OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luar na Lubre

Luar na lubre és un grup de música folk gallec. Luar na lubre vol dir Llum de la lluna al bosc sagrat dels celtes.
Al llarg de la seua carrera com formació musical han difós i valorat la cultura i la música gallega, duent-la a llocs recòndits del món. Un gran amic i propulsor de la música de Luar na lubre va ser Mike Oldfield, qui va quedar enamorat del mític tema "O són do ar" (El so de l'aire; compost per Bieito Romero de LNL) i de les interpretacions meravelloses de Rosa Cedrón. En 1999 Oldfield els va proposar col·laborar en la seua gira mundial (Live then & Now'99), i d'aquesta manera els va arribar la fama internacional.
Els instruments que usen són: gaita gallega (i alguna col·laboració amb Uilleann pipes), acordió diatònic, violí, flautes i whistles, violoncel, guitarra acústica, bouzouki, pandereta, bodhrán i percussions; juntament amb la veu de la cantant portuguesa Sara Louraço Vidal, que va entrar per a substituir a l'emblemàtica vocalista i violoncel·lista Rosa Cedrón, que va decidir dedicar-se a la seua carrera en solitari.
Luar na lubre ressalta la cultura gallega amb temes tradicionals de la zona, encara que no es queden fora de les influències cèltiques de països amb tradició musical similar, com Irlanda, Escòcia o la Bretanya. Aquest grup també té consciència i compromís social amb l'actualitat.
Des de 1986 l'estil i tendències del grup ha evolucionat molt, refinant el seu so d'estudi i consolidant la seua millor basa, el directe.
Durant els dies 22 i 23 de gener de 2009, i commemorant el seu 25 aniversari, el grup grava el seu primer disc en directe (Ao vivo). L'enregistrament es va realitzar en el Teatre Colón de La Corunya tenint com convidats a Luz Casal, Pedro Guerra, Diana Navarrès…

## Discografia

* Camiños da Fin da Terra (2007)
* Saudade (2005)
* Hai un paraiso (2004)
* Espiral (2002)
* XV Aniversario (2001)
* Cabo do Mundo-Disc d'or- (1999)
* Plenilunio -Disc d'or- (1997)
* Ara Solis (1993)
* Beira Atlántica (1990)
* O Son do Ar (1988)
* Ao Vivo (2009)
El penúltim disc de Luar na lubre (Saudade, 2005) presenta cançons de poemes de García Lorca en galego dedicats a Buenos Aires, poemes d'autors gallegs homenatjant als emigrants, una pandeirada dedicada al Che Guevara, etc. En aquesta edició participen Pablo Milanés, Emilio Cao, Adriana Varela i Lila Downs, entre d'altres.
Al seu últim treball, "Camiños da fin da terra", fan un recorregut per eixos camins que nos porten als confins del món, uns camins plens de llegendes, tradicions, personatges, històries que li donen un sabor especial. El seu single "Os animais", basat en una melodia tradicional irlandesa portada pels emigrants a Amèrica, ha sigut molt visitat en youtube on va arribar a ser el número 1 en diverses ocasions en diferents apartats.
Luar na Lubre va acudir a la gala dels Premios da Música, el 3 d'abril de 2008, el reconeixement al Millor Album Tradicional per "Camiños da fin da terra" i Millor Canço en Galleg amb el tema "Canto de andar".

## Enllaços externs

* Luar na Lubre - Lloc web oficial
* Videoclip del grup
# Pilar Hidalgo Iglesias

Pilar Hidalgo Iglesias (Cee, 3 de maig de 1979) és una triatleta espanyola.

## Palmarès internacional
### Acuatló

* Campionat Mundial d'Acuatló
** 2000: medalla d'or individual.

### Triatló

* Campionat Europeu de Triatló
** 2004: medalla de bronze individual.

