OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clan Uesugi

El clan Uesugi (上杉 氏, Uesugi-shi) va ser un clan samurai japonès descendent del clan Fujiwara i especialment destacat pel poder que van tenir els seus membres durant els períodes Muromachi i Sengoku (aproximadament, ens durant els segles XIV al XVII).
El clan es va dividir en tres branques principals, els Ōgigayatsu, Inukake i Yamanouchi Uesugi, que van guanyar una considerable influència. El clan va arribar gran fama mitjançant Uesugi Kenshin (1530-1578), un dels principals dàimio del període Sengoku.
Durant el període Edo el clan es va convertir en tozama-dàimio. També durant el període Edo, l'Uesugi va ser designat com un dels clans tozama o externs, en contrast amb els clans dàimio fudai o interns que eren vassalls hereditaris o aliats del clan Tokugawa.

## Membres destacats del clan

* Uesugi Shigefusa (s. XIII)
* Uesugi Norifusa (m. 1355)
* Uesugi Shigeyoshi (m. 1349)
* Uesugi Akiyoshi (m. 1351)
* Uesugi Yoshinori (m. 1378)
* Uesugi Noriharu (m. 1379)
* Uesugi Norikata (1335-1394)
* Uesugi Norimoto (1383-1418)
* Uesugi Norizane (1410-1466)
* Uesugi Kiyokata (m. 1442)
* Uesugi Fusaaki (1432-1466)
* Uesugi Noritada (1433-1454)
* Uesugi Akisada (1454-1510)
* Uesugi Tomooki (1488-1537)
* Uesugi Norimasa (1522-1579)
* Uesugi Tomosada (1525-1546)
* Uesugi Kenshin (1530-1578)
* Uesugi Kagetora (1552-1579)
* Uesugi Kagekatsu (1555-1623)
* Uesugi Harunori (1751-1822)

## Referències

* 1 2 Appert, Georges. (1888). Ancien Japon, p. 79.
* Appert, Georges and H. Kinoshita. (1888). Ancien Japon. Tokyo: Imprimerie Kokubunsha.
* Frederic, Louis (2002). Japan Encyclopedia. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press. ISBN 0-674-00770-0; ISBN 978-0-674-00770-3 (cloth)
* Meyer, Eva-Maria. (1999). Japans Kaiserhof in de Edo-Zeit: Unter besonderer Berücksichtigung der Jahre 1846 bis 1867. Münster: Tagenbuch. ISBN 3-8258-3939-7
* Papinot, Jacques Edmund Joseph. (1906) Dictionnaire d'histoire et de géographie du japon. Tokyo: Librarie Sansaisha.Nobiliaire du japon (2003)
* Ravinia, Mark. (1995). "State-Building and Political Economy in Early-Modern Japan," Journal of Asian Studies. 54.4.
* Sansom, George (1961). A History of Japan: 1334-1615. Stanford: Stanford University Press. ISBN 0-8047-0525-9; ISBN 978-0-8047-0525-7 (cloth)
* __________. (1963). A History of Japan: 1615-1867. Stanford: Stanford University Press. ISBN 0-8047-0527-5; ISBN 978-0-8047-0527-1 (cloth)
# Kanamarí

El kanamarí, o katukina-kanamari, és una de les llengües catuquines parlada per uns 1.650 individus kanamarís a l'estat de l'Amazones (Brasil). És considerada una llengua amenaçada.
Les dues principals varietats, kanamarí (canamarí) i katukina (catuquina), són mútuament intel·ligibles i s'han confós amb llengües veïnes amb noms iguals o similars.
Sinònims i dialectes són Tshom-djapa, Tsohon-djapa, Wiri-dyapá, Pidá-dyapá, Kutiá-dyapá (Kadiu-diapa, Cutiadapa), Tucun-diapa, Bendiapa, Parawa.

