OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Benedetto Gennari

Benedetto Gennari (1563 - 1658) va ser un pintor italià del Barroc, proper a l'escola bolonyesa. La seva activitat es va desenvolupar a Ferrara i Cento.

## Biografia

Poc es coneix amb seguretat de la vida d'aquest pintor, llevat que va ser el primer mestre de Guercino a Bolonya que va començar a treballar amb ell als 17 anys. Es diu que pertanyia a una antiga família originària de Roma, que es va establir a Cento.
Calvi dona notícia de dues obres de Gennari: unBaptisme de Cristconservat a l'església del Rosari de Cento, «capricciosa espresso i d'uno stile grandiós che present non mica del Carraccesco», i un Sopar in Emmaus a l'església dels Caputxins,«il più bel quadro di sua mà [... ] Che alcuni l'hanno creduta del Guercino, i certamente poc ci manca per essere tale».
Benedetto és el patriarca d'una família que donarà diversos pintors d'importància. Els seus fills seran Ercole i Bartolomeo Gennari. El primer serà pare de dos pintors, Benedetto el Jove i Cesare.

## Referències

* ↑ Orazio Camillo Righetti Dondini,Le pittura di Cento, 1768
* ↑ J. A. Calvi,Notizie della vita... 1808, pp 48-49
# Grégoire Munster

Grégoire Munster, (Luxemburg; 24 de desembre de 1998) és un pilot de ral·li que disputa el Campionat Mundial, actualment com a pilot oficial de l'equip M-Sport Ford WRT.

## Trajectòria

Grégoire Munster s'inicia en el món dels ral·lis l'any 2017, disputant el ADAC Opel Rallye Cup amb un Opel Adam. Posteriorment, començaria a disputar proves tant del Campionat d'Europa de Ral·lis com dels campionats nacionals de Luxemburg, Bèlgica i Alemanya. Debuta al Campionat Mundial de Ral·lis l'any 2019, disputant el ral·li de Monte-Carlo amb un Škoda Fabia R5. D'aquests primers anys, Munster s'alça amb el títol júnior belga de 2018 i 2019, així com el campionat luxemburguès de 2019.
L'any 2020 es converteix en pilot oficial de Hyundai, finalitzant subcampió del campionat belga de 2021.

### M-Sport Ford (2023-)

L'any 2023 es converteix en pilot del equip M-Sport Ford WRT, realitzant una temporada on combina proves de la màxima categoria amb un Ford Puma Rally1 Hybrid i proves de la categoria WRC2 amb un Ford Fiesta Rally2, aconseguint un setè lloc al Ral·li d'Europa Central com a millor resultat absolut.
De cara a la temporada 2024, es converteix en pilot a temporada completa del equip.

## Referències

* ↑ Shacki. «Grégoire Munster - rally profile eWRC-results.com» (en anglès). [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ «Ott Tanak reina en el loco desenlace de Europa Central y aplaza la coronación de Thierry Neuville» (en castellà), 20-10-2024. [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ Santana, Josué. «M-Sport Ford World Rally Team confirma su equipo con Grégoire Munster y Louis Louka» (en castellà), 18-12-2024. [Consulta: 18 desembre 2024].
# El fantasma de l'Òpera

El fantasma de l'Òpera (Le Fantôme de l'Opéra en francès) és una novel·la de Gaston Leroux, inspirada en la també novel·la Trilby de George du Maurier. Va ser publicada el 1910 i ha estat adaptada nombroses vegades en pel·lícules i representacions teatrals.
El fantasma de l'Òpera és una novel·la gòtica que combina romanticisme, terror, misteri i tragèdia. La història tracta d'un home misteriós que terroritza l'Òpera de París i vol cridar l'atenció d'una jove cantant a qui estima.