## Referències

* ↑ Pilar Hidalgo Arxivat 2012-12-14 a Wayback Machine. en Sports-Reference.com (SR/Olympic Sports) (en anglès)
* ↑ «Lista de medallistas mundiales en acuatlón (1998-2008)».
* ↑ «Campeonato Europeo de Triatlón de 2004 - élite femenino».

## Enllaços externs

* Fitxa de Pilar Hidalgo en la Unió Internacional de Triatló (en anglès)
# Juan Pedro Zamora Suárez

Juan Pedro Zamora Suárez (Las Valeras, Conca, 6 d'abril, 1944) és un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Valencianes en la II, III i IV legislatures.

## Biografia

Llicenciat en dret, entre 1966 i 1970 fou dirigent del Sindicat Democràtic d'Estudiants de la Universitat de València. Entre 1965 i 1966 fou militant del Partit Socialista Valencià, però des del 1966 milità en el PCE, arribant a ser secretari general del Partit Comunista del País Valencià entre 1985 i 1992.
Zamora va encapçalar les llistes del PCPV a les primeres eleccions municipals de València de l'etapa democràtica l'any 1979 obtenint 6 escons a l'hemicicle municipal i accedint com a tinent d'alcaldia als governs liderats pels socialistes Ferran Martínez Castellano primer i Ricard Pérez Casado després. Va repetir al capdavant de la llista comunista a les eleccions de 1983 però nomes va obtindre 2 escons i el PSOE la majoria absoluta que va permetre a Pérez Casado governar sense el suport del PCPV.
Amb la creació de la federació política d'Esquerra Unida del País Valencià (EUPV), Pedro Zamora resulta elegit diputat a les Corts Valencianes a les eleccions de 1987 en que la formació compartia candidatura amb Unitat del Poble Valencià sota la coalició EU-UPV. Va repetir a les Corts a les següents eleccions de 1991 i 1995, sense UPV. En aquesta darrera legislatura va abandonar el grup parlamentari d'EUPV per passar al grup mixt junt amb Albert Taverner i Francesc Colomer arran de l'escissió del corrent a la qual formaven part, Nova Esquerra, que optava per posicions moderades i l'acostament al Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE).
Durant el seu temps a les Corts Valencianes fou vocal, entre d'altres, de la Comissió especial per a l'estudi dels programes de cooperació i solidaritat amb el tercer món i de la Comissió d'investigació per a investigar les responsabilitats en els casos d'hepatitis C i la propagació d'aquesta malaltia.
Des que deixà el seu escó l'any 1999 ha estat membre de la direcció de la Universitat Politècnica de València en representació de la Direcció Delegada de Polítiques de treball.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.583. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., IV Legislatura
* ↑ Fitxa
# Jujuies

Jujuies és un poble indígena sedentari, que donaren el seu nom a la província de Jujuy a l'Argentina, una de les que estan habitades des de fa més anys. Possiblement va ser una denominació genèrica donada pels hispans per a senyalar les tribus que amagaven els seus habitatges cap on actualment nomenam Cuyaya, La Almona i Juan Galán.
Cap al sud, i seguint les aigües del riu Grande, vivien les tribus dels palpalás. Compartien aquesta zona junt amb els omaguaca i els ocloyas. L'ètnia dels jujuies estava conformada, entre d'altres, per tribus com els chirimanos, els pelicochos, els palomos i els churumatas.

## Referències

* ↑ Levillier, Roberto. Historia argentina (en castellà). Plaza & Janés, 1968.
* ↑ Censo nacional de población y vivienda, 1980: Provincia de Jujuy (en castellà). República Argentina, Ministerio de Economía, Hacienda y Finanzas, Subsecretaría de Programación Económica, Instituto Nacional de Estadística y Censos, Comité Ejecutivo Nacional del Censo 1980, 1981.
# Anastàsia (pel·lícula de 1956)

Anastàsia (original: Anastasia) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Anatole Litvak, estrenada el 1956 i doblada al català.

