) és una periodista i comunicadora feminista catalana.
És coneguda per la seva participació en el programa La competència de RAC 1, dirigit per Òscar Andreu i Òscar Dalmau. També és locutora de televisió a TV3 en programes com Ja t'ho faràs i ha participat en programes com .CAT. El setembre de 2016 va publicar el llibre Curs de feminisme per microones (Ara llibres, 2016), on fa servir l'humor per exemplificar casos de masclisme. El 2018, va fer de col·laboradora al late show de TV3 La Nit dels Òscars. L'any 2019 va obtenir el Premi Bones Pràctiques en Comunicació no sexista de l'Associació de Dones Periodistes de Catalunya, per informacions d’actualitat en clau d’humor i visió feminista. El març de 2020 va publicar el seu segon llibre, Que no t'expliquin contes (Ara llibres, 2019), un llibre il·lustrat per Gala Pont que posa el punt de mira sobre els referents de la infantesa i com condicionen la nostra percepció del món.
Des de febrer de 2022 és vocal de la junta d'Òmnium Cultural presidida per Xavier Antich.

## Referències

* 1 2 «Natza Farré: “El micromasclisme és el germen de l'assassinat de dones"». [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ «Berkana, Librería gay y lesbiana - Natza Farré». [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «Natza Farré: “Si no ets feminista, ho has de començar a ser”». Núvol.
* ↑ «Guanyadores i guanyadors dels Premis de Comunicació no Sexista 2019». Dones. Revista digital, 15-11-2019. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ «Junta directiva». Òmnium Cultural, 01-02-2022. [Consulta: 4 març 2022].

## Enllaços externs

* Entrevista amb Natza Farré a Betevé
# Societat Catalana de Llengua i Literatura

La Societat Catalana de Llengua i Literatura és una filial de l'Institut d'Estudis Catalans fundada per Josep Massot i Muntaner, Max Cahner i Garcia i d'altres com a secció el 1985 des de l'antiga Secció de Llengua i Literatura de la Societat Catalana d'Estudis Històrics i convertida en societat independent el 1986. Es dedica a l'estudi de la llengua i de la literatura i a la divulgació dels resultats entre d'altres per publicacions periòdiques i l'organització de conferències, homenatges, cursos i jornades.

## Publicacions

* Llengua & Literatura,, anuari de filologia catalana, des de 1986, sota la direcció de Josep Massot i Muntaner, publicat en versió paper i en versió electrònica, de consultació llibre, ISSN 0213-6554
* Treballs de la Societat Catalana de Llengua i Literatura, col·lecció de treballs més extensos

## Referències

* ↑ Pujadas, Joan. «Notes biogràfiques de Max Cahner». A: Servir Catalunya: homenatge als 70 anys de Max Cahner. L'Abadia de Montserrat, 2007, p. 243. ISBN 978-84-8415-909-4.
* ↑ Bover i Font, August. Manual de catalanística. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1993, p. 127-128 (Biblioteca n°124). ISBN 9788478264254.
* ↑ «Societat Catalana de Llengua i Literatura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gaillard, Valèria «Amb dents i ungles: El filòleg, historiador i editor Josep Massot i Muntaner guanya el 44è Premi d'Honor de les Lletres Catalanes». El Punt Avui, 27 març 2012 (2012-03-27) [Consulta: 17 juny 2014].
# Lluís de Tena Gomez

Lluís de Tena Gomez (Guadix,? - Tortosa, 26 de setembre de 1622) fou President de la Generalitat (1617-1620) i Bisbe de Tortosa (1616-1622).
Va estudiar i es va doctorar a la Universitat d'Alcalà d'Henares, on va ser catedràtic de teologia i sagrada escriptura. Fou lector de la catedral de Toledo i almoiner del rei. Durant el seu càrrec com a bisbe de Tortosa (1616-1622) va crear la confraria de la mare de Déu de la Cinta (1617) i va convocar un sínode diocesà (el tercer després del Concili de Trento). Va escriure Commentaria et disputationes in epistolam divi Pauli in Hebraeos (1612) un recull de la seva feina com a professor de Sagrada Escriptura. El 10 de gener de 1617 fundà la Reial Arxiconfraria de Nostra Senyora de la Cinta.
Lluís de Tena va ser un personatge controvertit dins de la Diputació, ja que en algunes discussions internes va tenir una postura massa reialista. Com sigui que havia estat educat prop de la cort i no parlava català, no era massa ben vist quan feia servir els mateixos arguments que el rei en els enfrontaments amb les accions expeditives del virrei contra el bandolerisme. Aquestes postures parcials i la indiferència quan els consistoris demanaven ajut a la Diputació, li varen suposar moltes crítiques dels consistoris municipals que eren els que més patien les arbitrarietats del virrei i la pressió reial per cobrar el quint. El mes de maig de 1620, la pretensió de cobrar el quint arribà a la ciutat de Barcelona amb endarreriments des de 1599, el que suposava una quantitat superior a les 300.000 lliures. Però el consistori de Barcelona tenia privilegis i cartes que eximien del pagament i els millors advocats per a defensar-ho. La tenacitat del virrei Fernando Afán de Ribera y Enríquez no va ser prou per a aconseguir el seu objectiu i, a més, va enrarir l'ambient fins a fer fracassar les Corts de Barcelona (1626).
Un cop acabat el seu mandat, el 1621, el rei el va nomenar virrei de Sardenya, càrrec que no va arribar a ocupar perquè va morir abans.
La seva tomba es troba a la capella de la Verge de la Cinta creada per ell a la catedral de Tortosa.