## Argument

La novel·la està ambientada al París de mitjan segle xix, concretament a l'Òpera Garnier, un edifici i teatre d'òpera luxós i monumental construït sobre un llac subterrani entre el 1857 i 1874. Els empleats afirmen que l'òpera estava encantada per un fantasma misteriós que provoca molts accidents. El fantasma de l'òpera que, en realitat es diu Erik, fa xantatge als dos gerents de l'òpera perquè li paguin un sou de 20.000 francs mensuals i li reservin una cabina privada per poder veure els concerts, ja que ell és compositor de moltes de les obres que s'hi representen o fa d'incògnit arranjaments musicals.
Mentrestant, la jove cantant d'òpera i soprano Christine Daaé, creu estar inspirada i guiada per un "Àngel de la Música" suposadament enviat pel seu pare mort, que la porta a aconseguir un èxit molt ràpid, arribant a substituir la llavors gran diva, "Prima Donna" Carlotta, que va haver de ser substituïda (dues vegades perquè va caure malalta per una estranya afecció).
Les coses, però, es comencen a torçar, quan un amic de la infància de la Christine, en Raoul, el vescomte de Chagny es retroba amb ella i se n'enamora de la Christine. L'Erik, el fantasma de l'òpera, se sent gelós de la relació de la Christine amb en Raoul i li revela la seva existència a la Christine, li ensenya les seves estances en uns passadissos secrets sota l'òpera i ella descobreix que l'Erik, el fantasma de l'òpera, no és realment un Àngel, sinó un geni musical amb una deformació facial desfigurada que l'impulsa a aïllar-se del món. L'Erik la deixa anar sota la promesa que tornarà a visitar-lo per pròpia voluntat.
La Christine està dividida entre l'amor que sent per en Raoul i l'admiració que li provoca la música meravellosa de l'Erik, el fantasma de l'òpera. Però quan descobreix que l'Erik, és el responsable dels accidents i assassinats que es produeixen al teatre, la Christine i en Raoul decideixen marxar de París i casar-se en secret, fora de l'abast de l'Erik, el fantasma de l'òpera.
L'Erik, el fantasma de l'òpera, descobreix el seu pla i durant la interpretació de la Christine com a Marguerite a l'òpera Faust de Charles Gounod, la segresta en ple escenari i deixa caure un immens canelobre que es troba al teatre, provocant el seu incendi. Sota l'òpera, a la llar de l'Erik, té lloc l'última confrontació entre l'Erik, el fantasma de l'òpera, en Raoul i la Christine.

## Vegeu també

* The Phantom of the Opera (musical de 1986)

## Referències

* ↑ Times, Yorkshire. «Review: Le Fantôme de l’Opéra by Gaston Leroux», 04-06-2020. [Consulta: 21 novembre 2020].
# Sleepwalker

Sleepwalker és una pel·lícula sueca de terror-thriller dirigida per Johannes Pinter i estrenada l'any 2000. Es va rodar a Estocolm i es va estrenar als cinemes el 4 d'agost de 2000.

## Argument

L'exitós contractista d'obres Ulrik Hansson (Ralph Carlsson) torna a la seva vida estressant després de tornar d'unes vacances de pesca amb la seva família. Tot sembla tornar a la normalitat fins que l'Ulrik es desperta l'endemà al matí i troba la seva dona i els seus dos fills desapareguts i els seus llençols coberts de sang. Es posa en contacte amb la policia i els informa que es va desmaiar a causa de la combinació de vi i píndoles per dormir prescrites amb recepta Tement que pogués haver estat sonàmbul, l'Ulrik arreplega una càmera de vídeo per gravar les seves activitats nocturnes i esbrinar què va passar amb la seva família. Mentrestant, l'inspector Levin (Anders Palm) comença a sospitar que potser Ulrik no està dient tota la veritat.

## Repartiment

* Ralph Carlsson com a Ulrik Hansson
* Ewa Carlsson com a Monika Hansson
* Anders Palm com a inspector Levin
* Tuva Novotny com a Saga Hansson
* Donald Högberg com el Dr. cristià
* Fredrik Hammar com a col·lega de Levin
* Mats Rudal com a Fredrik
* Sylvia Rauan com a Helen

## Premis

La pel·lícula va guanyar al director Johannes Runeborg el premi New Blood al Festival du Film Policier de Cognac de 2001. També va ser nominada a Millor pel·lícula al XXXIV Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.

## Remake dels Estats Units

El setembre del 2001 es va anunciar que Intermedia had purchased the U.S. remakes rights for the film and talked with director Joel Schumacher. havia comprat els EUA. remakes els drets de la pel·lícula i es va parlar amb el director Joel Schumacher. HTanmateix, el remake finalment no es va materialitzar.