## Argument

París 1928. Russos blancs exiliats, el general Bounine i els seus còmplices Chernov i Petrovin projecten recuperar per tots els mitjans la fortuna del tsar Nicolau II, bloquejada fora de Rússia després de l'execució del sobirà i de la seva família pels bolxevics, deu anys abans. Circulen rumors que la més jove de les seves filles, la Gran duquessa Anastàsia, s'hauria salvat i viuria sota una falsa identitat, decideixen trobar una noia que s'assembli per tal de fer-se passar per ella. El dia de la Pasqua russa, impedeixen a una desconeguda suïcidar-se saltant d'una andana del Sena. Amnèsica i vagament semblant a les descripcions fetes d'Anastàsia, la jove anomenada Anna Koreff vacil·la, després es deixa persuadir per Bounine. S'estudia el seu paper d'hereva amb zel, després és presentada als membres de la Dinastia Romànov, exiliats a Dinamarca

## Comentari

La pel·lícula s'inspira lliurement en fets reals. Descriu en part la història d'Anna Anderson, una jove descoberta a Berlín quan anava a suïcidar-se, i és internada en un asil. Aquí va pretendre ser la Gran duquessa Anastàsia. Va seguir una molt llarga polèmica: és o no és la gran duquessa?

## Repartiment

* Anna Koreff/Gran duquessa Anastàsia Nikolaevna: Ingrid Bergman
* General Sergueï Pavlovitch Bounine: Yul Brynner
* Emperadriu vídua Maria Fedorovna: Helen Hayes
* Boris Adreivitch Chernov: Akim Tamiroff
* Baronessa Elena von Livenbaum: Martita Hunt
* Chamberlain: Felix Aylmer
* Piotr Ivanovitch Petrovin: Sacha Pitoëff
* Príncep Paul von Haraldberg: Ivan Desny
* Irina ‘Nini’ Lissemskaia: Natalie Schafer
* Stépan: Grégoire Gromoff
* Mikhaïl Vlados: Karel Stepanek
* Marusia: Ina de la Haye
* Maxime: Katherine Kath

## Premis

* Ingrid Bergman es va emportar l'Oscar a la millor actriu 1957. Alfred Newman va ser nominat en la categoria Oscar a la millor banda sonora, però la recompensa va anar a Victor Young per a La volta al món en vuitanta dies.