## Etymologia

El terme Katukina és derivat del terme Proto-Purus *ka-tukanɨ, que significa ‘parlant d'una llengua indígena’. Com a resultat, s'utilitza per referir-se a algunes llengües diferents que pertanyen a famílies lingüístiques separades, com pano i arawak:
* Katukina (Arawak)
* Katukína (Pano)
* Catuquinarú (no classificada)

## Fonologia
### Consonants

| | | Labial | Alveolar | Palatal | Velar | Glotal |
| Oclusiva | sorda | p | t | tʃ | k | |
| Oclusiva | sonora | b | d | dʒ | | |
| Nasal | Nasal | m | n | ɲ | | |
| Fricativa | Fricativa | | | | | h |
| Aproximant | Aproximant | | l | | | |
Una consonant alveolar lateral /l/ es pot realitzar com un retroflex lateral [ɭ]. Sovint s'escolta un so nasal velar [ŋ] quan es segueixen vocals nasals. Es pot escoltar una parada glotal [ʔ] abans de les vocals inicials de paraula. La paraula final /k/ també pot semblar inèdita [k̚].

### Vocals

| | Frontal | Central | Posterior | Posterior |
| | Frontal | Central | no arrodinida | arrodonida |
| Tancada | i iː | | ɯ ɯː | u uː |
| Oberta | | a aː | | |
/i/ i /u/ es poden realitzar com a sons aproximants [j] i [w], quan precedeixen una altra vocal.

## Gramàtica

La sintaxi de Kanamarí es caracteritza per alineació ergativa–absolutiva. L'argument absolutiu (és a dir, el subjecte dels verbs intransitius i l’objecte dels verbs transitius) no està marcat per majúscules i minúscules, i sol aparèixer seguint la frase verbal.

## Referències

* ↑ Harald Hammarström (2013) Review of the Ethnologue, 16th Ed.
* ↑ Carvalho, Fernando O. de. 2019. On the etymology of the ethnonym Katukina. Revista Brasileira de Línguas Indígenas (Vol. 2, 1) - 2019.
* ↑ dos Anjos, Zoraide. Fonologia e Gramática Katukina-Kanamari. Vrije Universiteit Amsterdam, 2011.
* ↑ Queixalós, Francesc. «Grammatical relations in Katukina-Kanamari». A: Ergativity in Amazonia, 2010, p. 235–284.

## Bibliografia

* Queixalós, Francesc 2012. The Katukina-Kanamari antipassive. In: Gilles Authier and Katharina Haude (eds). Ergativity, Valency and Voice. Berlin: De Gruyter Mouton. (pp. 227–258)
# Caroline Rudolphi

Caroline Rudolphi (o també Karoline; 1753-1811) fou una educadora i poeta alemanya. Nasqué en una família pobra a Magdeburg i va créixer a Potsdam, Margraviat de Brandenburg, Regne de Prússia. La descobrí el compositor Johann Friedrich Reichardt, que, el 1781, començà a dedicar-se a la música i li publicà alguns poemes. A partir del 1778, Rudolphi exercí com a educadora de les filles de la família von Röpert de Trollenhagen. El 1783, obri el seu institut educatiu a Trittau. En els anys següents, Rudolphi esdevé una reconeguda i respectada educadora de xiquetes. Fou amiga d'Elise Reimarus, i en el seu institut muntà un saló literari que atragué un cercle d'intel·lectuals, com Matthias Claudius, Friedrich Gottlieb Klopstock, Friedrich Heinrich Jacobi i Jens Baggesen, entre d'altres.
El 1803 Rudolphi trasllada l'institut a Heidelberg (en l'acabat de formar Electorat de Baden), on s'involucra amb el cercle de romàntics intel·lectuals que hi era (Achim von Arnim, Clemens Brentano, Sophie Mereau, Friedrich Creuzer i Ludwig Tieck) i amb un amic proper de la família del classicista Johann Heinrich Voß.
El 1781, 1787 i 1796, Rudolphi publica col·leccions dels seus poemes i també els seus mètodes per a l'educació de xiquetes en forma de novel·la epistolar: Gemälde weiblicher Erziehung (1807).
El 1825, el seu poema Ode an Gott ("Oda a Déu") el musicà Johann Heinrich Tobler i fou cantat com a himne nacional no autoritzat del Cantó d'Appenzell Ausser-Rhoden en l'Assemblea Cantonal des de 1877.

