OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Serinanell i Mir

Manuel Serinanell i Mir (Vic, Osona, 1909-Vic, Osona, 2001). Astrònom. Canonge honorari de la Catedral de Vic (1996). Medalla de Bronze Camille Flammarion de la Société Astronomique de France (1989). Fundador i soci d'honor l'Agrupció Astronòmica d'Osona (1986). Va cursar tota la carrera eclesiàstica al Seminari de Vic i s'ordenà de prevere en 1932. Un cop ordenat, anà de vicari a Sora, Perafita, L'Esquirol, Tona i a la parròquia de la parròquia de la Pietat de Vic. Més tard obtingué un benefici del concordat de la catedral. Durant catorze anys (1949-1963) ensenyà astronomia al Seminari de Vic. De ben jove entrà en contacte amb l'astrònom vigatà Josep Pratdesaba i Portabella i amb el seu observatori, on s'introduí en el món de l'astronomia.
Posteriorment ingressà en associacions científiques d'aquesta matèria, com ara la Sociedad Astronómica de España y América (1925), la Société Astronomique de France (1929) i la International Lunar Society. En 1959 va ser nomenat vocal de la Comisión National de Astronomía, del Consejo de Investigaciones Científicas de Madrid. Des de 1976, i a proposta de l'Institut Nacional de Meteorologia de Barcelona, s'ha fet càrrec de l'estació meteorològica 347-D de Vic. A més de publicar articles en diverses revistes –com ara els populars Amics del cometa Halley del fetmanari “Ausona”- forma part del consell editorial de la revista especialitzada en aquesta disciplina “Penell”.
Personatge molt popular a la ciutat de Vic, on era conegut amb el sobrenom de "Mossèn passi-ho bé", va ser també un gran divulgador de la meteorologia i l'astronomia.

## Publicacions

* Pinzellades sobre la història i orígens de l'astronomia fins al nostre mil·lenari (Ed. Ausa, Sabadell 1989)
* L'observatori Pratdesaba de Vic” (Patronat d'Estudis Osonencs, Vic 1992).

## Bibliografia

* ROVIRÓ ALEMANY, Ignasi. «Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del Seminari de Vic ». Gràfiques DIAC. Núm. 22-23 (Febrer del 2000).
* Documentació de l'Agrupació Astronòmica d'Osona.
* ANÒNIM, Guia de la Iglesia en España, 1960.
* Siluetes.

## Referències

* ↑ «Mossèn Manel Serinanell s'ha mort». Vilaweb, 2001. [Consulta: 1r abril 2024].
# Abu-Uqba al-Jarrah ibn Abd-Al·lah al-Hakamí

Abu-Uqba al-Jarrah ibn Abd-Al·lah al-Hakamí (àrab: أبو عقبة الجرَّاح بن عبد الله الحكميّ, Abū ʿUqba al-Jarrāḥ b. ʿAbd Allāh al-Ḥakamī), de sobrenom Bàtal al-islam (‘Heroi de l'islam’) i Faris ahl aix-Xam (‘Cavaller dels sirians’) fou un general omeia i governador de Bàssora (707-715), de Wasit (715-717), de Khorasan i Sistan (717-719) i d'Armènia (729-730).
Com a governador de Bàssora va fer bon servei al califa al-Walid, però al Khorasan va tractar malament els conversos i fou destituït després de 17 mesos.
El 723 fou enviat a Armènia per combatre els khàzars i es va fixar a Bardaa d'on va ocupar Bab al-Abwad on va derrotar els khàzars dirigits per Barjik, fill del khakan (Khan dels khàzars) i va ocupar Balanjar i Walandar, ciutats dominades per ells, arribant fins a Samandar, probablement Kizliyar al Terek, i llavors es va retirar.
El 729 fou nomenat governador (ostikan) d'Armènia i l'Azerbaidjan. El 730 es va enfrontar amb els khàzars a Ardabil durant uns quants dies de novembre i desembre del 730, perdent la batalla de Marj Ardabil en la qual va morir. Els khàzars van ocupar Azerbaidjan temporalment i la seva cavalleria va arribar fins a Mossul. A Armènia va establir un sistema de pesos i mesures conegut pel seu nom, del qual no es tenen dades.
El govern va tornar a Màslama ibn Abd-al-Màlik ibn Marwan el seu antecessor.

