OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Revistes Catalanes amb Accés Obert

Revistes Catalanes amb Accés Obert (RACO) és un repositori cooperatiu des del que es poden consultar, en accés obert, els articles a text complet de revistes científiques, culturals i erudites catalanes. RACO és un projecte de la Biblioteca de Catalunya i el Consorci de Serveis Universitaris de Catalunya (CSUC), i compta amb el suport de la Generalitat de Catalunya.
RACO té com a objectiu augmentar la visibilitat i consulta de les revistes catalanes, promovent l'edició electrònica, facilitant la consulta conjunta i proporcionant eines per a la seva preservació.
Inclou revistes científiques, culturals i erudites que compleixen certs requisits de qualitat i temàtica, i que són editades per institucions catalanes o publicades en català. Les revistes poden oferir els seus articles a text complet de manera gratuïta, amb accés a través de diversos repositoris, i RACO contribueix a millorar la qualitat d'aquestes revistes mitjançant criteris establerts per la Universitat de Barcelona.
El repositori utilitza el programa Open Journal Systems per facilitar la gestió i publicació de revistes científiques, permetent cercar articles, consultar estadístiques, exportar citacions i subscriure's a alertes per nous números.

## Referències

* ↑ «El DURSI impulsa amb 110 mil euros el projecte Revistes Catalanes amb Accés Obert» (nota de premsa). Generalitat de Catalunya, 10-03-2005. Arxivat de l'original el 2016-04-22. [Consulta: abril 2016].
* ↑ Térmens i Graells, Miquel «Distribució de revistes científiques en format digital». CBUC, 2001.
* ↑ Anglada i de Ferrer, Lluís M.; Reoyo Tudó, Sandra «How collaboration could contribute to make Catalan journals visible on the Internet?». CBUC, 2009.
* ↑ «Open Archives Initiative».
* ↑ Pons, Amadeu «RACO: cas d'èxit per presumir i per aprofitar». Blok de BiD, 2015.
* ↑ «Llistat d'institucions participants a RACO». Consorci de Serveis Universitaris de Catalunya (CSUC), 2016-. [Consulta: 20 abril 2020].
* ↑ «Public Knowledge Project», 14-06-2016.

## Bibliografia

* Anglada i de Ferrer, Lluís M.; Reoyo Tudó, Sandra. «How collaboration could contribute to make Catalan journals visible on the Internet?». Text d'una conferència presentada a: LIBER 38th Annual General Conference. Toulouse (França), del 30 de juny al 3 de juliol de 2009.

## Enllaços externs

* Revistes Catalanes amb Accés Obert - Lloc web oficial
* «CSUC (Consorci de Serveis Universitaris de Catalunya». Arxivat de l'original el 2016-06-13. [Consulta: 16 gener 2016].
# Fernanda Valadez

Fernanda Valadez (Guanajuato, 1981) és una directora i guionista mexicana.

## Carrera

Es va diplomar al Centro de Capacitación Cinematográfica.
El 2014 va fundar, juntament amb altres cineastes, la companyia EnAguas Cine, on es va produir el llargmetratge Los días más oscuros de nosotras d'Astrid Rondero. Aquest projecte va rebre fons i suports del FONCA i IMCINE, entre d'altres.
Col·labora també amb Chulada Films, qui produeix el documental Ráfagas Serranas de Dalia Reyes.
La seva opera prima com a directora Sin señas particulares va obtenir la beca Jóvenes Creadores del FONCA i va ser financiat per FOPROCINE.

## Filmografia

* 2020. Sin señas particulares. Premi del públic i Millor guió en la World Dramatic Competition al Festival de Sundance. Premio Horizontes Latinos i Premi Cooperació Espanyola en el Festival de Cinema de Sant Sebastià. Nominada i guanyadora al Premi Ariel de 2021 a la millor direcció.
* 2015. 400 maletas, va ser seleccionat a l' Editing Studio del Berlinale Talents 2013, a més de ser nominat a l'Ariel com a millor curtmetratge de ficció 2015 i la nominació al Oscar estudiantil en la categoria estrangera.
* 2011. De este mundo. Premi al millor curtmetratge al Festival de Cinema de Guanajuato i el Premi de la Cámara Nacional de la Industria Cinematográfica.