## Referències

* ↑ En la documentació oficial sempre apareix com "Lluís de Tena", si bé al "Diccionario geografico-estadistico de España y Portugal: España: Esparaz-Hoceja (L. S.)" de 1826 es recull el seu segon cognom "Gomez".
* ↑ Jaime Villanueva, Joaquín Lorenzo Villanueva, (Real Academia de la Historia). Impr. de Fortanet. Viage literario á las iglesias de España, 1806. , pàg.114
* ↑ Història dels Presidents....pàg.173
* ↑ Alanyà i Roig, Josep. Lluís de Tena, bisbe de Tortosa: fundador de la Reial Arxiconfraria de Ntra. Sra. de la Cinta. Primera edició. Tortosa: Reial Arxiconfraria de Ntra. Sra. de la Cinta, 2022, p. 41. ISBN 9788409434121.
* ↑ Història dels Presidents....pàg.175
* ↑ Història dels Presidents....pàg.174

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)

## Enllaços externs

* Un accitano fue 'president' de Cataluña mucho antes que Montilla. El Ideal
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Anastasi de Montclar

Francesc Soler i Trepat, conegut com a fra Anastasi de Montclar (Montclar d'Urgell, 1917 — ??), va ser un frare caputxí. Va treballar al sud de Colòmbia, destacant com a secretari de la prefectura apostólica de Leticia. Va ser editor de Amanecer Amazónico i va escriure sobre els missioners caputxins catalans. El 1970, va retornar a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Anastasi de Montclar». www.enciclopedia.cat. [Consulta: 29 desembre 2024].
# Vindèlics

Els vindèlics (en llatí Vindelici, en grec antic Οὐινδολικοὶ) van ser un grup de tribus emparentades amb els rètics, d'origen celta. Habitaven el que després seria la província romana de Vindelícia, al voltant de l'actual Augsburg (Baviera) durant l'edat del ferro i en èpoques posteriors.
Tiberi els va sotmetre, i segons Estrabó va traslladar molts dels seus habitants a altres territoris. Les tribus del poble vindèlic, segons Estrabó, Claudi Ptolemeu i Plini el Vell, eren els brigantis, els runicates, els leuns, els consuantes, els clautinatis, els vènnons, els estions i els licates.
Tenien com a ciutats principals Augusta Vindelicorum (capital), Castra Regina, Arbor Felix, Brigantium (actual Bregenz), Castra Vemania, Campodunum, Abodíacum, Abusina, Quintiana Castra, Batava Castra, Vallatum, Isinisca, Summontorium i Pons Oeni (actual Rosenheim).

## Notes

* ↑ segons Estrabó

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Vindelicia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 24 febrer 2021].
# A Tale of Two Worlds

A Tale of Two Worlds és una pel·lícula muda de la Goldwyn Pictures dirigida per Frank Lloyd i protagonitzada per Leatrice Joy, Wallace Beery i Edythe Chapman, entre d'altres. La pel·lícula, basada en un guió de Gouveneur Morris, es va estrenar el març de 1921.

## Argument

Carmichael, un comerciant d'antiguitats nord-americà s'apodera d'un preuat ceptre Ming, però poc després ell i la seva dona són assassinats la rebel·lió dels bòxers a la Xina. La seva filla però és salvada per una criada, Ah Wing. Els anys passen i la nena creix al barri xinès de San Francisco criada per Ah Wing que l'ha tractada com si fos filla seva. Allà tothom la coneix com a Sui Sen. The Worm, l'assistent d'Ah Wing, està enamorat de la noia pero Ling Jo, un líder tong traficant d'esclaus, també li va al darrere. Ah Wing accepta que donarà en matrimoni la noia a Ling Jo si aquest li porta el ceptre Ming. Ella posa aquesta condició ja que creu no ho podrà aconseguir. Tot i això, Sui Sen està enamorada de Robert Newcomb, un jove i ric col·leccionista nord-americà. Ling Jo presenta el ceptre i Ah Wing es veu forçada a mantenir la seva paraula. Malgrat que es revel·la a Ling Jo que Sui Sen no és asiàtica es manté la data de la boda. Newcombe, amb l'ajut de The Worm, la rescata de Ling Jo, que mor en una trampa de preparada pel seu rival.

## Repartiment

* Leatrice Joy (Sui Sen)
* Wallace Beery (Ling Jo)
* E.A. Warren (Ah Wing)
* Jack Abbe (The Worm)
* J. Frank Glendon (Robert Newcomb)
* Edythe Chapman (mare de Robert)
* Togo Yamamoto (One Eye)
* Arthur Soames (Dr. Newcombe)
* Dwight Crittendon (Mr. Carmichael)
* Irene Rich (Mrs. Carmichael)
* Etta Lee (Ah Fah)
* Goro King (l'home molinet)
* Margaret McWade (l'assistent)
* Ah Wing (criada espia)
* Louis Cheung
* Chow Young

## Referències

* ↑ Reid, John Howard. Silent Movies & Early Sound Films on DVD: New Expanded Edition (en anglès). Lulu.com, 2011-08-01, p. 352. ISBN 978-0-557-43335-3.
* ↑ 郝吉思, Graham Russell Gao Hodges. Anna May Wong: From Laundryman's Daughter to Hollywood Legend (en anglès). Hong Kong University Press, 2012-06-01, p. 213. ISBN 978-988-8139-63-7.
* ↑ «A Tale of Two Worlds» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 19 desembre 2020].