## Bibliografia

* Dunlop, D.M.. «al-D̲j̲arrāḥ b. ʿAbd Allāh.» Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2016. 17 de maig de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/al-djarrah-b-abd-allah-SIM_2012>
# Haras El Hodoud SC

El Haras El Hodoud Sporting Club (àrab: نادي حرس الحدود الرياضي, Nādī Ḥaras al-Ḥudūd ar-Riyāḍī, ‘Club Esportiu de la Guàrdia de Fronteres’) és un club egipci de futbol de la ciutat d'Alexandria. Antigament fou conegut com a Sawahel (àrab: سواحل, Sawāḥil, ‘Costes’).

## Palmarès

* Copa egípcia de futbol:
** 2008-09, 2009-10
* Supercopa egípcia de futbol:
** 2009

## Referències

* ↑ Team profile Arxivat 2014-03-02 a Wayback Machine. - Federació egípcia de Futbol
* ↑ «Egypt - List of cup winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Búnquer de Sant Pol de Mar

El Búnquer de Sant Pol de Mar és un monument del municipi de Sant Pol de Mar a la comarca del Maresme, situat entre la platja de la Murtra i la platja de Can Villar, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Fou una construcció defensiva feta de formigó que aprofita el terreny rocós de l'extrem sud de la platja de Sant Pol. Per accedir al búnquer, cal entrar per un petit passadís amb dues portes d'entrada opcionals. Tant el passadís com el mateix búnquer disposen de finestres estretes per adaptar-hi armes de foc (fusells, metralletes, etc.) En tota la construcció hi devien cabre aproximadament una vintena d'homes.
Aquest búnquer es degué construir durant la darrera guerra civil espanyola, per a protegir el poble dels atacs que venien, primer, de Mallorca, i després del sud.

## Història

Aquest búnquer és el més gran i complet dels que es troben a la línia de la costa que va des de Mataró fins a Malgrat de Mar. També és el més ben conservat, com es va construir sobre la roca, se salvà de l'acció del mar.

## Referències

* ↑ «La Murtra-El molí». Catalunya.com.
* 1 2 3 «Búnquer de Sant Pol de Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 desembre 2012].
# Abd-al-Karim (nom)

Abd-al-Karim és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الكريم, ʿAbd al-Karīm) que literalment significa ‘Servidor del Generós’, essent «el Generós» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Karim és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Karim, ‘Abdul Kariem... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua: en turc, Abdülkerim.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "كرم". ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. "كرم" (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Tim O'Brien

Tim O'Brien (New Haven, 6 de novembre de 1964) és un artista estatunidenc d'estil realista. Les seves obres apareixen en revistes com Time, Newsweek, The Atlantic, National Geographic, entre d'altres. Les seves il·lustracions també s'utilitzen per part del United States Postal Service per segells, com el de Judy Garland i el de Hattie McDaniel, ambdós publicats el 2006.
El segon de tres nois de la seva família, O'Brien es va entrenar com boxejador en la seva etapa a l'institut i va combatre com a amateur de pes mitjà. Més enllà del seu treball com a il·lustrador, es manté actiu en el món de la boxa com a entrenador.
O'Brien va rebre una beca Pell Grant, que va utilitzar per inscriure's al Paier College of Art (New Haven), on es va graduar el 1987 com a Bachelor of Fine Arts. Entre els seus professors, destaca Leonard Everett Fisher.
En una entrevista realitzada per The Illustrators Guild of Ireland el 2002, O'Brien va descriure el seu estil afirmant: «La meva descripció és realisme conceptual lleugerament idealitzat».
Entre les seves influències es troben Paul Cadmus, George Tooker, Gottfried Helnwein, Ingres, Frederic Leighton i Ivan Shishkin.