## Referències

* ↑ «Aristegui Noticias» (en castellà). Aristegui Noticias. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «Directorio de realizadores mexicanos FICM | Valadez; Fernanda». Arxivat de l'original el 2021-09-30. [Consulta: 30 setembre 2021].
* ↑ «Sin señas particulares». www.festivalcinepormujeres.com. [Consulta: 30 setembre 2021].
* ↑ «‘Sin señas particulares', de la mexicana Fernanda Valadez, se lleva el Horizontes Latinos» (en castellà). Programa Ibermedia, 28-09-2020. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ México, Adolfo López | El Sol de. «Sin señas particulares, película de Fernanda Valadez se estrena en Morelia» (en anglès). El Sol de México. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ C.V, DEMOS, Desarrollo de Medios, S. A. de. «La Jornada: Sin señas particulares, la más nominada para los premios Ariel 2021» (en espanyol de Mèxic). www.jornada.com.mx, 20-08-2021. [Consulta: 30 setembre 2021].
* ↑ «Premios Ariel 2021: ellos son los ganadores» (en espanyol de Mèxic). Indice Político | Noticias México, Opinión, Internacional, 27-09-2021. [Consulta: 30 setembre 2021].
* ↑ AP. «México va al Oscar Estudiantil con el corto "400 maletas"». El Economista. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «400 maletas, corto mexicano que compite por el Oscar estudiantil» (en anglès americà). elmineral.com.mx. [Consulta: 30 octubre 2020].
* ↑ «La búsqueda: Trailer de Sin señas particulares» (en castellà). Cine maldito, 26-05-2020. [Consulta: 30 octubre 2020].
# Blue eyed soul

Blue eyed soul (o white soul) és un terme genèric utilitzat per a referir-se a la música soul interpretada per blancs. D'altra banda, tampoc es tracta d'un estil concret de música, ja que s'ha aplicat este terme per a referir-se a distints grups d'artistes i grups des de la dècada de 1960:
* Cantants blancs del R&B "mainstream" com Teena Marie, Christina Aguilera, Jonathan Buck, Michael McDonald, Hall & Oates, Mariah Carei, George Michael, Amy Winehouse, Duffy i Joss Stone.
* A finals de la dècada de 1980 la premsa britànica va començar a utilitzar-ho també per a referir-se a una generació d'artistes britànics (entre els que estaven Alison Moyet, Simply Red, Human League, Rick Astley, Spandau Ballet i Culture Club) que unien elements dels estils clàssics Motown i Stax del Soul.
No obstant això, el "white soul", com se li anomenava als ´60 i principis dels ´70, s'aplicava a cantants blancs l'estil dels quals estava molt influenciat pel R&B de l'època. S'aplicava a artistes com Eric Burdon, Dusty Springfield i Van Morrison al principi, per a evolucionar més tard a través d'altres com The Box Tops, Robert Palmer o Joe Cocker. En alguns casos (destacant The Flaming Ember i The Young Rascals) els artistes passaven per membres de raça negra en la ràdio (moltes vegades de forma deliberada per a no perdre a l'audiència de raça negra que rebutjava, sovint, aquests artistes).
En menor grau aquesta etiqueta se li pot aplicar a altres gèneres musicals derivats del verdader soul (com el dirty pop, l'urban o el hip-hop soul) així com a artistes inspirats pel soul i les composicions del qual entren i eixen del gènere, com Justin Timberlake, Kelly Clarkson i JoJo, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Jahn, Mike. Rock: From Elvis Presley to the Rolling Stones. Quadrangle, 1973, p. 173.
* ↑ «Blue-Eyed Soul». Allmusic.com. [Consulta: 16 novembre 2014].
* ↑ «Blue-Eyed Soul Artists Herald Musical Integration on Airways». Billboard, 22-10-1966, pàg. 26, 38.
* ↑ Hughes, Zondra «'Are Whites Stealing Rhythm & Blues? – conflicting opinions about the 'blue-eyed' influence in rhythm and blues music». Ebony Magazine [Consulta: 14 juliol 2008].