## Referències

* 1 2 «Anastàsia». ésAdir. [Consulta: 20 desembre 2023].
# Lucio Gutiérrez

Lucio Edwin Gutiérrez Borbúa (Quito, Equador, 23 de maig de 1957) és un militar i polític equatorià, president de l'Equador (15 de març de 2003 – 20 d'abril de 2005).
Enginyer civil de professió i llicenciat en administració, va estudiar a l'Escola superior Militar Eloy Alfaro de Quito, l'Institut Nacional de Guerra de les Forces Armades de l'Equador i a l'InterAmerican Defense College a Washington (Estats Units), entre d'altres. Té la graduació de coronel.
El 21 de gener, 2000, Lucio Gutiérrez va participar en el cop d'estat que enderrocà el president electe Jamil Mahuad. Al costat d'Antonio Vargas, president de la CONAIE (Confederació de Nacionalitats Indígenes de l'Equador), i Carlos Solórzano, un membre retirat de la Cort Suprema de Justícia, van formar una junta, o triumvirat, que no va ser acceptat internacionalment. L'ordre constitucional va ser establert per les Forces Armades, i el vicepresident Gustavo Noboa va ser instituït com a president. Com a conseqüència del cop, Lucio Gutiérrez, al costat de diversos oficials, va ser empresonat per sis mesos, i va ser donat de baixa de l'exèrcit.
Després de sortir de presó, Gutiérrez va iniciar la seva campanya electoral amb un missatge populista, i va passar a la segona volta electoral amb el suport de la CONAIE i partits d'esquerra. Gràcies a aquest suport guanyà les eleccions contra Álvaro Noboa.
Des del començament del seu mandat, va tenir poc suport en el Congrés, i diverses vegades va haver de mantenir aliances amb diferents partits polítics. El 9 de desembre del 2004, després de la possibilitat de ser jutjat políticament i destituït, es va aliar amb el partit de l'expresident Abdalá Bucaram (Partido Roldosista Ecuatoriano - PRE), el partit del plataner Álvaro Noboa (PRIAM) i el Movimiento Popular Democrático (MPD), per, inconstitucionalment, substituir la Cort Suprema de Justícia, reorganitzar el Tribunal Suprem Electoral i el Tribunal Constitucional.
Aquestes mesures van ser rebutjades pel país, especialment les que van anul·lar els judicis en contra de l'expresident Abdalá Bucaram, Gustavo Noboa i el vicepresident Alberto Dahik. Bucaram, Noboa i Dahik van tornar de l'exili, fet que inicià les protestes i mobilitzacions que acabarien amb el seu mandat. El 20 d'abril de 2005, a conseqüència de l'anomenada rebelión de los forajidos a Quito, Gutiérrez va ser destituït pel Congrés per abandonament del càrrec i va ser reemplaçat pel vicepresident Alfredo Palacio. Addicionalment, es va posar una ordre de presó per a Gutierrez, el Ministre de Benestar Social, Bolívar Gonzáles, i Abdalá Bucaram. Gutiérrez, s'amagà durant 4 dies a l'ambaixada del Brasil i marxà el 24 d'abril de 2005, des de l'aeroport de Latacunga cap al Brasil, país que li va atorgar l'asil polític. Després de residir a diversos països (Brasil, Perú, Colòmbia) i fer pressió per al seu retorn, finalment va tornar a l'Equador l'octubre de 2005, fou empresonat i el febrer de 2006 se li concedí la llibertat.

## Referències

* ↑ Ortiz de Zárate, Roberto. «Lucio Gutiérrez Borbúa». CIDOB. [Consulta: 4 abril 2017].
# As You Desire Me

As You Desire Me és una pel·lícula estatunidenca de George Fitzmaurice, basada en l'obra de Luigi Pirandello, estrenada el 1932 i l'única en la qual Greta Garbo és rossa.

## Argument

Zara és una dona que sofreix amnèsia des de fa anys i es retroba amb el seu marit Bruno sense saber la relació que els uneix. A poc a poc ella torna a enamorar-se d'ell.

## Repartiment

* Greta Garbo: Zara àlies Maria
* Melvyn Douglas: Comte Bruno Varelli
* Erich von Stroheim: Carl Salter
* Owen Moore: Tony Boffie
* Hedda Hopper: Ines Montari
* Rafaela Ottiano: Lena
* Warburton Gamble: Baró
* Albert Conti: Capità
* William Ricciardi: Pietro
* Roland Varno: Albert

## Rebuda

Adaptació de l'obra teatral de Luigi Pirandello, que es converteix en un simple pretext per a un festival Greta Garbo, perfectament secundada per un excel·lent repartiment. El guió està construït amb moderada habilitat, però la realització és un punt vulgar, i el conjunt resulta excessivament vetust, sent un d'aquests films amb valor gairebé arqueològic.
El retrat de Greta Garbo en la versió cinematogràfica de l'obra de Pirandello, As You Desire Me, és el seu comiat de la pantalla americana, i la intèrpret sueca té la satisfacció de marxar dels estudis Metro-Goldwyn-Mayer en una resplendor de glòria.