## Referències

* ↑ «The Art of the Stamp, Judy Garland». National Postal Museum. Smithsonian Institution. Arxivat de l'original el 2008-05-17. [Consulta: 17 maig 2008].
* ↑ «The Art of the Stamp, Hattie McDaniel». National Postal Museum. Smithsonian Institution. Arxivat de l'original el 2008-05-17. [Consulta: 17 maig 2008].
* ↑ DES JARDINS, JORY «MAKING IT WORK; An Artist at Work on Two Kinds of Canvas». The New York Times. New York Times, 10-01-1999, p. 14p.13 [Consulta: 17 maig 2008]. Arxivat 2008-05-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-05-03. [Consulta: 18 gener 2014].
* ↑ Byrne, Tom. «Illustrators Ireland: Features». Illustrators Guild of Ireland. Illustrators Ireland, 29-03-2002. Arxivat de l'original el 2008-06-28. [Consulta: 17 maig 2008].
* ↑ Parker, Charley. «Tim O'Brien Interview». Lines and Color, 15-09-2006. Arxivat de l'original el 2008-05-15. [Consulta: 17 maig 2008].

## Enllaços externs

* Lloc web personal de l'artista (anglès)
* Col·lecció d'obres de l'artista a illoz (anglès)
* Blog personal de l'artista a Drawger (anglès)
# David Greig

David Greig (Edimburg, 1969) és un dramaturg i director de teatre escocès. Va néixer el 1969 a la ciutat d'Edimburg encara que cresqué a Nigèria. Va estudiar teatre a la Universitat de Bristol. Ha estat comissionat pel Royal Court Theatre, el Teatre Nacional Reial i el Shakespeare Company Reial entre d'altres.
La seva primera obra teatral va presentada a Glasgow el 1992. Les seves obres han estat representades a molts punts del món. El 1990 va cofundar Suspect Culture Theatre Company amb Graham Eatough i Nick Powell a Glasgow. David Greig ha escrit obres com Europa (1995), The Architect (1996, filmada el 2006 (veure The Architect), The Cosmonaut's Last Message To The Woman He Once Loved In The Former Soviet Union (1999), i San Diego (2003).
Algunes de les obres més recents han estat Damasc (2007), The American Pilot (2005), Pyrenees (2005), San Diego (2003), Outlying Islands (2002), i Yellow Moon: The Ballad of Leila and Lee (2006). També ha adaptat obres a l'anglès d'obres en llengua estrangera, com Caligula de Camus (2003), i The Creditors de Strindberg (2008). La seva versió de The Bacchae d'Eurípides va obrir el Festival Internacional d'Edimburg el 2007 protagonitzada Alan Cumming en el paper del déu grec Dionís amb deu cantants de gospel com de Bacchae. El 2010 el seu Dunsinane va ser representada al Teatre Hampstead per la Royal Shakespeare Company.

## Referències

* David Greig on www.contemporarywriters.com
# Ksour Essef

Ksour Essef o Ksour Essaf (àrab: قصور الساف, Qṣūr as-Sāf) és una ciutat costanera de Tunísia, a la governació de Mahdia, situada uns 10 km al sud de Mahdia. La municipalitat té més de 26.000 habitants (2004). És capçalera d'una delegació de 50.010 habitants.

## Etimologia

El nom de la ciutat vol dir ‘Castells dels Falcons'.

## Situació

La ciutat està de fet unida amb la de Salakta, on es troba la platja principal, i té a la vora el jaciment arqueològic de Salaktum, antiga ciutat romana.

## Economia

L'activitat essencial és el turisme i serveis relacionats amb aquest, mentre que l'agricultura hi és secundària. Té port pesquer.

## Història

Fou fundada pels Banu Hilal al segle xi.

## Administració

És el centre de la delegació o mutamadiyya homònima, amb codi geogràfic 33 61 (ISO 3166-2:TN-12), dividida en dotze sectors o imades:
* El Ksar (33 61 51)
* Ksour Essaf Riadh (33 61 52)
* El Ktanine (33 61 53)
* Ksour Essaf Ettakaddoum (33 61 54)
* Salakta (33 61 55)
* Ghedabna (33 61 56)
* Ouled Salah (33 61 57)
* Sidi Assaker Ouest (33 61 58)
* Recharcha (33 61 59)
* El Hessinet (33 61 60)
* El Bradâa Sud (33 61 61)
* El Bradâa Nord (33 61 62)
Al mateix temps, forma una municipalitat o baladiyya (codi geogràfic 33 23), dividida en dues circumscripcions o dàïres:
* Ksour Essef (33 23 11)
* Salakta (33 23 12)

## Agermanaments

Està agermanada amb Plön, a Alemanya.

## Personatges cèlebres

Hi va néixer el poeta Youssef Rzouga.

## Referències

* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 86-90. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].
* ↑ المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] «المصنف الوطني لترميز الوحدات الإدارية» (en àrab i francès). [Publicacions de l'Institut Nacional d'Estadística]. المعهد الوطني للإحصاء [Institut Nacional d'Estadística] [Tunis], 12-2012, pàg. 144. ISSN: 1737-7838 [Consulta: 18 agost 2021].

## Enllaços externs

* Ksour Essef - Lloc web oficial
# Ernest Duchesne

Ernest Duchesne (París, 30 de maig de 1874 − Amélie-les-Bains-Palalda, 12 d'abril de 1912) va ser un metge francès que descobrí que certs fongs de floridura podien neutralitzar la proliferació de bacteris. Aquest descobriment va estar sense aplicació durant 32 anys, fins que Alexander Fleming demostrà les propietats antibiòtiques de la penicil·lina, substància derivada d'aquestes floridures.
Duchesne va estudiar l'Escola dels Serveis de la Salut de Lió. La seva tesi doctoral de 1894 Contribution à l'étude de la concurrence vitale chez les micro-organismes : antagonisme entre les moisissures et les microbes, és el primer estudi que considera les propietats terapèutiques de les floridures (moisissures) resultant de la seva activitat antimicrobiana.
En particular, Duchesne estudià la interacció Escherichia coli i Penicillium glaucum, provant que aquest darrer pot eliminar completament al primer en un cultiu que contingui només els dos organismes. Provà també que un animal inoculat amb una dosi letal de bacils del tifus queda exempt de la malaltia si prèviament s'ha inoculat amb Penicillium glaucum. El 1904, Duchesne va contraure una malaltia pulmonar desconeguda. Tres anys més tard l'exèrcit el va descarregar del servei i l'envià al centre de salut, de la Catalunya Nord, d'Amélie-les-Bains on morí i és enterrat al cementiri Grand Jas a Canes.

## Referències

* ↑ Archives de l'état civil de Paris en ligne, 13e arrondissement, acte de naissance n° 886, année 1874.

## Enllaços externs

* la thèse de Duchesne sur le site de l'UFR de médecine de Lyon-sud Arxivat 2005-10-20 a Wayback Machine.
* Une page à propos de Duchesne sur le site de la Bibliothèque interuniversitaire de médecine Arxivat 2006-03-19 a Wayback Machine.
# Xiuladora de coroneta rogenca

La xiuladora de coroneta rogenca (Aleadryas rufinucha) és una espècie d'ocell de família dels oreoícids (Oreoicidae). Se l'ha considerat de classificació controvertida (Incertae sedis). És l'única espècie del gènere Aleadryas. Habita el pis inferior dels boscos de les muntanyes de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ «xiuladora de coroneta rogenca». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 17 setembre 2023].
* ↑ «Report: Aleadryas» (en anglès). ITIS. [Consulta: 17 setembre 2023].
* ↑ «Aleadryas rufinucha: BirdLife International» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species 2017. IUCN, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2017-3.rlts.t22705428a118682974.en.
# Molí de Ca l'Oliver