## Enllaços externs

* Blue-eyed soul definició i exemples a Allmusic.com
* Blue eyed soul... secció a Soulwalking.co.uk
* The Birth of Blue-eyed Soul al web deThe Righteous Brothers
# Peter Winnen

Peter Winnen (Ysselsteyn, Venray, 5 de setembre de 1957) va ser un ciclista neerlandès, que fou professional entre 1980 i 1991.
Winnen era un bon escalador, com demostren els seus triomfs més importants. Al Tour de França guanyà tres etapes, totes d'alta muntanya, entre elles dues etapes amb final a l'Aup d'Uès, el 1981 i el 1983. En aquesta mateixa cursa finalitzà tres vegades entre els cinc primers: 3r el 1983, 4t el 1982 i 5è el 1981.
Una vegada retirat del ciclisme professional estudià història de l'art i es convertí en periodista esportiu, a més de publicar diversos llibres, entre ells una autobiografia titulada Van Santander naar Santander, traduïda al castellà com Oficina de correos de L'Alpe d'Huez, el 2005.
El 30 de desembre de 1999 al programa Reporter de l'emissora neerlandesa KRO, va admetre, junt a Steven Rooks i Maarten Ducrot haver-se dopat durant la seva carrera. Winnen va dir que durant el Tour de França de 1986 es trobava malament i va decidir emprar testosterona en lloc d'abandonar. També va emprar amfetamines i corticoides.

## Palmarès

* 1979
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Província de Lieja
* 1981
** Vencedor d'una etapa del Tour de França i 1r de la Classificació dels joves
* 1982
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 1983
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1987
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1990
** Campió dels Països Baixos en ruta

### Resultats al Tour de França

* 1981. 5è de la classificació general. Vencedor d'una etapa. 1r de la Classificació dels joves
* 1982. 4t de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1983. 3r de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1984. 26è de la classificació general
* 1985. 15è de la classificació general
* 1986. Abandona (21a etapa)
* 1988. 9è de la classificació general
* 1990. Abandona (11a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1987. 8è de la classificació general
* 1988. 8è de la classificació general
* 1989. 29è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1986. 15è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Oud-renners verbreken zwijgplicht over doping» (en neerlandès). De Volkskrant, 31-12-1999. «Ex-ciclistes rompen el silenci sobre el dopatge»
* ↑ «Dutch stars come clean» (en anglès). Cycling News, 01-01-2000. [Consulta: 17 gener 2019].

## Enllaços externs

* Fitxa de Peter Winnen a sitiodeciclismo.net
* Peter Winnen a ProCyclingStats
# 584

El 584 (DLXXXIV) fou un any de traspàs començat en dissabte del calendari julià. L'ús del nom «584» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments

* Els visigots conquereixen les terres dels sueus a Espanya

## Necrològiques

* Sant Deiniol, sant gal·les que visqué al segle vi. El seu nom, equivalent a Daniel, adopta la forma Denoual en bretó.
# Cavallera (Onda)

Cavallera va ser una aldea del terme d'Onda, en l'actualitat desapareguda. Tot i no saber la seua ubicació exacta, sembla que estava situada a prop de Tales i d'Artesa, ja que la documentació medieval sol citar-les juntes totes tres. Hui dia existeix una partida al terme de Tales anomenada Cavallera, la qual es podria correspondre amb la ubicació d'aquest llogaret despoblat.

## Referències

* FRESQUET, Belén (2014). Aproximación a los caminos de Onda durante el siglo XIII: comunicación y relación entre una población y su área de influencia. Revista del CEHGR, 26, p. 361-408.
# Ptilinop de Raiatea

El ptilinop de Raiatea (Ptilinopus purpuratus chrysogaster) és una subespècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae).
És endèmica de les Illes de la Societat a la Polinèsia Francesa. Tot i que va ser nomenat per primera vegada el 1853, va ser descoberta 30 anys abans, per René Primevère Lesson (1794–1849), mentre actuava com a naturalista a bord de La Coquille. Antigament es considerava una subespècie del ptilinop de Tahití, però la UIO va definir-la com a espècie diferent el 2021. El seu hàbitat natural són els boscos de terra baixa humida subtropical o tropical.

## Distribució

És endèmica de les illes de la Polinèsia Francesa Huahine, Raiatea, Tahaa, Bora Bora i, almenys en el passat, Maupiti. Hi ha una població estimada d'entre 1000 i 2500 ocells individuals madurs. Es desconeixen millors estimacions de població després del 2001.