## Referències

* ↑ Sleepwalker a horrorghouls.com
* ↑ “THE CAR, THE POLICE, THE BODIES, IT WAS ALL A NIGHTMARE.” a screenwalker.word
* ↑ «Awards for Sleepwalker (2000)». IMDB.com, 11-05-2012.
* ↑ «Schumacher a 'Sleepwalker'». variety.com, 06-09-2001.
* ↑ «Intermedia gig a dream job for Gere». variety.com, 14-05-2003.

## Enllaços externs

* Sleepwalker al Svensk Filmdatabas
# Guerrer jaguar

Els guerrers jaguar eren els militars professionals de l'exèrcit asteca. Formaven l'elit dels combatents i a vegades se'ls ennoblia pels seus mèrits, i esdevenien cavallers jaguar.
Els guerrers jaguar foren utilitzats com a guerrers en campanya militars, a diferència dels guerrers àguila, utilitzats pel reconeixement de terrenys, l'espionatge i per enviar missatges. Qualsevol home podia arribar a ser guerrer jaguar, ja que en absència d'exèrcit professional, tots els nens eren entrenats per al combat i l'ascens a l'elit venia per les gestes bèl·liques.
Quan no estaven en campanya, podien funcionar com a garants de l'ordre intern de les ciutats i vivien amb privilegis afins a la noblesa.
Les armes que portaven eren Macuahuitl una mena de garrot de fusta amb obsidiana incrustada.

## Referències

* ↑ «Jaguar Warriors. Ixmiquilpan. Mexico murals». Arxivat de l'original el 2009-04-20. [Consulta: 17 octubre 2009].
# Calaguala

La calaguala (Polypodium cambricum) és una espècie de falguera de la família Polypodiaceae, originària del sud i oest d'Europa, present als Països Catalans.

## Noms comuns

Polypodium cambricum rep nombrosos noms comuns: calaguala, daurada, falguera, falguereta, herba pansera, herba pigotera, polipodi, polipodi austral, polipodi serrat, calauala, caraguala, carauala, falaguereta.

## Etimologia

L'epítet específic cambricum significa 'gal·lès', de la forma llatinitzada Cambria, el nom gal·lès del País de Gal·les.

## Característiques

Es tracta d'una falguera prostrada, terrestre, de fulles caduques que creix fins a 60 cm d'alçada, amb fulles pinnades. Els sorus són de color groc a l'hivern.

## Cultiu

El cultivar P. cambricum (grup cristatum) 'Grandiceps Fox', amb crestes de ramificació conspícues, ha guanyat el premi Award of Garden Merit de la Reial Societat d'Horticultura.

## Referències

* 1 2 «Calaguala». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Polypodium cambricum L. subsp. cambricum». [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ Harrison, Lorraine. RHS Latin for gardeners. United Kingdom: Mitchell Beazley, 2012, p. 224. ISBN 9781845337315.
* ↑ RHS A-Z encyclopedia of garden plants. United Kingdom: Dorling Kindersley, 2008, p. 1136. ISBN 1405332964.
* ↑ http://apps.rhs.org.uk/plantselector/plant?plantid=5145%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Alla mia cara mamma nel giorno del suo compleanno

Alla mia cara mamma nel giorno del suo compleanno és una pel·lícula italiana del 1974 dirigida per Luciano Salce amb Paolo Villaggio en la seva primera col·laboració.

## Argument

La pel·lícula narra les vicissituds i els problemes tardans de Fernando, de trenta-dos anys, conegut com "Didino", que viu a la gran finca familiar amb la seva mare vídua, la comtessa Mafalda, així com Anchise i Driade, el seu germà i la seva germana, ancians i des de sempre al servei de la família.
La mare té una relació excessivament possessiva amb el seu fill, provocant en "Didino" un fort complex edípic i, sobretot, una gran dificultat per establir relacions normals amb el sexe oposat. La seva situació es veu agreujada per les sentències del seu oncle Alberto, que insta el seu nebot a seguir la seva veritable naturalesa, fermament convençut que és homosexual.
La mort accidental de l'anciana mestressa Driade determina l'entrada a la finca de la nova criada Angela, una jove claudicant, de qui "Didino" s'enamora. Entre tots dos es desenvolupa una relació, però es veu obstaculitzada per la mare que no accepta donar el seu fill a una altra dona. Una nit, la Didino i l'Àngela fan l'amor davant de la seva mare, que es posa malalta. Quan Fernando finalment decideix marxar de casa per viure amb la seva estimada, la seva mare fa veure que aprova la seva voluntat i mentre l'ajuda en el seu últim bany abans de marxar, l'ofega en mil bombolles de sabó.