El Molí de Ca l'Oliver és un antic molí paperer, únic en funcionament actualment al sud del nucli de Sant Quintí de Mediona (Alt Penedès). Fou un establiment de fabricació de paper construït al segle xviii. Al voltant del molí hi ha diverses cases construïdes al costat d'un molí, en general tenen una sola planta.
El conjunt està situat al costat de la Riera de Sant Quintí, a la plana del Penedès. Aquests molins es troben a la vora de la riera per aprofitar el corrent d’aquest riu mitjançant molins d’aigua i transformar el moviment d'aquests en energia aprofitable per fabricar paper. Els primers registres del molí paperer de Ca l’Oliver daten de l’any 1703. És un dels edificis amb intenció industrial més antics de Sant Quintí de Mediona. El registre de l’any 1703 es troba gravat en una arcada de pedra d’un dels molins.
La fàbrica de Ca l’Oliver tenia una turbina hidràulica, que mitjançant la transmissió directa, accionava l'embarrat de la fàbrica tèxtil. L’aigua sortia de la bassa mitjançant una canonada de més de setanta metres per aconseguir activar la turbina.

## Arquitectura

La fàbrica és de tàpia, amb els angles cantoners reforçats amb pedra i les portes també fetes amb pedra. El molí és de planta baixa, pis i golfes, amb finestres de ventilació a la part superior. L'edifici està format per parets de paredat i per carreus de gran mida que, conjuntament, formen les altes cantonades de l'antic edifici. També consta d'arcs de mig punt adovellats. Actualment, els murs de la construcció es troben en perill d'enderrocament.

## Història

En l'any 1703 es crea la primera referència del molí de Ca l'Oliver de Sant Quintí de Mediona, possiblement una de les construccions industrials més antigues que encara es conserva.
A L'any 1775, la junta de Catalunya va publicar que el molí paperer de Sant quintí de Mediona, que el seu propietari era Josep Olivé, produïa 2200 resmes anuals de paper i ocupava un lloc destacat entre els cent principals molins paperers catalans. Les seves instal·lacions comptaven amb dos molins de paper blancs, dos molins de paper d'estrassa i un molí fariner en el qual constituïen el nucli paperer més important del municipi.
Al 1871, construeixen la nova fàbrica dedicada inicialment al tèxtil, la fabrica utilitza molins fariners.

## Referències

* 1 2 «Molí de Ca n'Oliver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* 1 2 3 «[https://www.poblesdecatalunya.cat/element.php?e=8070 Molí de ca l'Oliver (Sant Quintí de Mediona - Alt Penedès)]». Pobles de Catalunya. Pobles de Catalunya. [Consulta: 4 octubre 2022].
* 1 2 Argemí Salat, Xavier; Sadurní Hill, Ma. Teresa; Serra Arman, Joan. Sant Quintí de Mediona. Sant Quintí de Mediona: Ajuntament de Sant Quintí de Mediona, Abril 1999, p. 131.
* 1 2 3 «Ca l'Oliver Molí Paperer». Ca l'Oliver Molí Paperer. [Consulta: 5 octubre 2022].
# Montserrat Sirvent Angulo

Montserrat Sirvent Angulo (Barcelona, 10 d’octubre de 1955) és una exportera d'handbol catalana.
Començà a jugar amb l'Institut Verdaguer de Barcelona. Durant la dècada del 1970 competí a la Lliga nacional d'handbol amb el Grup Esportiu Seat i, posteriorment, amb la Penya Barcelonista Martorell. Fou internacional amb la selecció espanyola d'handbol, amb el qual disputà tres partits. Durant la seva època, fou considerada com una de les millors porteres d'handbol a Catalunya.

## Referències

* ↑ «Montserrat Sirvent Angulo». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La mujer en el deporte: Balonmano Penya Barcelonista Martorell. Sección Balonmano Femenino» (en castellà). Mundo Deportivo, 25-08-1978. [Consulta: 8 agost 2023].
* ↑ Maxenchs, R. «Sirvent y Casafont, dos catalanas en el equipo». Mundo Deportivo, 19-03-1977. [Consulta: 8 agost 2023].
# Myriam Moysset i Gil

Myriam Moysset i Gil (Barcelona, Barcelonès, 1975) és una enginyera i política catalana, directora de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya des del novembre de 2022.
Diplomada en Enginyeria tècnica i en Topografia per la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) el 2001 i graduada en Enginyeria Geomàtica i Topografia per l’Escola Politècnica Superior d’Ávila (EPSA) el 2017, ha treballat a l'Institut Cartogràfic de Catalunya des de l’any 2000.
Des del 2015, és regidora a l’oposició a l’Ajuntament de Viladecans pel Grup Municipal d'Esquerra Republicana de Catalunya i s’encarrega majoritàriament dels àmbits relacionats amb l'urbanisme, la mobilitat, l'espai públic, la sostenibilitat i el Parc Agrari del Baix Llobregat. A més, des de 2020 és membre de l'executiva de la sectorial de Política Territorial i Habitatge, concretament com a vocal de regió metropolitana. A la sectorial participa més activament en els assumptes d'infraestructures.
El novembre de 2022 fou nomenada pel Govern de la Generalitat de Catalunya directora de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 4 «Nomenaments: Miriam Moysset i Gil directora de l’Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.». Presidència. Direcció General de Comunicació. Govern de Catalunya. [Consulta: 29 novembre 2022].
* ↑ «El Govern sustituye al 'conseller' Miquel Buch al frente de Infraestructures.cat. Además del cambio en Infraestructures, el Govern también ha nombrado a la ingeniera técnica Míriam Moysset Gil (Barcelona, 1975) como directora de l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya en sustitución de Jaume Massó i Cartagena, que había estado al frente de la entidad desde febrero de 2017». El Periœdico, 08-11-2022 [Consulta: 29 novembre 2022].
# Nathalie de Vries

Nathalie de Vries (Appingedam, 1965) és una arquitecta neerlandesa.
Directora i cofundadora de l’estudi d’arquitectura i planificació urbana MVRDV, conjuntament amb Winy Maas i Jacob van Rijs. És membre honorària de l'AIA i membre internacional de la RIBA. De Vries també és arquitecta municipal a Groningen i professora a la universitat TU Delft. Primera dona presidenta del Royal Institute of Dutch Architects, ha treballat amb altres figures destacades com la neerlandesa Francine Houben a la firma Mecanoo o la nord-americana Jeanne Gang. Els seus interessos inclouen les condicions actuals de la ciutat, el territori i la societat tant als Països Baixos com a la resta del món, sobretot en relació amb l’habitatge col·lectiu d’alta densitat. Entre els seus projectes destaquen els habitatges WoZoCo (1997) per a persones de més de 55 anys, l’ecociutat de Montecorvo (2008) a Logronyo, l’entrada del museu Stedelijk (2014) o l’Ascension Paysagère de Rennes (2022). Amb l’equip MVRDV ha publicat llibres com KM3 Excursions on capacities (2006) o MVRDV Buildings (2015). Ha estat guardonada amb diversos premis, com els Amsterdamprijs, l’Architizer A+ o el Red Dot Design.

## Referències

* ↑ «Nathalie de Vries» (en anglès americà). UIA World Congress of Architects. [Consulta: 23 febrer 2024].
* 1 2 «Nathalie de Vries». CCCB amb permís de reutilització OTRS, 01-03-2024. [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ «Berlin Voids». [Consulta: 23 febrer 2024].
* ↑ Architecture, Hidden. «Urban Voids» (en anglès americà). Hidden Architecture, 04-11-2022. [Consulta: 23 febrer 2024].
* ↑ «A Broader Vision: MVRDV's Nathalie de Vries on Running a Business, Reinventing Practice, and Leading by Example» (en anglès americà). Madame Architect, 04-03-2020. [Consulta: 2 novembre 2021].

## Bibliografia

* MVRDV 1997-2003 (El Croquis, Madrid, Spain, 2003)
* Frey, Darcy "Crowded House" - The New York Times Magazine, June 8, 2008