## Amenaces

Hi ha una disminució de la població en curs a causa de la destrucció de l'hàbitat; la introducció de plantes al·lòctones, la depredació d'espècies invasores com l'arpella dels pantàs (Circus approximans) i els gats salvatges, les rates polinesies (Rattus exulans), les rates negres (R. rattus) tenen un impacte negatiu en la qualitat de l'hàbitat de l'espècie.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 114. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ Lee, Michael; Cibois, Alice Bulletin of the British Ornithologists' Club, 139, 3, 20-09-2019, pàg. 260–265. DOI: 10.25226/bboc.v139i3.2019.a7 [Consulta: free].
* ↑ «Species Updates – IOC World Bird List» (en anglès americà). [Consulta: 18 juny 2021].
* 1 2 BirdLife International (2016). "Ptilinopus purpuratus". IUCN Red List of Threatened Species. 2016: e.T60759996A95162340. doi:10.2305/IUCN.UK.2016-3.RLTS.T60759996A95162340.en. Retrieved 12 November 2021.
# Salvi Huix i Miralpeix

Salvi Huix i Miralpeix, CO (Santa Margarida de Vallors, municipi de Sant Hilari Sacalm, la Selva, 22 de desembre de 1877 – Lleida, 5 d'agost de 1936) va ser un eclesiàstic i bisbe català. Mort durant la Guerra Civil, ha estat proclamat màrtir i beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Va néixer a la casa pairal dels Huix, ja documentada el segle XI. A 12 anys ingressà al seminari de Vic, i el 19 de setembre de 1903 hi fou ordenat sacerdot pel bisbe Josep Torras i Bages. Exercí com a vicari de les parròquies del Coll i de Sant Vicenç de Castellet.
El 1907 ingressà a la Congregació de l'Oratori de Sant Felip Neri i poc després fou nomenat professor d'Ascètica i Mística al seminari de la seva ciutat. Dirigí la Congregació Mariana del bisbat de Vic i el 1921 endegà l'Assemblea de Congregacions Marianes de Catalunya, a Barcelona. El 1923 va organitzar les festes de la coronació canònica de la Mare de Déu de la Gleva, que presidí el futur cardenal Federico Tedeschini, aleshores nunci de la Santa Seu a Espanya.
El 15 d'abril de 1928, a Vic i de mans de monsenyor Tedeschini, fou consagrat bisbe titular de Selymbra i nomenat administrador apostòlic del bisbat d'Eivissa. El 28 de gener de 1935 el papa Pius XI el traslladà al bisbat de Lleida, diòcesi de la qual prengué possessió el 5 de maig següent.
Quan esclatà la Guerra Civil el juliol de 1936, es refugià a casa d'uns amics dins la mateixa ciutat i uns dies després a una masia del Segrià, però quan sabé que molts sacerdots i seglars catòlics eren sistemàticament detinguts, es lliurà voluntàriament a les autoritats revolucionàries. El reclogueren a la presó de Lleida, de la qual sortí amb una vintena de presoners polítics en una operació de salvament in extremis que havia organitzat la Generalitat. Tanmateix, el vehicle que els conduïa cap a Barcelona va ser interceptat per un escamot incontrolat. El bisbe Huix fou dut al cementiri de Lleida i allí afusellat immediatament juntament amb vint persones més.

## Veneració

El seu procés de beatificació es validà el 1995, presentant-se com a causa de martiri. La Congregació per a les Causes dels Sants de l'Església catòlica promulgà el decret de martiri el 27 de juny de 2011, que el declarava màrtir i venerable. És un dels màrtirs de la Beatificació de Tarragona.

## Referències

* ↑ Serramona, Antoni «Bisbe màrtir de Lleida». Catalunya Cristiana, Especial Beatificacions, 12-10-2013, pàg. 10.

## Bibliografia

* Cárcel Ortí, Vicente (2000): La gran persecución: España, 1931-1939 Barcelona, Planeta. ISBN 84-08-03519-3
* Montero Moreno, Antonio (1999 [1961]): Historia de la persecución religiosa en España, 1936-1939. Madrid, Edicionas Católicas. ISBN 84-7914-383-5
* Redondo, Gonzalo (1993): Historia de la Iglesia en España, 1931-1939, en dos tomos. Madrid, Rialp. ISBN 84-321-2984-4
# 97.7 Ràdio València