## Referències

* ↑ «Crítica» (en castellà). Fotogramas. [Consulta: 31 desembre 2011].
* ↑ «As You Desire Me, Miss Garbo's Last Film.» (en anglès). New York Time, 03-06-1932. [Consulta: 31 desembre 2011].
# Lucy Kelston

Lucy Kelston (Brooklyn, Nova York, EUA, 1922) és una soprano operística estatunidenca, principalment activa en Itàlia durant la dècada del 1950.
Nascuda en la ciutat de Nova York, va estudiar inicialment piano, de petita, i més tard cant en la New York College of Music amb Giuseppe de Luca i Samuel Margolis i va fer el seu debut escènic professional en 1947, com Madama Butterfly en l'òpera homònima de Giacomo Puccini, amb la Charles Wagner Opera Company.
Arturo Toscanini, director italià que va dirigir òpera arreu del món, la va ajudar a entrar en la Concurs Vocal d'Amèrica, i la seva participació en aquest concurs li va obrir les portes a estudiar a Milà, amb Gina Cigna, i a fer el seu debut a La Scala de Milà, fent el paper de Leonora en La forza del destino de Giuseppe Verdi en 1949, amb el tenor Mario Filippeschi com Don Álvaro. Va tenir un gran èxit en aquell debut, sent cridada cinc vegades a rebre els aplaudiments del públic. El mateix any va cantar Lady Macbeth, de Verdi, en la ràdio italiana (RAI) i en 1951, durant la celebració del cinquantenari de la mort de Verdi, va cantar de nou en la RAI el paper protagonista de Luisa Miller, amb el mític tenor Giacomo Lauri-Volpi. Va cantar àmpliament en Itàlia, sobretot a la Maggio Musicale Fiorentino en 1955, on va cantar Norma de Vincenzo Bellini, alternant amb Anita Cerquetti.
Va fer col·laboracions amb la Royal Opera House de Londres, el Liceu de Barcelona, el Teatre Nacional de Sao Cãrlos de Lisboa i el Teatro Colón de Buenos Aires, entre d'altres. També va ser molt activa en concerts i recitals, presentant-se en llocs com ara Nova York, Amsterdam, Viena i Budapest. No va cantar mai al Metropolitan Opera de Nova York.
En el Gran Teatre del Liceu va participar en una única obra, Simon Boccanegra de Verdi, en desembre de 1970, en el paper de Maria Boccanegra juntament amb el baríton estatunidenc Cornell MacNeil, en el paper protagonista. En el programa de concert va aparèixer amb el nom de Lucia Kelston, atès que havia italianitzat el nom.
Es va casar amb el director d'orquestra italià Franco Ferraris (nascut en 1919), per la qual cosa va ser coneguda també com a Lucia Ferraris Kelston.

## Enregistraments

Se la pot escoltar en el de l'esmentada emissió radiofònica de Luisa Miller, editada inicialment en format LP pel segell Cetra-Everest i més tard reeditada en CD. Aquest enregistrament va ser el primer que mai es va fer d'aquesta òpera. Els intèrprets va ser: Lucy Kelston, Giacomo Lauri-Volpi, Scipio Colombo, Miti Truccato Pace, Giacomo Vaghi, Duilio Baronti, l'Orquestra i Cors de la RAI, tots ells sota la direcció de Mario Rossi.

## Referències

* ↑ «Lucy Kelston To Sing Here Tuesday Night». Asheville Citizen-Times, 11-01-1948, pàg. 7.
* ↑ «Lucy Kelston 'Arrives'; Sings Opera Title Role». The Brooklyn Daily Eagle, 28-09-1947, pàg. 9.
* 1 2 United Press «Boro Soprano Wins Praise in La Scala Role». The Brooklyn Daily Eagle, 20-04-1949, pàg. 1.
* ↑ «Simon Boccanegra» (PDF). Gran Teatre del Liceu, 01-11-1970. [Consulta: 10 novembre 2017].

## Fonts

* Operissimo.com
# Plàtan

«Plàtan» té aquests significats:
* Plàtan, qualsevol espècie arbòria del gènere Platanus, únic gènere de la família de les platanàcies (Platanaceae)
* Plàtan o Platanus x hispanica
* Plàtan (fruita), fruita, sinònim de banana
* Fals plàtan (Acer pseudoplatanus), arbre de la família de les aceràcies
Viccionari
# Cala Domingos

Cala Domingos és una cala que es troba a Manacor, comarca del Llevant (Mallorca), i que conjuntament amb cala Magraner forma l'espai conegut com a Cales de Mallorca.
Són dues platges que comparteixen bocana però són separades per un sortint rocós anomenat turó Gros. La platja major, Es Domingo Gran fa 90 metres de longitud, mentre que la menuda, Es Domingo Petit (també anomenada cala Tropicana) en fa 60, i hi destaca per la seva fondària, que li permet l'ancoratge d'embarcacions. Es localitzen en una zona urbanitzada anomenada es Domingos, al nord de la Cala Murada. Compta amb la distinció de Bandera Blava i tota mena de serveis.

## Torrent dels Domingos Gran

La platja dels Domingos Gran, està formada per la desembocadura del torrent homònim (també anomenat torrent de sa Mola). És un corrent d'aigua intermitent format per una petita conca (5,6 km²) delimitada per la mola del Fangar i el Picot. El seu llit principal té escassos quilòmetres de longitud i forma una vall en forma de V al seu curs més baix.

## Referències

* 1 2 Jordi Carol; Carmen Muñoz. El litoral de Mallorca (en castellà). 1a.. Barcelona: GeoPlaneta, 2001. ISBN 84-08-03939-3.
* ↑ «Cala Domingos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Miquel Grimalt; Antoni Rodríguez-Perea, Amadeu Corbi, Antoni Marcus, Paula Menorca «Cabals màxims al Llevant i Migjorn de Mallorca durant les Revingudes del setembre de 1989». Treballs de Geografia, 42, 1989, pàg. 7-18.
* 1 2 «Estudio hidrológico hidràulico y delimitación de zonas inundables que afectan a los núcleos urbanos del término municipal de Manacor», 2009. Arxivat de l'original el 2019-09-01. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ Cabrer Rosselló, Xavier. Reflexes de les dinàmiques capitalistes globals a l'illa de Mallorca. Canvis en ocupació i usos del sòl: el cas des Fangar (TFG), 2016.
# Tarama

La Tarama (turc), taramosalata (grec: ταραμοσαλάτα, turc: tarama) o salată de icre (amanida de caviar en romanès) és un plat típic de la gastronomia grega, turca i romanesa, que forma part dels mezes.
Tarama és fresa de peix en salaó i curades de carpa, encara que existeixen varietats d'altres espècies, especialment de bacallà. La fresa de peix es barreja amb suc de llimona, ceba, all, olives i de vegades rostes.
Sol menjar-se untada en una llesca de pa o verdures com tomàquet, cogombre i olives, i és un pla típic de les festes religioses en què no es pot menjar carn, com ara Dilluns Net.

## Vegeu també

* Balık ezmesi

## Referències

* ↑ «Romanian Fish Roe Dip-salata de icre». [Consulta: 2 gener 2016].
# Sadurní Ximénez Enrich

Sadurní Ximénez i Enrich (Maó, 10 de març de 1853 - París, 25 de març de 1933), fou un escriptor i periodista que cobrí alguns dels conflictes bèl·lics més importants de la segona meitat del segle xix.
Fill de família benestant, des de ben jove destacà en el món del periodisme. El 1876 el trobem escrivint cròniques sobre les guerres carlines per a diferents publicacions menorquines i ja a l'any següent exercia com a corresponsal del setmanari madrileny La Academia relatant la Guerra russo-turca (1877–1878).
A finals de segle, el trobem establert a Mogilev (Imperi rus) després d'haver-se casat amb una dama de la noblesa russa. El fet que el seu sogre fos general tsarista, li obrí les portes dels cercles de poder imperial i a causa d'això, sembla que feu expedicions d'espionatge contra els britànics a les fronteres de l'Índia. Igualment, continuà exercint el periodisme cobrint conflictes com la guerra italo-abissínia (1896) o la revolta dels Joves Turcs dins l'Imperi Otomà el 1908.
El 1920 hagué de fugir de Rússia a causa de la Revolució russa i de l'arribada al poder dels bolxevics. Cal dir que Sadurní Ximénez sempre es caracteritzà per un tarannà conservador i reaccionari que casava molt poc amb la mentalitat de les noves autoritats comunistes. Establert a Barcelona amb la seva esposa i els seus dos fills, els abandonà per a portar una vida erràtica pronunciant conferències i consultant biblioteques per tot Europa fins que morí a París, atropellat per una motocicleta, el 1933.
Intel·lectual de certa categoria tot i que poc conegut, Ximénez fou el primer traductor de Txékhov (de qui era amic personal) al castellà. Josep Pla feu un retrat exhaustiu d'aquest personatge en el primer volum de la seva obra Homenots.

## Obres

* L'Asie mineure en ruines. Librairie Plon, Paris, 1925

## Referències

* ↑ «Sadurní Ximénez i Enrich | enciclopedia.cat». [Consulta: 1r abril 2023].

## Bibliografia

* Josep Pla Homenots. Primera sèrie, O. C. vol. XI, Edicions Destino, 1969.
* Domènec Pastor Petit Els espies catalans. Edicions Proa, 2006.
# Astroland

Astroland era un parc d'atraccions situat a Coney Island (Nova York), als Estats Units i obert des de 1962. Una llegenda local pretén que seria a l'Astroland que el restaurador Charles Feltman hauria inventat el hot-dog el 1874.

## Història

El 1955, Dewey Albert i els seus amics Nathan Handwerker, Herman Rapps, Sidney Robbins i Paul Yampo van formar una corporació anomenada Coney Island Enterprises. El 1957, Rapps i Alpert van anunciar el seu desig de construir Wonderland. Després d'un seguit d'adquisicions, conjuntament van bastir el que coneixem avui amb el nom d'Astroland.
El 12 de juliol de 1975, el parc és en part destruït per les flames.
El 28 de novembre de 2006, el parc és venut per la família Albert per 30 milions de dòlars a un promotor immobiliari, Thor Equities. El parc experimenta aleshores un pla de redesenvolupament.
El contracte de lloguer de l'Astroland, malgrat aspres negociacions, s'acaba i Astroland va tancar el 7 de setembre de 2008. Els projectes de desenvolupament de la zona són encara insegurs: s'evoca un parc d'atraccions més modern, amb hotels i galeries comercials.

## Les atraccions
### Les muntanyes russes

| Nom de l'atracció | Tipus | Constructor | Any d'obertura | Foto |
| Big Apple | Muntanya russa de metall junior | Pinfari | 1981 |
| Cyclone | Muntanya russa de fusta | Harry C. Baker | 1927 | |

### Altres atraccions

* Astrotower - Tore d'observació d'Intamin AG
* Big Apple Coaster
* Break Dance - Breakdance de Huss Rides
* Bumper Cars - Autos de xoc
* Carousel - Carrousel
* Circuit 2000
* Convoy
* Dante's Inferno - Tren fantasma d'Anton Schwarzkopf
* Dune Buggy Jump
* Fire Engines
* Frog Hopper de Zamperla
* Mini Trucks
* Motorcycle Jump
* Pirate Jet
* Popeye Boats
* Power Surge de Zamperla (2001)
* Scrambler - Twist d'Eli Bridge
* Super Swing
* Tea Cups - Tasses de Zamperla (2004)
* Tilt-A-Whirl - Tilt-A-Whirl de Sellner Manufacturing
* Top Spin - Top Spin de Huss Rides (2004)
* Water Flume - Muntanya russa d'aigua

## Referències

* ↑ Coney Island's Astroland Amusement Park sold to developer - USATODAY.com
* ↑ Coney-Astroland
* ↑ The New york times : Astroland Closes, This Time, It Appears, for Good

## Enllaços externs

* (anglès) Web oficial d'Astroland
* (anglès) Fotos d'Astroland a flick.com
* (anglès) Astroland a Citimaps.com Arxivat 2006-12-22 a Wayback Machine.