OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Quina fera de nena!

Quina fera de nena! (títol original en anglès: Bringing Up Baby) és una comèdia romàntica de l'any 1938 dirigida per Howard Hawks i protagonitzada Katharine Hepburn i Cary Grant.
És una de les millors comèdies de la història del cinema i la principal mostra de l'anomenada screwball comedy, que va florir a la dècada dels 30. Va significar la segona pel·lícula per a la parella Cary Grant i Katharine Hepburn, després del seu treball en la formidable Sylvia Scarlett (1935) de George Cukor, director amb el qual gravarien Holiday el mateix any de la producció de Quina fera de nena!.
La pel·lícula té un esplèndid guió de Dudley Nichols (que a l'any següent treballaria al costat de John Ford en La diligència) i Hagar Wilde, que traspassa a la pantalla Hawks amb el seu metrallador estil, dinamisme rítmic i frenètic intercanvi de punyents i enginyosos diàlegs.
Tanmateix, tots aquests elements no van ser suficients per a triomfar en la seva estrena, però el pas dels anys ha fet justícia i ara és considerada una de les millors pel·lícules del seu gènere.

## Argument

David Huxley (Cary Grant) és un paleontòleg tímid i despistat que està a punt d'acabar la laboriosa reconstrucció de l'esquelet d'un brontosaure, del qual només falta una clavícula intercostal, i que, alhora, també està a punt de casar-se amb la seva anodina secretària. En una partida de golf amb l'advocat d'una solterassa milionària, potencial mecenes del museu per al qual treballa Huxley, aquest coneix Susan Vance (Katharine Hepburn), una jove acabalada i capriciosa que farà l'impossible perquè no culmini cap dels seus dos projectes. A partir d'aquest moment, Susan es dedicarà a manipular Huxley i a dedicar-li les seves atencions amb el seu particular estil: li abonyega el cotxe, li trenca l'esmòquing, li amaga la roba, li trenca les ulleres i, per si no n'hi hagués prou, el convenç perquè tingui cura d'un jove lleopard anomenat Baby.

## Repartiment
### Surten als crèdits

* Cary Grant: Dr. David Huxley (alias Mr. Bone)
* Katharine Hepburn: Susan Vance
* May Robson: Elizabeth Carlton Random
* Charles Ruggles: major Horace Applegate
* Walter Catlett: Constable Slocum
* Barry Fitzgerald: Aloysius Gogarty
* Fritz Feld: Dr. Fritz Lehman
* Virginia Walker: Alice Swallow
* George Irving: Dr. Alexander Peabody
* Leona Roberts: Mrs. Hannah Gogarty
* Tala Birell: Mrs. Lehman
* John Kelly: Elmer

### No surten als crèdits

* D'Arcy Corrigan: professor LaTouche
* Billy Bevan: Tom
* Billy Franey: el carnisser
* Dick Lane: gerent del circ
* Ward Bond: policia amb motocicleta

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Quina fera de nena!». [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «Bringing Up Baby». The New York Times.
# Gran Teatre de Xàtiva

El Gran Teatre de Xàtiva és un teatre de Xàtiva, situat entre el parc i l'Albereda, a la plaça on fins a finals del segle XX tradicionalment s'hi celebrava la fira del bestiar.
Va ser inaugurat l'any 2001. L'edifici, dissenyat per l'arquitecte Gerardo Ayala, té una capacitat de 800 seients, va costar 6 milions d' euros i està completat d'un pàrquing i d'una zona de comerç. Té una funció polivalent i s'hi representen concerts, òperes, obres teatrals així com actes institucionals o congressos.
El 2005 Lluís Llach i Feliu Ventura hi van gravar la versió original de la seua obra conjunta Que no s'apague la llum. Des del 2011 rep cada any el festival Arrelats Folk. El 2013 s'hi va estrenar l'òpera Papa Borja amb música de Miquel Juan i lletra de Vicent Soriano que tracta la vida del xativí famós Roderic de Borja. El 2015 s'hi van celebrar dos concerts de Raimon, quan va ser nomenat fill predilecte de la seua ciutat natal, una emotiva retrobada després de no cantar-hi durant gairebé dos dècades d'hostilitat institucional.