La 97.7 Ràdio Levante, anteriorment anomenada La 97.7 Ràdio, també coneguda, per la seua sintonia, simplement, com a 97.7 València, fou una emissora de ràdio que va emetre per a quasi tota la província de València, i podia ser captada en un radi que oscil·lava entre el Montgó, a Dénia, i el Desert de les Palmes, a Benicàssim. La seua programació es va basar majoritàriament en l'emissió de música, encara que també s'hi emetien programes de temàtica valenciana, informatius i programes sobre les Falles, els equips de futbol valencians i informació comarcal.
Formava part del grup Editorial Prensa Ibérica des del 22 de febrer del 2006, al qual també pertany el diari Levante-EMV, entre altres mitjans. Fins aleshores, formava part de la Compañía de Radiodifusión Intercontinental. La cadena té el seu origen a l'antiga Radio Intercontinental, fundada al 1950, la freqüència de la qual, a València fou substituïda, al juny del 1984, per una ràdio de caràcter modern i progressista, i més continguts d'entretenimient, música i informació de proximitat, que també incloïa programació en valencià, anomenada Intervalència Ràdio. Aquesta ràdio va durar fins al 7 d'octubre del 1992, quan la seua freqüència fou substituïda per la de l'emissora 97.7 València.
Al desembre del 2020, el grup Editorial Prensa Ibérica va negociar amb Radio María España la venda de l'emissora, que ja es trobava en procés de desmantellament a causa d'un ERO. Finalment, el 26 d'abril del 2021, al voltant de les 22:15 hores, la 97.7 València va cessar definitivament les seues emissions, i la seua freqüència va ser substituïda per la de Radio María.

## Referències

* ↑ La 97.7 Valencia presentó su nueva imagen y nombre: «97.7 Radio Levante»
* ↑ Prensa Ibérica Media compra la gestión y la frecuencia de la 97.7
* ↑ Intervalencia, la radio moderna valenciana que no pudo ser
* ↑ Programa Intervalencia Radio Mayo 1992 Miguel Guzmán y Óscar Montesinos-YouTube
* ↑ 97.7 Radio-Diccionario del Audiovisual Valenciano
* ↑ Prensa Ibérica negocia la venta de la 97.7 de València a Radio María-El Diario.es
* ↑ «Nueva frecuencia de Radio María en Valencia-Agencia SIC». Arxivat de l'original el 2021-04-28. [Consulta: 28 abril 2021].

## Enllaços externs

* 97.7 Ràdio València - Lloc web oficial
# Larissa Bogoraz

Laríssa Ióssifovna Bogoraz rus: Лари́са Ио́сифовна Богора́з (8 d'agost de 1929, Khàrkiv - 6 d'abril del 2004, Moscou) - fou una lingüista soviètica i russa, activista pels drets humans i publicista Entre 1989 i 1996 fou presidenta del Grup Moscou Hèlsinki.

## Biografia

Era filla d'un militant del Partit Comunista. Es va formar com a filòloga i es va graduar a la Universitat de Khàrkiv, Ucraïna). A partir de 1950, després del seu matrimoni amb l'escriptor Iuli Daniel, va viure a Moscou.
Es va unir al moviment dels drets humans després de la detenció del seu marit el 1965; va ser alliberada el 1970 i aviat es va divorciar. L'agost de 1968 Bogoraz van participar en la sorollosa manifestació de dissidents soviètics a la Plaça Roja de Moscou en protesta contra la invasió soviètica de Txecoslovàquia,. Va ser detinguda i condemnada a quatre anys de treballs forçats a la regió siberiana d'Irkutsk, on va treballar a la planta de treball de fusta.
Després de tornar a Moscou el 1972, va continuar treballant en un moviment democràtic, que, entre d'altres, inclogué la seva participació en la publicació anticomunista Crònica dels esdeveniments actuals. El 1975 va enviar una carta al cap del KGB Iuri Andrópov on li sol·licitava la desclassificació dels arxius de la institució.
Mantingué contacte amb els centres de l'emigració russa favorables a la democràcia, inclosa l'editorial "Kontinent". Fou coautora del llibre "Memòria" del terror estalinista i va participar en la defensa dels presos polítics, especialment després de la detenció del seu segon marit, Anatoli Martxenko (que va morir a la presó el 1986 a causa d'una vaga de fam).
Restà com a membre actiu del moviment de drets humans després de la caiguda de la Unió Soviètica, com a presidenta del Grup Moscou Hèlsinki, organització no governamental russonordamericana. Va interpel·lar moltes vegades amb preguntes i intervencions els líders polítics russos, incloent Grigori Iavlinski.
Autora de nombroses publicacions, Ielena Bónner, dissident i vídua d'Andrei Sàkharov, qualificà Larissa Bogoraz com una de les figures més brillants del moviment de drets humans a la Unió Soviètica i Rússia.