## Repartiment

* Paolo Villaggio: comte Fernando dit "Didino"
* Lila Kedrova: comtessa Mafalda
* Eleonora Giorgi: Angela
* Orchidea De Santis: Jolanda
* Jimmy il Fenomeno: Salvatore
* Renato Chiantoni: Anchise
* Antonino Faà di Bruno: oncle Alberto
* Vera Drudi: Driade
* Guido Cerniglia: Cesarino

## Galeria

* Paolo Villaggio (Didino)
* Eleonora Giorgi (Angela)
* Lila Kedrova (Comtessa)
* Antonino Faà (oncle Alberto)
* Orchidea De Santis (Jolanda)

## Referències

* ↑ Roberto Chiti. Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 1991, 1996. ISBN 8876059350.
* ↑ Andrea Pergolari. Verso la commedia: momenti del cinema di Steno, Salce, Festa Campanile. Firenze libri, 2002.
* ↑ Andrea Pergolari. Ha visto il montaggio analogico?. Lavieri edizioni, 2011.

## Enllaços externs

* Alla mia cara mamma nel giorno del suo compleanno a raiplai.it
# Mercedes Sabi Martínez

Mercedes Sabi Martínez (Masquefa, 1885 - Barcelona, 1963) fou una empresària catalana. Era la petita de tres germanes. La família es va traslladar a Barcelona, i en aquesta ciutat, la jove Mercedes es va casar amb Josep Basi.
A conseqüència de la Guerra Civil, es va quedar viuda amb dos fills petits. Llavors, va decidir muntar un modest taller de confecció al jardí de casa seva, al carrer Sant Salvador, en el barri de Gràcia, amb les poques màquines que va poder salvar de la fàbrica del seu marit, destruïda pocs anys abans en un bombardeig.
El primer crèdit li va concedir la Banca Rosés. Eren temps en què les dones tenien poques oportunitats laborals i havien de lluitar molt per aconseguir-ne. Fabricava mitjons i samarretes d'alta qualitat, que comercialitzava als millors establiments del nostre país, amb la raó social de Mercedes Sabi, Creaciones en géneros de punto. Van ser anys de molt esforç per les dificultats a obtenir primeres matèries, pels talls d'energia elèctrica i per altres inconvenients de l'època de la postguerra, però va aconseguir arrencar el negoci i assentar uns fonaments molt sòlids, que permetrien que l'empresa ben aviat es consolidés. Més endavant, els seus fills es van incorporar al negoci familiar. En Josep, després de tornar de la lleva del biberó, es va formar en l'àrea comercial. L'Armand ho faria en enginyeria tèxtil; va dissenyar i llimar peça a peça una màquina de tricotar, i la seva aportació de noves idees en dissenys i colorit en la confecció de peces de roba amb un alt nivell de qualitat, va permetre un notable creixement de l'empresa.
El 1962 l'empresa va aconseguir la llicència de la marca Lacoste per fabricar i distribuir a Espanya i el 1986 va llançar la marca de moda de disseny Armand Basi. Actualment l'empresa té la seu a Badalona, compta amb més de 500 persones treballant-hi i comercialitza els seus productes a botigues pròpies, franquícies, botigues multimarca i grans magatzems a Espanya i l'estranger.
Tres membres de la tercera generació, Núria, Isabel i Josep, es troben plenament integrats en la gestió de l'empresa, que va crear una mestressa de casa i artesana a partir de la pròpia capacitat emprenedora buscant sempre l'excel·lència.
Mercedes Sabi va morir a Barcelona el 5 de setembre de 1963.

## Referències

* ↑ La informació està treta de l'Institut Català de les Dones amb autorització per usar-lo sota GFDL.
* ↑ Exposició dones d'empresa. Barcelona: Institut Català de les Dones, 2008 [Consulta: 12 agost 2013].
# Matilde Franco y Aparicio

Matilde Franco y Aparicio (Madrid, 13 de febrer de 1856 - 25 de novembre de 1931) va ser una cantant i actriu de sarsuela espanyola.
Nascuda a Madrid el 13 de febrer de 1856. Es va matricular al Reial Conservatori Superior de Música de Madrid l'octubre de 1870. Deixebla de José Inzenga, va obtenir el primer premi dels concursos públics de cant del centre el 1872.
En sortir del conservatori ja tenia força renom, i ben aviat va ser contractada per diversos teatres. Va començar la carrera artística debutant amb la sarsuela Esperanza i més tard passà al Teatre Jovellanos de Madrid amb La Marsellesa. Després continuà en el mateix gènere a teatres d'arreu d'Espanya i d'Amèrica, treballant al costat de figures importants de la lírica espanyola del moment, com Almerinda Soler, Tirso de Obregón, entre d'altres, i assolint molt d'èxit i prestigi.
Al final de la seva vida es va retirar i va passar a viure amb la seva filla Matilde Soler, allunyada de la vida pública. La seva mort va tenir lloc a Madrid el 25 de novembre de 1931, als 75 anys.

## Referències

* 1 2 Saldoni Remendo, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles (en castellà). vol. 2. Madrid: Imprenta de D. Antonio Pérez Dubrull, 1880.
* 1 2 Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912, p. 224.
* ↑ «Ha muerto doña Matilde Franco». La Voz, 26-11-1931, pàg. 6.
* ↑ «Doña Matilde Franco». Ahora, 27-11-1931, pàg. 24.
# Un premi d'or

Un premi d'or (títol original: A Prize of Gold) és una pel·lícula negra britànica de 1955 en Technicolor dirigida per Mark Robson i filmada parcialment a Berlín Occidental. La pel·lícula és protagonitzada per Richard Widmark com un sergent de la policia aèria de la Força Aèria dels Estats Units que motivat per l'amor i la compassió començar una vida de crim. Està basada en la novel·la homònima de 1953 de Max Catto. Està doblada al català.

## Argument

El sergent de la Segona Guerra Mundial Joe Lawrence s'enamora d'una refugiada. Amb amb l'objectiu de reubicar uns orfes alemanys, conspira amb els seus companys per realitzar un atracament.

## Repartiment

* Richard Widmark com sergent Joe Lawrence
* Mai Zetterling com Maria
* Nigel Patrick com Brian Hammell
* George Cole com sergent Roger Morris
* Donald Wolfit com Alfie Stratton
* Joseph Tomelty com oncle Dan Watson
* Andrew Ray com Conrad
* Karel Stepanek com Dr. Zachmann
* Robert Ayres com Tex
* Eric Pohlmann com Fischer
* Olive Sloane com Mavis
* Alan Gifford com major Bracken
* Ivan Craig com major britànic
* Harry Towb com Benny

## Producció

Warwick va comprar els drets cinematogràfics de la novel·la l'abril de 1953 i va anunciar inicialment que volien Montgomery Clift com a protagonista. A R. C. Sherriff se li va assignar el guió i Mark Robson, que acabava de fer Infern sota zero per a Warwick, l'havia de dirigir. Alan Ladd, que havia fet tres pel·lícules per a Warwick, també estava negociant per interpretar el protagonista.
La pel·lícula formava part d'un nou acord de tres films que Warwick va signar amb Columbia (les altres eren The Cockleshell Heroes i Safari ). John Paxton va ser convocat per reescriure el guió de Sheriff. A principis de 1954, Richard Widmark va signar per coprotagonitzar amb Nigel Patrick.
El rodatge va començar el juliol de 1954 i es va dur a terme als Shepperton Studios a Anglaterra i a Alemanya.
El pressupost era de 209.671 £ més les tarifes per a Widmark, Allen i Broccoli.

## Recepció

Segons Kinematograph Weekly, va ser una "creadora de diners" a la taquilla britànica el 1955.

## Referències

* ↑ «Un premi d'or». esadir.cat. [Consulta: 8 abril 2024].
* ↑ Pryor, Thomas «WARWICK TO FILM 'THE PRIZE OF GOLD'.». [New York], 22-04-1953.
* ↑ «Producers Set Film Deal with Columbia». [Los Angeles], 29-12-1953.
* ↑ «Noted Britisher Stars With Widmark». , 06-04-1954.
* ↑ "These Are the Facts", Kinematograph Weekly, 31 May 1956 p 14
* ↑ Chapman, J. (2022). The Money Behind the Screen: A History of British Film Finance, 1945-1985. Edinburgh University Press p 359
* ↑ «Other Money Makers of 1955». Kinematograph Weekly. 15 December 1955: 5.
# Vicent Fibla

Vicent Fibla. Nascut a la Ràpita el 1970 i instal·lat entre Terres de l'Ebre, Tarragona i Barcelona, ha estat productor musical, cap de segell discogràfic i actualment és director d'Eufònic, el festival d'arts sonores, visuals i digital-performatives de les Terres de l'Ebre creat el 2012; i director artístic de Mèdol - Centre d'Arts Contemporànies de Tarragona des de 2021.
Entre 2014 i 2017 va estar dirigint Lo Pati - Centre d'Art Terres de l'Ebre, un dels vuit centres que formen la Xarxa d'Arts Visuals de Catalunya. Ha estat productor de música electrònica, DJ i cofundador del segell spa.RK; i ha estat membre de The Congosound, projecte de l'artista Carles Congost.

## Biografia

Ha publicat tres àlbums com a Fibla: el primer, Landscopes, en el molt respectat segell belga Sub Rosa / Quatermass; el segon, Lent, i el tercer, Liants, en el seu propi segell. Ha col·laborat amb diversos col·lectius, festivals i segells musicals nacionals i internacionals com Expanding, Benbecula, Worm Interface (Regne Unit); Couchblip!(Austràlia); Klangkrieg, Underscan, Morgen Industries, Mentalgroove (Alemanya), Disasters by Choice (Itàlia), Cosmos (Barcelona), Toi Thich Nhac, Semántica o Plataforma LTW (Madrid). Va portar a terme el projecte D-Fuse + Fibla remix Koyaanisqatsi live amb el col·lectiu britànic D-Fuse i la col·laboració de DJ2D2, estrenat al festival OneDotZero en el ICA de Londres i representat en el AV Festival de Newcastle, el Mercat de les Flors de Barcelona, Intersecciones d'Oviedo o CYNETart a Dresden. El 2009 va presentar Fibla + Arbol play Goodbye, Dragon Inn, juntament amb el músic sevillà Miguel Marín i la violinista Sara López, musicalització en directe de la pel·lícula de Tsai-Ming Liang i espectacle produït amb motiu del 10è aniversari del BAFF - Festival de Cinema Asiàtic de Barcelona. A més, és cofundador del segell spa.RK, casa d'artistes com bRUNA, Bradien, Eedl, Arbol, Wooky o .tape., entre d'altres. Fibla ha estat present en diferents festivals nacionals (com Sónar) i ha programat activitats per espais, galeries i equipaments com Niu, La Plataforma, Sant Andreu Contemporani, La Panera, ECCM o Casa Encendida, entre molts altres.
El seu interès per l'encreuament entre disciplines, el caràcter innovador i la relació amb el context el va portar a crear Eufònic el 2012 i l'ha portat a treballar i col·laborar amb equipaments, institucions i festivals, que ha donat lloc al comissariat de projectes expositius, projectes de creació en residència i cicles d'actuacions i activitats performatives. Director de l'empresa cultural Plan 9, és també director d'Eufònic Urbà (2013 - 2021, l'extensió urbana d'Eufònic al Centre d'Arts Santa Mònica de Barcelona), Etnoscòpic (2021, Museu Etnològic i de Cultures del Món, Barcelona), el cicle Sons de la Memòria a El Born CCM de Barcelona (2019-2020), Molinex (El Molino, Festival Grec, Barcelona 2022) o Montsònica (Terres de l'Ebre, 2023)

## Referències

* ↑ «Vicent Fibla». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ «Vicent Fibla». web. Institut Ramon Llull. Arxivat de l'original el 12 de març 2016. [Consulta: 21 febrer 2016].