## Referències

* 1 2 «El Gran Teatre de Xàtiva abre sus puertas» (en castellà). El País, 11-10-2001.
* ↑ «Deu coses que cal conèixer de la Fira de Xàtiva». La Veu, 14-08-2014.
* ↑ Varela, Mónica. «20 anys del Gran Teatre de Xàtiva, per Josep Sanchis Martízez» (en castellà), 08-10-2021. [Consulta: 16 febrer 2025].
* ↑ Sahuquillo, R. «Gran Teatre de Xàtiva» (en castellà). Ahora Valencia, 06-05-2014. Arxivat de l'original el 2016-11-18 [Consulta: 17 novembre 2016]. Arxivat 2016-11-18 a Wayback Machine.
* ↑ «Que no s'apague la llum». Lluís Llach, 2002. Arxivat de l'original el 2012-02-05. [Consulta: 18 novembre 2016].
* ↑ «Arranca la sisena edició d'Arrelats Folk Xàtiva – Gran Teatre Xàtiva». Gran Teatre Xàtiva, 23-09-2016. Arxivat de l'original el 2016-11-18 [Consulta: 17 novembre 2016]. Arxivat 2016-11-18 a Wayback Machine.
* ↑ Cuquerella, Toni «Una ópera valenciana para un Papa Borja». eldiario.es, 15-10-2013.
* ↑ Acn «Raimon torna al Gran Teatre de Xàtiva per la porta gran». VilaWeb, 14-11-2015. Arxivat de l'original el 2016-11-18 [Consulta: 17 novembre 2016]. Arxivat 2016-11-18 a Wayback Machine.
# Yorokobu

Yorokobu és una revista que va néixer com a blog, que tracta sobre tendències, creativitat, arquitectura, disseny, cinema, televisió i música, entre d'altres. Fou creada pel periodista Juanjo Moreno, que també n'és el director. El nom de la revista ve del japonès, on «yorokobu» significa «felicitat». Té un conveni de col·laboració amb eldiario.es.

## Referències

* ↑ Periódico, El. «Yorokobu, Lecturas lentas para tiempos frenéticos» (en castellà), 10-10-2012. [Consulta: 14 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Yorokobu - Lloc web oficial
# Azay-le-Rideau (desambiguació)

«Azay-le-Rideau» té aquests significats:
* Azay-le-Rideau, municipi al departament d'Indre i Loira de la regió de Centre-Vall del Loira (França)
* Cantó d'Azay-le-Rideau cantó al districte de Chinon del departament d'Indre i Loira (França)
* Castell d'Azay-le-Rideau, edifici renaixentista francès
# Neosqualodon

Neosqualodon és un gènere extint de cetacis de la família dels esqualodòntids que visqueren a l'oceà de Tetis durant el Miocè, fa entre 5,3 i 23 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Itàlia (Emília-Romanya i Sicília) i Malta. Tenien dents apicals que es projectaven cap endavant. En general, tant les dents com la mandíbula eren més curts i robustos que en el seu parent proper Squalodon. L'esmalt dental presentava denticles d'un gruix considerable. El nom genèric Neosqualodon significa ‘nou Squalodon’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Neosqualodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 25 octubre 2024].
* ↑ Thenius, 1969, p. 495.
* ↑ Marx, Lambert i Uhen, 2016, p. 223 i 224.

## Bibliografia

* Marx, F. G.; Lambert, O.; Uhen, M. D. Cetacean Paleobiology (en anglès). Wiley-Blackwell, 2016. ISBN 9781118561362.
* Thenius, E. Phylogenie der Mammalia: Stammesgeschichte der Säugetiere (einschließlich der Hominiden) (en alemany). Walter de Gruyter & Co., 1969. DOI 10.1515/9783111646824. ISBN 9783111646824.
# Can Calau (Parets del Vallès)

Can Calau és una masia de Parets del Vallès (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia orientada a migdia, situada sobre la cara de llevant de la riera Seca, a la qual s'accedeix pel camí de la casa. Edifici de planta rectangular, amb coberta de teula àrab a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual està coronada amb un acroteri esglaonat.
L'edificació es distribueix en planta baixa, pis i sotacoberta. La composició de la façana principal defineix tres eixos verticals, amb l'entrada d'arc rebaixat, emfasitzat pel balcó de la planta pis amb barana de ferro amb brèndoles verticals. A la façana hi ha la inscripció 1945.
Les façanes estan en part arrebossades i pintades de color blanc, mentre que l'esglaonat de l'acroteri està per arrebossar.
A l'altura del pis, entre la finestra central i la de la dreta, hi ha un rellotge de sol.