## Referències

* ↑ Segons el seu passaport - Bogoraz-Bruhmakh
* ↑ Bogoraz, Larissa Iossífovna (1929—2004) (rus)
* ↑ Bogoraz, Larissa Iossífovna (rus)
# Pepper Adams

Park "Pepper" Adams III (Highland Park, de Michigan, 8 d'octubre de 1930 - Nova York, 10 de setembre de 1986) va ser un músic estatunidenc de jazz, saxofonista baríton.

## Historial

Nascut en plena crisi econòmica, la seva família va portar una vida errant, fins a 1943, quan es van instal·lar en Rochester, on va entrar amb contacte amb el jazz. Arran d'això, va estudiar piano i clarinet, tocant més tard el saxo tenor. Als 16 anys, traslladat a Detroit, comença a tocar el saxo baríton, a causa de l'admiració que, des d'anys abans, professava a Harry Carney. Entre aquesta època i el seu servei militar (que va fer parcialment a Corea, i després d'aquesta fins a 1955, va tocar amb un gran nombre de músics de la zona: Lucky Thompson, Tommy Flanagan, Kenny Burrell, Donald Byrd, Paul Chambers, Elvin Jones...
Traslladat a Nova York el 1956, tocarà amb Maynard Ferguson i Chet Baker, abans d'entrar en la big band de Stan Kenton durant uns mesos. Es trasllada a Califòrnia, per tocar amb músics de la Costa Oest, com Shorty Rogers, Howard Rumsey o Lennie Niehaus, encara que la seva estada serà breu i tornarà aviat Nova York, tocant amb Benny Goodman (1958-1959). Fins a 1962 treballarà amb un quintet format al costat de Donald Byrd, Bobby Timmons i Elvin Jones, entre d'altres; des d'aquest any, fins a 1966, estarà en la banda de Charles Mingus, encara que simultaneja aquesta formació amb aparicions esporàdiques amb Lionel Hampton i amb el quintet de Thad Jones i Ron Carter. Quan Jones forma la big band amb Mel Lewis, Adams s'integrarà en aquesta com a baríton, fins a 1977.
Després, i fins a la seva mort, treballarà bàsicament com a músic de sessió i amb diverses seccions rítmiques, sobretot a Europa, fins al punt que "és més fàcil fer el llistat dels músics amb els quals no ha tocat".

## Bibliografia

* Joachim I. Berendt: El Jazz: Origen i desenvolupament (Fons de Cultura Econòmica. Madrid, 1986. ISBN 84-375-0260-8)
* CARLES, Phillipe; CLERGEAT, André i COMOLLI, Jean-Louis: Dictionaire du jazz. Robert Laffont Edt., París, 1988. ISBN 2-221-04516-5

## Notes i referències

* ↑ Carles, Clergeat i Comolli: op. cit., pàg. 8.
# Francesc Jeroni Benet Franc

Francesc Jeroni Benet Franc fou ardiaca de Santa Maria del Mar de Barcelona i president de la Generalitat de Catalunya elegit el 22 de juliol de 1554. Se'n desconeixen més dades biogràfiques.
En aquest trienni continuaren els assetjaments de la flota turca al Mediterrània. Amb tot, les tensions internes es produeixen entre la Generalitat de Catalunya i el Consell de Cent enfrontats amb el virrei de Catalunya, Pere Afan de Ribera, duc d'Alcalà de los Gazules. En novembre de 1554, el virrei marxa a Perpinyà i deixa al mestre de camp Guevara com a lloctinent de capità general de Barcelona, qui col·locà defenses a les drassanes i al Consell de Cent. Això disgusta al conseller en cap que era a qui li corresponia convocar la Coronela per a defensar el territori. Aquests incidents es reproduïren crònicament en 1555 quan el Consell de Cent es negà a cedir el control dels portals de les muralles de Barcelona i quan l'amenaça turca de juliol de 1555 tornà a requerir l'organització de la defensa civil. Les reiterades pretensions dels estaments reials d'anul·lar els sistemes de mobilització per poder tenir sota control del virrei als cavallers toparen contínuament amb la Generalitat i el Consell amb un paper important de Lluís de Requesens i Zúñiga i Ferran de Sardenya, membres del braç militar.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :