OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gustave Charpentier

Gustave Charpentier (Dieuze, 25 de juny de 1860 – París, 18 de febrer de 1956) fou un compositor francès principalment conegut per l'òpera Louise. Va introduir, juntament amb Alfred Bruneau, el naturalisme en l'art líric.
Charpentier va néixer a Dieuze, Moselle, fill d'un forner i, amb l'ajuda d'un ric benefactor, va estudiar violí al conservatori de Lilla abans d'entrar al Conservatori de París el 1881. Allà va estudiar composició amb Jules Massenet i tenia la reputació d'enfrontar-se als professors. El 1887 va guanyar el Prix de Rome amb la cantata Didon. Durant la seua estada a Roma, va compondre l'obra orquestral Impressions d'Italie, alhora impressionista i sentimental, que defineix la seva estètica. El mateix to té el Chant d'apothéose (1912). També va començar a treballar en el llibret i música de la que havia d'esdevenir la seua obra de major èxit, l'òpera Louise.
Charpentier va tornar a París, on va continuar la composició, incloent-hi peces sobre texts de Charles Baudelaire i Voltaire. Després d'acabar Louise, aquesta va ser acceptada per a la seua estrena a l'Opéra-Comique. Louise és un retrat realista de la vida de les classes obreres de París, i ha estat considerada un prematur exemple del verisme operístic.
L'estrena de Louise va tenir lloc el 2 de febrer de 1900 sota la direcció d'André Messager, i va ser la primera òpera estrenada en aquest teatre en el segle xx. Va constituir un èxit immediat, i fou representada arreu del món i va convertir el seu autor en un home aclamat. Va contribuir al llançament de la carrera de la soprano escocesa Mary Garden que va fer seu el paper des de ben aviat. Existeix una versió cinematogràfica de l'òpera de 1939 amb Grace Moore en el paper protagonista de Louise. L'ària Depuis le jour és una peça molt popular que s'interpreta sovint avui dia.
El 1902, Charpentier va fundar el Conservatoire Populaire Mimi Pinson, l'objectiu del qual era proveir d'educació musical a les joves treballadores de París.
Amb el pas del temps Charpentier va anar abandonant la composició. El 1913 va compondre una seqüela de Louise, Julien, que va ser ràpidament oblidada.

## Òperes

* Louise - 1900
* Julien, ou La vie du poète - 1913
* L'amour au faubourg - 1913
* Orphée – No representada, probablement inacabada.

## Referències

* 1 2 Langham Smith R., "Gustave Charpentier", The New Grove Dictionary of Opera. Macmillan, Londres i Nova York, 1997.
* ↑ «Gustave Charpentier». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Alier Aixalà, Roger, 1941-. Guía universal de la ópera. Barcelona: Robinbook, 2007. ISBN 978-84-96924-03-1.
# Creu de la pujada del Castell

La Creu de la pujada del Castell és una creu de terme de Piera (Anoia) situada al costat del Castell de Piera, molt a prop de l'absis de l'església de Santa Maria de Piera.
És una creu patent de ferro forjat molt treballada, però la seva característica principal és la presència de les lletres alfa i omega penjades d'uns braços que surten de la tija. Al llibre d'Albert Bastardes 'Les creus al vent' hi ha una foto de la creu del 1916, on apareix la creu situada dalt d'una estructura cilíndrica a una alçada molt superior a l'actual.

## Referències

* ↑ «Creu de la pujada del Castell». Pobles de Catalunya.
* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les creus al vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 252. ISBN 84-7304-083-X.
# Schorl

El schorl és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la turmalina. És dimorf de la luinaïta-(OH). Forma sèrie amb la dravita i també sèrie amb l'elbaïta.

## Etimologia

El terme schorl va emprar-se cap a l'any 1400 en referència un poble suís anomenat actualment Zschorlau (Saxònia, Alemanya). Aquest poble tenia al costat una mina d'estany on, a més a més de cassiterita, s'hi trobava turmalina negra en grans quantitats. La primera descripció detallada del schorl amb el nom schürl i la seva localització en diverses mines d'estany d'Alemanya va ser escrita per Johannes Mathesius l'any 1562 sota el títol Sarepta oder Bergpostill. Cap a l'any 1600 s'empraven diferents noms en alemany com ara schurel, schörle i schurl. Al segle xviii el terme schorl era emprat en les zones on es parlava alemany.

## Característiques

El schorl és un silicat de fórmula química Na(Fe₃$^{2+}$)Al₆(Si₆O$_{18}$)(BO₃)₃(OH)₃(OH). Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 7. És un mineral piroelèctric i piezoelèctric. Segons la classificació de Nickel-Strunz, el schorl pertany a «09.CK - Ciclosilicats, amb enllaços senzills de 6 [Si6O18]12-, amb anions complexos aïllats» juntament amb els següents minerals: fluorbuergerita, cromiodravita, dravita, elbaïta, feruvita, foitita, liddicoatita, olenita, povondraïta, fluorschorl, magnesiofoitita, rossmanita, oxivanadidravita, oxidravita, oxirossmanita, cromoaluminopovondraïta, fluordravita, fluoruvita, abenakiïta-(Ce), scawtita, steenstrupina-(Ce) i thorosteenstrupina.

## Formació i jaciments

El schorl es troba en granits, diorites, pegmatites gabroiques, greisens, skarns i vetes de quars. S'ha descrit a tots els continents incloent-hi l'Antàrtida. A Catalunya s'ha descrit en pegmatites al Cap de Creus (Alt Empordà), a la Mina de la Roca del Turó (Ripollès) i a la Mina Solitaria i a la Pedrera Eriasa (Vall d'Aran). També en petits cristalls a la falda del Tibidabo, no lluny de la carretera de les Aigües, i al vessant de Finestrelles de Sant Pere Màrtir, Collserola.

## Referències

* ↑ «Schorl» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Calvo, Miguel. Minerales y Minas de España. Vol. IX. Silicatos. Madrid: Escuela Técnica Superior de Ingenieros de Minas de Madrid. Fundación Gómez Pardo, 2018, p. 253-255. ISBN 978-84-8321-883-9.
# Man and Maid

Man and Maid, és una pel·lícula muda de la Metro dirigida per Victor Schertzinger i protagonitzada per Lew Cody, Renée Adorée i Harriet Hammond, entre d'altres. Basada en una novel·la homònima d'Elinor Glyn, es va estrenar el 13 d'abril de 1925. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Durant la Primera Guerra Mundial, Alathea Bulteel, una infermera de la Creu Roja, un oficial anglès inconscient entre les ruïnes d'un edifici bombardejat a París. El cuida fins que arriba ajuda però marxa abans que ell recuperi la consciència. Després de la guerra, Alathea necessita trobar feina, ja que el seu pare ha dilapidat la fortuna familiar en el joc. Per casualitat, troba feina com a secretària privada d'aquell oficial, que resulta ser Sir Nicholas Thormonde. Sir Nicholas passa el temps de convalescència de les lesions de guerra amb Suzette, una bonica noia de mon. Alathea compleix les seves funcions tan bé que, malgrat la seva roba ordinària i les ulleres fosques que porta per evitar que Nicholas la prengui en consideració, ell se n'enamora. Un dia, Nicholas la besa i ella marxa de la casa, ja que creu que ell només vol aprofitar-se d'ella. Nicholas però la segueix i li demana de casar-se. Ella rebutja la seva oferta creient que no aquesta no és sincera. El germà d'Alathea llavors contreu un deute de joc de 5.000 francs, que Sir Nicholas paga en secret. Sense saber-ho, Alathea el visita i s'ofereix a ser la seva “secretària permanent” a canvi que el seu germà pugui obtenir aquella suma. Nicholas accepta, i viuen feliços fins que Suzette reapareix. Creient que Nicholas encara està interessat en la noia, Alathea fuig. Ella i Nicholas, però, al final es casen quan ella s'adona de l'amor que Nicholas sent per ella.

## Repartiment

* Lew Cody (Sir Nicholas Thormonde)
* Renée Adorée (Suzette)
* Harriet Hammond (Alathea Bulteel)
* Alec B. Francis (Burton)
* Paulette Duval (Coralie)
* Crauford Kent (coronel George Harcourt)
* David Mir (Maurice)
* Jacqueline Gadsden (Lady Hilda Bulteel)
* Gerald Grove (Hon. Bobby Bulteel)
* Winston Miller (Bobby)
* Jane Mercer (Hilda)
* Irving Hartley (Atwood Chester)
* Dagmar Desmond (Odette)
* Leoni Lester (Alice)

## Referències

* 1 2 «“Man and Maid”». Exhibitors Trade Review, 18-04-1925, pàg. 62.
* ↑ «Man and Maid». Variety, 08-04-1925, pàg. 38.
* ↑ «Production Chart with Review Dates». Exhibitors Trade Review, 07-03-1925, pàg. 52.
* ↑ Cody, Lew. «Man And Maid» (en anglès), 1925. [Consulta: 23 març 2019].

## Enllaços externs

* Man and Maid al catàleg de l'American Film Institute
# Sandra Gugliotta

Sandra Gugliotta (Buenos Aires, Argentina, 13 de juliol de 1969) és una directora de cinema, guionista, i productora argentina.
D'acord amb el crític de cinema Joel Poblete, qui escriu per a Mabuse, una revista de cinema, Sandra Gugliotta és un dels membres de l'anomenat "Nou Cinema Argentí" que va començar cap a 1998.

## Filmografia

Direcció
* La toma (2013)
* Las vidas posibles (2007)
* Un día de suerte (2002)
* Noches áticas (curtmetratge) (1995)
Actriu
* El perseguidor (2010) ...Fotógrafa
Producció
* Las vidas posibles (2007)
* Un día de suerte (2002)
Guionista
* La toma (2013)
* El perseguidor (2010)
* Las vidas posibles (2007)
* Un día de suerte (2002)
* Noches áticas curtmetratge (1995)
Productora associada
* El perseguidor (2010)
Productora ejecutiva
* El perseguidor (2010)
* El nadador inmóvil (2000)
* Che, un hombre de este mundo (1998)
* Picado fino (1993)
Directora de producció
* El perseguidor (2010)
* 24 horas (Algo está por explotar) (1997)
Investigació
* Un tren a Pampa Blanca (2010)

## Televisió

Direcció
* En nuestros corazones para siempre (telefilm) (2008)
* Las mujeres de Brukman (telefilm) (2004)
* Puntos de vista (telefilm) (2003)
Guionista
* Puntos de vista (telefilm) (2003)

## Guardons

Guanyadora
* Festival Internacional de Cinema de Berlín: Caligari Film Award; Premio Don Quijote - Mención Especial, 2002
* Ankara Flying Broom International Women's Film Festival: premi FIPRESCI, 2002
Nominacions
* Asociación de Cronistas Cinematográficos de la Argentina: Cóndor de Plata; mejor primer filme, Sandra Gugliotta; 2003
* Buenos Aires Festival Internacional de Cine Independiente: mejor filme, Sandra Gugliotta; 2002
* Goya a la millor pel·lícula estrangera de parla hispana:, Sandra Gugliotta; 2003
* Miami Latin Film Festival: Golden Egret Best Film; Sandra Gugliotta ; 2003.

## Notes

* ↑ Sandra Gugliotta a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ «MABUSE - "El cine argentino está muy vital"», 27-08-2007. Arxivat de l'original el 2007-08-27. [Consulta: 4 gener 2023].

## Enllaços externs

* Sandra Gugliotta a cinenacional.com
# Gran Premi de l'Argentina del 1954

Resultats del Gran Premi de l'Argentina de Fórmula 1 de la temporada 1954, disputat al circuit Oscar Alfredo Galvez de Buenos Aires, el 17 de gener de 1954.

## Resultats

| Pos | No | Pilot | Equip | Voltes | Temps/ Retirada | Pos. de sortida | Punts |
| 1 | 2 | Juan Manuel Fangio | Maserati | 87 | 2h 00' 56. 2 | 3 | 8 |
| 2 | 10 | Nino Farina | Ferrari | 87 | + 1' 19.0 min. | 1 | 6 |
| 3 | 12 | José Froilán González | Ferrari | 87 | + 2' 01.0 min. | 2 | 5 |
| 4 | 26 | Maurice Trintignant | Ferrari | 86 | + 1 Volta | 5 | 3 |
| 5 | 20 | Elie Bayol | Gordini | 85 | + 2 Voltes | 15 | 2 |
| 6 | 28 | Harry Schell | Maserati | 84 | + 3 Voltes | 11 | |
| 7 | 8 | Prince Bira | Maserati | 83 | + 4 Voltes | 10 | |
| 8 | 30 | Toulo de Graffenried | Maserati | 83 | + 4 Voltes | 13 | |
| 9 | 16 | Umberto Maglioli | Ferrari | 82 | + 5 Voltes | 12 | |
| DSC | 18 | Jean Behra | Gordini | 61 | Desqualificat | 17 | |
| DSC | 14 | Mike Hawthorn | Ferrari | 52 | Desqualificat | 4 | |
| Ret | 4 | Onofre Marimon | Maserati | 48 | Motor | 6 | |
| Ret | 32 | Roberto Mieres | Maserati | 37 | Pèrdua d'oli | 8 | |
| Ret | 22 | Roger Loyer | Gordini | 19 | Pressió de l'oli | 16 | |
| Ret | 34 | Jorge Daponte | Maserati | 19 | Caixa canvi | 18 | |
| Ret | 24 | Louis Rosier | Ferrari | 1 | Accident | 14 | |
| NVS | 6 | Luigi Musso | Maserati | 0 | No va participar, motor | 7 | |
| NVS | 36 | Carlos Menditéguy | Maserati | 0 | No va participar, motor | 9 | |

## Altres

* Pole: Nino Farina 1' 44. 80
* Volta ràpida: Jose Froilan Gonzalez 1' 48. 200

## Referències

* «Web Oficial de la Fórmula 1». Arxivat de l'original el 2014-11-04. [Consulta: 25 maig 2010].
# Microcaecilia albiceps

Microcaecilia albiceps és una espècie d'amfibi gimnofió de la família Caeciliidae.Habita a Colòmbia i l'Equador. Els seus hàbitats inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
Es troba a les terres baixes amazóniques i als vessants dels Andes orientals a Colòmbia (departaments del Caquetá i Putumayo i l'Equador (Província de Napo), possiblement estenent-se a Loreto al Perú amazònic. Microcaecilia albiceps es cria en boscos primaris tropicals on viu sota terra. També s'ha trobat en boscos degradats, però no se sap si es pot adaptar a aquest hàbitat. Es creu que només existeixen amenaces localitzades sobre aquesta espècie tan generalitzada en la regió.

## Referències

* 1 2 3 Castro, F., Rueda, J.V., Bolívar, W., Estupinan, R.A., Almandáriz, A. & Wilkinson, M. «Microcaecilia albiceps». IUCN Red List of Threatened Species. 2004: e.T59570A11964765., 2004. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2004.RLTS.T59570A11964765.en..
* ↑ «"Microcaecilia albiceps (Boulenger, 1882)". Amphibian Species of the World» (en anglès). American Museum of Natural History, 2016.
* 1 2 Acosta, Andrés R. «Lista de los Anfibios de Colombia - Microcaecilia albiceps (Boulenger, 1882)» (en castellà). BATRACHIA. [Consulta: 8 abril 2019].
# Castell d'Hérouville

El Castell d'Hérouville és un castell francès del segle xviii, concretament del 1740, situat a la vila d'Hérouville-en-Vexin, al departament de la Val d'Oise a França, prop de París. El castell va ser construït el 1740 per Gaudot un arquitecte de l'escola de Roma, basant-se en les restes d'un castell anterior del segle xvi. Al segle xix va ser utilitzat com a posta de missatgeria (entre Versalles i Beauvais) i a l'estable hi havia un centenar de cavalls. El castell va ser pintat per Vincent van Gogh, qui està enterrat a sobre.

## Llista parcial d'àlbums enregistrats al Château d'Hérouville

* Gong – Camembert Electrique (1971)
* José Afonso – Cantigas do Maio (1971)
* Elton John – Honky Château (1972), Don't Shoot Me I'm Only the Piano Player i Goodbye Yellow Brick Road (both 1973)
* Pink Floyd – Obscured by Clouds (1972)
* Joan Armatrading & Pam Nestor – Whatever's for Us (1972)
* T. Rex – The Slider (1972) i "Tanx" (1973)
* Jethro Tull – Nightcap: The Unreleased Masters 1972-1991 (enregistrat 1972, editat 1993) i A Passion Play - An Extended Performance (The Château d'Hérouville Sessions, enregistrat 1972, editat 2014)
* Cat Stevens – Catch Bull at Four (1972)
* MC5 – "Thunder Express" (1972)
* Uriah Heep – Sweet Freedom (1973)
* David Bowie – Pin Ups (1973) i Low (1977)
* Alain Kan – Et Gary Cooper s'éloigna dans le désert... (1974)
* Bad Company – Burnin' Sky (1976)
* Iggy Pop – The Idiot (1977)
* Bee Gees – "How Deep Is Your Love" i "Stayin' Alive" de Saturday Night Fever (1977)
* Jacques Higelin – Alertez les bébés (1976), No Man's Land (1977), Champagne pour tout le monde, i Caviar pour les autres... (1979)
* Rainbow – Long Live Rock 'n' Roll (1978)
* Sweet – Level Headed (1978)
* New Trolls – Aldebaran (1978)
* Claudio Baglioni – E tu come stai? (1979)
* Sham 69 – The Adventures of Hersham Boys (1979)
* Kazuhiko Kato – Belle Excentrique (1981)
* Fleetwood Mac – Mirage (1982)
* Michael Schenker Group – Assault Attack (1983)
* Chris Bell – I Am the Cosmos (enregistrat 1974-75, editat 1992)

## Referències

* ↑ Ministry of Culture: Château dit d'Hérouville (francès)
* ↑ «Honky Château - Hérouville 75». Arxivat de l'original el 2 d'octubre 2008. [Consulta: 29 juny 2008].
* ↑ «HEROUVILLE - 95300 Val d'Oise». Arxivat de l'original el 12 de maig 2008. [Consulta: 29 juny 2008].
* ↑ Kim Willsher, "For sale: 'honky château' where Elton and Bowie recorded classic hits", The Observer, 4 August 2013

## Enllaços externs

* Ministry of Culture study of Château d'Hérouville with link to archive documents, maps and photos (francès)
# Càl·lies de Siracusa

Càl·lies de Siracusa o Càl·lias de Siracusa en llatí: Callias, en grec antic: Καλλίας va ser un historiador grec que va escriure una gran obra sobre la història de Sicília. Va viure després de l'historiador Filist i abans de Timeu, i era contemporani del tirà Agàtocles, que va morir abans ell, ja que a la seva obra n'esmenta la mort. L'obra s'anomena τὰ περὶ Ἀγαθοκλέα, o περὶ Ἀγαθοκλέα ἱστορίαι, i en llatí Historia de Rebus Siculis i tracta de la història del regnat d'Agàtocles del 317 aC al 289 aC, repartida en 22 llibres, però només se'n conserven fragments, en citacions d'altres escriptors.
En l'actualitat és difícil avaluar la seva obra ja que ens va arribar massa fragmentària. Diodor de Sicília, al Segle I aC el critica per què, corromput per Agàtocles, hauria embellit la veritat històrica per a plaure al tirà que l'obsequiava amb rics presents.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català, p. 954

## Referències

* ↑ «Calias de Siracusa (s. IV aC)» (castellà), la Web de les biografías
* ↑ Biblioteca històrica, XXI, Exc. 12.
# Discoteca Pulse

Pulse era una discoteca d'ambient gai inaugurada el 2004 per Barbara Poma i Ron Legler. El 12 de juny de 2016 el club va ser l'escenari d'un atac terrorista. L'autor va ser Omar Mir Seddique Mateen, el qual va matar 49 persones i en va ferir 53, incloent-hi un policia. L'incident es considera "el segon tiroteig més mortífer perpetrat per un sol pistoler en la història dels Estats Units" i el segon atac terrorista més letal en territori estatunidenc després de l'atac terrorista de l'11 setembre 2001. Es va clausurar definitivament el 2016 i es va anunciar la creació d'un lloc commemoratiu per a les víctimes i un museu.

## Temàtica de la discoteca

Pulse organitzava actuacions temàtiques cada nit, per exemple de drag queens, i també oferia un programa mensual amb esdeveniments, xerrades i tallers educatius orientats a la comunitat LGBT. Comptava amb tres sales.

## Història

El 1985, abans de la fundació de Pulse, a la propietat ubicada a l'avinguda 1912 South Orange Avenue hi havia una pizzeria anomenada Lorenzo's. El 1999, es deia Dante's, un bar amb música en viu. Dante's va tancar el gener de 2003.
Fundat per Barbara Poma i Ron Legler, Pulse es va inaugurar el 2 de juliol del 2004. El germà de Poma, John, va morir en 1991 a causa de la sida, i la discoteca des de llavors portava aquest nom per John, pel seu pols per viure, segons un membre del personal de màrqueting al febrer de 2016. El lloc s'enfocava cap al talent local.
The Washington Post va descriure'n els primers 12 anys com "un centre comunitari per a la prevenció de VIH, la consciència del càncer de mama i els drets dels immigrants", i va informar que s'havia associat amb organitzacions educatives i d'activisme LGBT, com <i>Come Out with Pride, Equality Florida</i> i Zebra.
Al novembre de 2016, la ciutat d'Orlando va acordar comprar el club nocturn per 2,25 milions de dòlars. L'alcalde Buddy Dyer va expressar els seus plans de convertir el club nocturn en un memorial per honrar la memòria de les víctimes de l'atemptat terrorista de 2016.
Barbara Poma es va negar a vendre el club nocturn a la ciutat al desembre de 2016. En lloc d'això va anunciar al maig de 2017 la creació de la fundació One Pulse per finançar de manera independent un lloc commemoratiu i un museu.

## Referències

* ↑ «Orlando gay bars». Euclid Media Group.
* ↑ Kreps, Daniel «City of Orlando Buying Pulse Nightclub to Create Memorial». , 09-11-2016 [Consulta: 11 novembre 2016]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-11-10. [Consulta: 30 octubre 2022].
* ↑ «Pulse nightclub owner says she won't sell to city». Orlando Sentinel, 05-12-2016. [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ «Club Pulse de Orlando será memorial permanente por 49 víctimas de matanza» (en castellà). elnuevoherald, 04-05-2017. [Consulta: 19 gener 2019].
# Documentos TV

Documentos TV és un programa de televisió emès per Televisió Espanyola, dedicat a la transmissió de documentals i reportatges de temàtica variada. Va començar la seva emissió el 29 d'abril de 1986. El programa va ser ideat pel periodista Miguel Veyrat, endegant la seva història el 1986 amb un programa coproduït per la BBC i TVE sobre el rei Joan Carles I. Es va consolidar amb Pedro Erquicia, que presentava Informe Semanal, durant el període de 1990 fins a la seva jubilació el 2008. A continuació Manuel Sanchez Pereira que havia dirigit també Informe Semanal, va portar el comandament del programa des de 2008 fins a 2021. Durant els anys 2011 i 2012 va ser dirigit per Diego Arizpeleta, i la directora actual és Pilar Requena.
Gairebé tots els seus documentals són programes comprats a l'estranger a altres televisions i en els últims anys també hi ha alguns realitzats per productores espanyoles, mitjançant el sistema de producció delegada.

## Premis

Aquest programa és un dels mes guardonats de TVE, havent obtingut premis com els Ondas (1989: Yoyes; 1993: Chorus Gay), Sundance (1998 i 2007), Emmy (1993: Leni Riefenstahl: el poder de las imágenes, Todos somos vecinos;1997: Nuremberg, 1998: La virilidad en peligro, 2004: In the name of God, 2006: Private Warriors, i 2010: Made in Los Angeles) o Óscar (1993: Defendiendo nuestras vidas; 1998: El largo camino a casa; 2001: Big Mama); entre molts d'altres.

## Referències

* ↑ Gallo, Isabel «'Documentos TV' celebra sus 20 años con un repaso a los grandes retos sociales» (en castellà). El País [Madrid], 02-05-2006. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «'Documentos TV' cumple 1.000 emisiones» (en castellà). El País [Madrid], 07-10-2008. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Pérez Ornia, José Ramon «Un reportaje de la BBC sobre el Rey inaugura un informativo en la segunda cadena» (en castellà). El País [Madrid], 29-04-1986. ISSN: 1134-6582.
* ↑ Diego Cerezo, Milagros de. «Documentos TV, 35 años contando las mejores historias y apostando por la producción propia al servicio público» (en castellà), 29-04-2021. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «Manuel Sánchez Pereira, nuevo director de 'Documentos TV'» (en espanyol europeu), 12-05-2008. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ «Pilar Requena al frente de 'Documentos TV' y Carolina Pecharromán en un nuevo espacio de igualdad» (en castellà), 02-02-2021. [Consulta: 19 novembre 2023].
* ↑ Baragaño, Techu «'Documentos TV' aumenta este año hasta el 67,4% la producción propia» (en castellà). El País [Madrid], 28-09-2006. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «'La bisagra' y 'Documentos TV', premios Ondas 1989» (en castellà). El País [Madrid], 04-11-1989. ISSN: 1134-6582.
# Dolors Marin i Tuyà

Dolors Marin i Tuyà (Barcelona, 1960) és una psicòloga, psicoterapeuta i activista catalana.
Va estudiar la carrera de Filosofia/secció de Psicologia (1977-1982) i es llicencià en Psicologia per la Universitat de Barcelona. Va exercir en la Salut Pública entre els anys 1984 i 2011 a l'Hospital Clínic de Barcelona i al Departament de Salut de la Generalitat de Catalunya, com a psicoterapeuta fent protocols de teràpia individual, grupal i intervencions comunitàries. També va fer formació de personal sanitari. Amb relació a la recerca en psicologia, Marin i Tuyà és autora de nombroses publicacions. També d'articles en mitjans de comunicació com el Punt Avui i el penedès econòmic. Dolors Marín va fundar la primera entitat per l’acció social contra el tabac, Sociedat Catalana per la Prevenció del Tabaquisme (SCaPT). Treballà per l'Organització Mundial de la Salut (OMS), amb l'objectiu de fer un seguiment dels progressos o incumpliments del Govern espanyol en la lluita contra el tabac.
Pel que fa a la seva vinculació amb l'activisme en Drets Humans, ha estat membre del Secretariat Nacional de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC) en el període fundacional 2011-2013, i va ser-ne la seva primera presidenta entre l'abril del 2011 i l'abril 2012. Fou editora del butlletí de l'ANC, i coordinadora de la sectorial de psicologia de l'ANC (2015-2018). Forma part del Grup d'Investigació 'Globàlium' de la Fundació Randa - Lluís M. Xirinacs.

## Referències

* ↑ Costa Pau, Marta «Dolors Marin Tuyà, jefa de la Unidad de Tabaquismo del Clínico de Barcelonaː 'Hay que combatir al tabaco como al terrorismo'». El País, 25-11-2001 [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ «Conferència: Persona comunitària. Els únics protagonistes som nosaltres, el poble: Dolors Marín Tuyà». Fundació Randa. Arxivat de l'original el 10 de maig 2021. [Consulta: 8 maig 2021].