## Història

Durant el segle xix la família Mompart de Lliçà de Vall compra aquesta finca, de 14 quarteres i construeix la casa. Més tard s'aixeca un segon pis i les golfes. La dècada de 1920 en Joan Tous Aluja compra can Calau. Actualment hi viuen els seus descendents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Calau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].
# Riu Kuban

El Kuban (en nogai Kuman; en txerkès Phshiz; en rus Кубань, pronunciat [kuˈbanʲ]) és un riu del Caucas, un dels quatre grans rius de la regió. Corre pel krai de Krasnodar (uns 660 km) passant també per la república de Karatxai-Txerkèssia, el territori de Stavropol i la república d'Adiguèsia. El seu curs total és de 870 km. Neix a la zona del mont Elbrús a 4.071 metres, i les tres fonts (Khurzuk, Ulu-Kam i Uç Kulan) s'uneixen abans d'arribar al congost que porta a la plana; desguassa per dues branques, una (Protoka) a la badia de Temriuk a la mar d'Azov, i l'altra, la principal, es reparteix entre la Mar d'Azov i la mar Negra; és navegable fins a Krasnodar. la seva conca supera els 50.000 km².
Els afluents principals per l'esquerra són: Daut, Teberdà, Bolxoi Zeléntxuk, Mali Zeléntxuk, Urup, Labà, Bélaia, Pxix, Psékups, Afips, Adagum, Aptxas i altres menors. Cap és important per la dreta.
El riu fou esmentat ja per Heròdot amb el nom Hípanis (Hypanis), que no s’ha de confondre amb el riu homònim que també desemboca al Pont Euxí. Els cosacs del Kuban van agafar el nom del riu. Les ciutats principals al seu curs són Karatxàievsk, Txerkessk, Nevinnomissk, Armavir, Ust-Labinsk, Krasnodar i Temriuk.

## Vegeu també

* Bogdassarov
* Llista de peixos del riu Kuban

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia Soviètica (rus)
* Kuban River, Encyclopædia Britannica Online

## Referències

* ↑ Flac, Valeri. Argonàutiques (vol. II): Llibres IV-VIII. Fundació Bernat Metge, 2017-11-02, p. 47. ISBN 978-84-9859-285-6. «Dos Hípanis desaigüen al Pont: aquest és el que esmenta Heròdot (IV 52, 1), immediatament després de l'Íster i del Tira, l'actual Bug al sud de Rússia; l'altre el mencionarà Valeri més endavant (VI 147).»

## Enllaços externs

* riu Kuban (rus)
# Enric Satué

Enric Satué (Barcelona, 1938) és un dissenyador català. Estudia a l'Escola de la Llotja i a l'Escola de Belles Arts de Sant Jordi i s'especialitza en disseny editorial. Treballa principalment en el disseny gràfic de revistes i llibres (posseeix treballs en les principals editorials espanyoles). El seu treball es realitza mitjançant la representació de Can Pufarré S.A. Va ser Premi Nacional de Disseny el 1988. Ha publicat diversos llibres relacionats amb el disseny gràfic, arribant a publicar en alguns casos històries de grafisme gràfic a Espanya. També destaca la seva tasca en el disseny de logotips, com el de la Universitat Pompeu Fabra. Així mateix, el 1991 el seu disseny de logotip és elegit per representar l'Institut Cervantes (figurant des de 2002 en la coronació de l'Edifici de les Cariàtides al carrer d'Alcalá).

## Publicacions

* 1970 - 1974 - Revista CAU: construcción, arquitectura, urbanismo
* 1994 - El diseño gráfico: desde los origenes hasta nuestros dias. ISBN 8420670715
* 1996 - El diseño de libros del pasado, del presente, y tal vez del futuro: La huella de Aldo Manuzio. ISBN 8476026420
* 1997 - El diseño gráfico en España: Historia de una forma comunicativa nueva. ISBN 8420671428
* 2001 - El paisaje comercial de la ciudad. ISBN 8449310334
* 2003 - Los años del diseño: La década republicana 1931-1939. ISBN 8475066283

## Referències

* ↑ Herburger, Günter. Les extraordinàries aventures de Bombeta (disseny de la coberta). Laia, 1981. ISBN 84-7222-72-0.
* ↑ Enric Satué, (1988), El diseño gráfico: desde los orígenes a nuestros días, Madrid, Alianza Editorial, ISBN 84-206-7071-5
* ↑ Enric Satué, (1997), El diseño gráfico en España: historia de una forma comunicativa nueva , Madrid, Alianza Editorial, ISBN 84-206-7142-8
* ↑ «Premios Nacionales de Diseño 1988» (en castellà). Idi.mineco.gob.es, 1988. Arxivat de l'original el 2016-10-22. [Consulta: maig 2016].

## Enllaços externs

* Enric Satué - Lloc web oficial
# Djivan Gasparian

Djivan Gasparian (armeni: Ջիվան Արամայիսի Գասպարյան) (Solak, 12 d'octubre de 1928 - Los Angeles, 6 de juliol de 2021) va ser un músic i compositor. Conegut per tocar el duduk, un instrument de vent de doble llengüeta relacionat amb l'oboè.
Va realitzar gires a escala mundial tocant música folklòrica armènia. Va col·laborar amb diversos artistes, com ara Erkan Oğur, Sting, Peter Gabriel, Brian May, Lionel Richie, Derek Sherinian, Ludovico Einaudi, David Sylvian, Hans Zimmer i Andreas Vollenweider, entre d'altres.
Com a curiositat, Gasparian és la persona de més edat que ha participat com a artista principal al Festival de la Cançó d'Eurovisió (2010).

## Discografia

* I Will Not Be Sad in This World (All Saints Records, 1989)
* Moon Shines at Night (All Saints Records)
* Ask Me No Questions (Traditional Crossroads 4268, 1996)
* Apricots From Eden (Traditional Crossroads 4276, 1996)
* The Crow, soundtrack
* Black Rock, with Michael Brook (Realworld 46230, 1998)
* Djivan Gasparyan Quartet (Libra Music 1998)
* The Siege, soundtrack (1998)
* Eden Roc (Ludovico Einaudi, 1999)
* Heavenly Duduk (Network 1999)
* Dead Bees On A Cake, David Sylvian; (track 'Darkest Dreaming')
* Cosmopoly, as guest of Andreas Vollenweider (EDEL Records, SLG Records (USA/Canada)
* Armenian Fantasies (Network 34801, 2000)
* Gladiator (2000 soundtrack)
* Fuad, with Erkan Oğur (Traditional Turkish & Armenian songs) (2001)
* Blood of the Snake, Derek Sherinian (2006) (Gaspayran appears on the track "Prelude To Battle")
* RockPaperScissors, Michael Brook (EQR 0006, 2006)(Gaspayran appears on track "Pasadena part two")
* Pangea with Lian Ensemble (Houman Pourmehdi & Piraye Pourafar), Swapan Chaudhuri and Miroslav Tadić (Lian Records 118, 2006)
* The Soul of Armenia (Network Medien's double-CD package 2008)
* Penumbra, with Michael Brook (Canadian Rational/bigHelium, 2008)

## Referències

* ↑ «Biography». Jivan Gasparyan Official Website. Arxivat de l'original el 2013-05-04. [Consulta: 22 agost 2011].
* ↑ World Music: The Rough Guide - Page 334 by Simon Broughton, Mark Ellingham, Richard Trillo
* ↑ Armenian apricot stone becomes a tree at eurovision.tv
# Casalarreina

Casalarreina és un municipi de la Rioja, a la regió de la Rioja Alta.

## Història

Va pertànyer a la Família Haro i segons alguns historiadors, la vila va ser donada, entre d'altres, el 1170 per Aldonza Ruiz de Castro, vídua de Lope Díaz I d'Haro al Monestir de Cañas. En 1177 La Rioja i, per tant, l'actual Casalarreina, va ser annexionada a Castella, separant-la de la resta de Navarra. En 1404, el monestir de Cañas va vendre la vila cmb cens enfitèutic a Haro, reservant-se el monestir el senyoriu directe sobre el lloc.
El 1511 va passar a pertànyer als Fernández de Velasco (Comtes d'Haro), any en el qual la vila va ser habitada algun temps de la reina Joana I de Castella (Joana la Boja), mare de Carles I, allotjant-se aquesta en el palau dels Condestables i motiu pel qual es va aprofitar per a canviar el nom de la vila "en el Logar de Naharruri, ques anomenat de la Cassa de la Reyna..." a la seva denominació actual "Casalarreina". Els Velasco van afavorir molt a la zona construint palaus i el monestir de les Dominiques anomenat de la Pietat. El 13 de març de 1522 el Papa Adrià VI va assistir en Casalarreina a la inauguració del monestir de la Dominiques de la Pietat per invitació del Bisbe de Calahorra, que havia sufragat les despeses. En 1671 va assolir independitzar-se d'Haro i obtenir la condició de vila independent amb el nom oficial de Casalarreina.
Per la seva situació estratègica com zona de passada cap a Miranda de Ebro, Logronyo, Burgos per Belorado, Haro i Santo Domingo de la Calzada; durant els segles XVI, XVII i xviii es van construir camins i carreteres, així com el pont de pedra sobre el riu Oja.

## Nom primitiu

La seva antiga denominació era Naharruri o Nafarruri, que provindria de Nafar, nom propi usat en l'edat mitjana i que a l'afegir-li la terminació uri (que en euskera significa població o vila) quedaria traduït com Vila de Nafar. El primer nom que es coneix de Casalarreina, és l'any 1070, Nafarruri quan el rei Sanç confirma a San Millán la petita vila de Mendicuquae est inter Nafarruri i la Pauleja, ac Barriolo Scemenuri juxta Zufiuri (Cihuri), el 13 de novembre de 1070. En canvi es diu Nahaurruri l'any 1104, quan Nuño Núñez donà a San Millán una serna invia quae vadit de Cuzcurrtilla ad Nahaurruri. En 1136 és anomenat Naharrauri en donar una vila d'aquest terme a Santo Domingo de la Calzada per Nuño de Cihuri.
En canvi en el Fur de Zerezo es diu Naharruli per l'any 1146; i més tard en 1210 en la venda que van fer i abat de Santo Domingo de la Calçada i el seu Convent, del que posseïen en Naharuri els germans Pedro i Fortún García, per anar a poblar Moya que acabava de prendre's als musulmans. Així anomenen també en 1170 i 20 de juny, quan Lope d'Haro i la seva esposa Aldonza donaren al Monestir del Cister en Cañas (abans de les Fayuelas) tots els termes de Naharruri.

## Agermanaments

* Pujòus de Siron

## Referències

* ↑ Govern de La Rioja. «Listado de municipios» (en castellà), 2016. Arxivat de l'original el 20 de gener 2022. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ HERGUETA MARTIN: Noticias históricas de la Muy Noble y Muy Leal Ciudad de Haro. Haro, 1906
# Sebastià Junyent Sans

Sebastià Junyent Sans (Barcelona, 1865 - 1908) va ésser un pintor i il·lustrador modernista que es va formar a Llotja sota el mestratge d'Antoni Caba i es donà a conèixer pels seus tapissos. Més endavant conreà la pintura de gènere i el paisatge. Fou un dels pintors més cultes del seu temps, però mai acabà de trobar el seu estil, i oscil·là entre el realisme i el simbolisme. Fou també dissenyador de mobles, argenteria, enquadernacions, etc. Tenia el seu taller ubicat al carrer Bonavista, a prop d'on vivia Gaspar Homar, amb qui va mantenir molts contactes professionals. Amb Junyent hi varen col·laborar de forma regular el seu germà Oleguer i Josep Pey i Farriol.
Fou amic i protector del jove Picasso, amb qui compartí inquietuds artístiques i del qual va pintar un retrat al fons del qual apareix l'obra La Vida, que en aquell moment estava realitzant. En aquest període de relació (1903-1904), Picassó va pintar l'aquarel·la El foll, que està dedicada "al meu amic Sebastià Junyent".
Va col·laborar a la revista Joventut amb una sèrie d'articles sobre estètica, i va ser un dels més decidits defensors de la jove generació postmodernista catalana.
El 1906 va ser ingressat al frenopàtic de les Corts, on acabaria els seus dies.
A Catalunya es poden trobar obres d'aquest artista al MNAC i també a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, com Figura (1915).

## Referències

* ↑ Vallès, Edmon. La cultura contemporània a Catalunya, 1977. ISBN 84-297-1276-3.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 123. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* 1 2 Sala, Teresa-M. La Casa Busquets. Barcelona: Edicions Universitat Barcelona, 2006. ISBN 844902434X. , pàg. 19-20

## Bibliografia

* Fontbona, Francesc: La crisi del Modernisme artístic, Curial, Barcelona 1975.
* Mas i Peinado, Ricard: Els artistes catalans i la publicitat (1888-1929). Parsifal Edicions, Barcelona, 2002. ISBN 84-95554-16-X, plana 24.
# Escíncid lacertiforme

L'escíncid lacertiforme (Oligosoma moco) és una espècie de llangardaix de la família Scincidae. És endèmic de Nova Zelanda. Moco és la paraula maorí per a sargantana en general.

## Descripció

El color i els dibuixos són variables, però generalment és de color coure o marró oliva i sol tenir una franja marró fosc amb vores uniformes al costat, amb vores crema o blanc a la part superior i inferior. Alguns individus són molt foscos. Té els dits i la cua llargs i característics, creix fins a un màxim de 18 cm. La cua és molt llarga, pot representar més de la meitat de la longitud total del cos. Es desconeix la seva esperança de vida.
Es tracta d'un animal generalment solitari, però s'han observat colònies en aquelles zones lliures de depredadors.
L'àcar ectoparàsit Ophionyssus scincorum és un paràsit comú en l'escíncid lacertiforme. També s'ha registrat casos del paràsit sanguini Hepatozoon lygosomarum.

## Hàbitat

És endèmic de Nova Zelanda i es troba a tota la part nord-est de l'illa del Nord, però es veu majoritàriament a les illes de la costa est de l'illa del nord. Per ajudar a protegir l'espècie, el gener de 2014 es van alliberar 50 escíncid al santuari de l'illa de Rotoroa.
Es troben generalment en ambients costaners. Són actius principalment durant el dia i sovint es veuen prenent el sol a les roques càlides. També es troben sota troncs i pedres i en bancs d'argila. Mengen petits insectes, aranyes i invertebrats similars. Sovint emergeixen de les vores de la vegetació per caçar a les platges i zones rocoses obertes.

## Reproducció

Com la majoria dels escíncids autòctons de Nova Zelanda, el lacertiforme pareix cries vius, en lloc de posar ous. Sembla ser una adaptació a viure en un clima fresc, on la vida és marginal per als rèptils. Als voltants del febrer neixen criades de fins a vuit.

## Referències

* ↑ «Reinstatement of the genus Oligosoma (Reptilia: Lacertilia: Scincidae)». Journal of the Royal Society of New Zealand, vol. 25, 3, 1995, pàg. 327–331. DOI: 10.1080/03014223.1995.9517493.
* 1 2 «Moko Skink - Tiritiri Matangi Project». www.tiritirimatangi.org.nz. Arxivat de l'original el 2012-03-10.
* 1 2 «Moko skink, this curious little lizard with its incredibly long tail». www.wanderingherpetologist.com. Arxivat de l'original el 14 June 2015. [Consulta: 12 juny 2015].
* 1 2 3 4 «Oligosoma moco». New Zealand Herpetological Society, 18-08-2024.
* ↑ «Comparative phylogeography of three skink species (Oligosoma moco, O. smithi, O. suteri; Reptilia: Scincidae) in northeastern New Zealand.». Mol Phylogenet Evol, vol. 46, 1, 2008, pàg. 303–15. DOI: 10.1016/j.ympev.2007.08.012. PMID: 17911035.
* ↑ https://www.facebook.com/events/294797780730468

## Enllaços externs

* Escíncid lacertiforme a la New Zealand Herpetological Society (anglès)