## Referències

* Binder. (1889), «Rudolphi, Karoline», Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (en alemany) 29, Leipzig: Duncker & Humblot, pàg. 579-580.
* Otto Rüdiger, Caroline Rudolphi. Eine deutsche Dichterin und Erzieherin, Klopstocks Freundin, 1903.
* Carl Wilhelm Otto August von Schindel, "Rudolphi (Karoline Christiane Louise)" in Die deutschen Schriftstellerinnen donis 19. Jahrhunderts vol. 2, Leipzig: Brockhaus, 1825. 228–234.

## Bibliografia

* Gedichte von Karoline Christiane Louise Rudolphi. Hg. o. m. einigen Melod. begl. v. Johann Friederich Reichardt. Berlin 1781 (2nd ed. Wolfenbüttel 1787).
* Gedichte von Karoline Christiane Louise Rudolphi. Zweite Sammlung. Nebst einigen Melodien. ed. Joachim Heinrich Campe. Braunschweig 1787.
* Neue Sammlung von Gedichten von Caroline Rudolphi. Leipzig 1796.
* Der Karoline Rudolphi sämtliche Gedichte. 1805.
* Gemälde weiblicher Erziehung (1807, 2nd ed. 1815, 3rd ed. 1838, 4th ed. 1857), reprinted from the first (anonymous) publication in as Briefe über weibliche Erziehung. in: Journal für deutsche Frauen von deutschen Frauen geschrieben (1805).
* Ist auch Freundschaft unter donin Weibern? [as Hel·lena S.]. In: Journal für deutsche Frauen von deutschen Frauen geschrieben. 1 (1805) [posthumously edited in Schriftlicher Nachlaß von Caroline Rudolphi. ed. Abraham Voß. Heidelberg 1835. 67-80.]
* Weiblichkeit. Ein Gespräch. [as Hel·lena S. ] In: Journal für deutsche Frauen von deutschen Frauen geschrieben. 2 (1806).
# Casa Andreu i Font

La Casa Andreu i Font és un edifici situat al carrer del Pont, número 6, del municipi de Manlleu, a la comarca d'Osona, Catalunya. Està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i tres pisos. A la planta baixa hi ha tres portes de testera recta i la central més baixa (correspondria a l'entrada, mentre les altres serien els garatges o magatzems). El primer pis té una balconada que abasta tota l'amplada de la façana amb tres obertures, les llindes de les quals estan decorades amb motius florals de terra cuita. Al segon pis s'hi obren tres balcons situats simètricament a sobre dels finestrals del principal. Finalment, una sanefa de rosetes esculpides, separa el segon pis del tercer, que està format per tres finestres quadrades situades simètricament a sobre dels balcons dels altres pisos, i entre finestra i finestra trobem una columna adossada amb base i fust llisos. La façana està coronada per una cornisa de pedra envolada. tant els balcons com la cornisa estan decorats amb uns modillons en els que hi ha motius vegetals i geomètrics esculpits a baix relleu.

## Història

És una de les cases construïdes per a industrials. Salvador Vinyals (1847-1926) fou un dels arquitectes més sol·licitats del seu temps, d'estil eclèctic i de vegades modernista. És autor de nombroses cases a l'Eixample de Barcelona i col·laborà amb altres arquitectes com Domènech i Estapà i Antoni Robert, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «CASA ANDREU I FONT». Generalitat de Catalunya.
* 1 2 «Casa Andreu i Font». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Casal de la Dona (Sant Adrià de Besòs)

El Casal de la Dona és un edifici de mitjan segle xix de Sant Adrià de Besòs (Barcelonès). Al llarg de la seva història ha tingut diversos usos: habitatge, escola, jutjat, entre d'altres. Actualment, des de 1984, té el seu ús actual com a casal de la dona de l'associació de dones de Sant Adrià.

## Descripció

Edifici de planta i pis entre mitgeres amb dues façanes, la principal és a la plaça de la Constitució i la lateral al carrer Major. És de planta rectangular, amb coberta de teula àrab a dues aigües i carener paral·lel a la façana principal. El revestiment és un estucat en fred imitant un carreuat de pedra natural. Ara no es veu bé perquè ha estat repintada. Juga amb dos tons tot ressaltant els elements en relleu: cornises, sòcol, faixes. El coronament de la façana principal està resolt amb un frontó semicircular d'arc carpanell. La façana lateral està rematada amb acrotera de triple curvatura recolzada sobre cornisa. A les obertures hi ha llindes decoratives en forma d'arc escarser. El balcó originàriament tenia una balustrada que es va substituir per una barana de ferro. A l'interior destaca l'escala amb graons de pedra artificial i barana i muntants de ferro.

## Notícies històriques

Se sap, pel registre de la propietat de Santa Coloma, que a mitjan segle xviii en aquest mateix lloc hi havia una casa de planta baixa més soterrani destinada a habitatge. El 25 de maig de 1885 el ple de l'Ajuntament acordà dur a terme una permuta amb Agustí Lloberas (alcalde de Sant Adrià entre 1873 i 1874) entre la casa de la plaça de la Constitució i l'hostal de la carretera, on des de feia anys es reunia el consistori municipal. La casa es va reformar per millorar la imatge de l'immoble. Va tenir altres usos simultàniament. Va fer funcions d'escola fins al 1943, aleshores s'hi va instal·lar el Jutjat Municipal i el Registre Civil. Al traslladar-se l'Ajuntament va ser seu de la "jefatura" local del FET de las JONS i de la delegació Central Nacional-Sindicalista. Després d'una completa reforma s'hi va instal·lar l'ambulatori i de 1984 és el Casal de la Dona, associació de dones de Sant Adrià.

## Referències

* 1 2 «Casal de la Dona». Pat.mapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Cefuroxima

La cefuroxima és un antibiòtic, de la família de les cefalosporines de segona generació, que s'utilitza per tractar i prevenir una sèrie de infeccions bacterianes. Aquestes inclouen pneumònia, meningitis, otitis mitjana, sèpsia, infecció del tracte urinari i malaltia de Lyme. S'utilitza per via oral, per via venosa o muscular. Està comercialitzat a Espanya com a EFG i Zinnat, entre d'altres.
Els efectes secundaris habituals inclouen nàusees, diarrea, reaccions al·lèrgiques i dolor al lloc de la injecció. Els efectes secundaris greus poden incloure infecció per Clostridium difficile, anafilaxi, i síndrome de Stevens-Johnson. Es creu que l'ús en embaràs i lactància és segur. És una cefalosporina, interferint en la capacitat dels bacteris per fer la seva paret cel·lular.
La cefuroxima es va patentar el 1971 i es va aprovar per a ús mèdic el 1977. Està a la Llista de medicaments essencials de l'Organització Mundial de la Salut.

## Referències

* ↑ Basic & Clinical Pharmacology. McGraw Hill, 2018, p. 803.
* ↑ British national formulary : BNF 76. 76. Pharmaceutical Press, 2018, p. 518. ISBN 9780857113382.
* 1 2 3 4 5 «Cefuroxime Sodium Monograph for Professionals». Drugs.com. American Society of Health-System Pharmacists. [Consulta: 22 març 2019].
* ↑ «Centro de Información online de Medicamentos de la AEMPS - CIMA». Madrid: AEMPS. Ministerio de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad, 2023.
* ↑ «Cefuroxime Use During Pregnancy». Drugs.com. [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ Analogue-based Drug Discovery. John Wiley & Sons, 2006, p. 493. ISBN 9783527607495.
* ↑ World Health Organization model list of essential medicines: 21st list 2019. Geneva: World Health Organization, 2019. WHO/MVP/EMP/IAU/2019.06. License: CC BY-NC-SA 3.0 IGO.
# Circolo Canottieri Napoli

El Circolo Canottieri Napoli és un club poliesportiu italià de la ciutat de Nàpols, a la Campània.
Fundat el 1914, actualment, amb més d'un miler de membres a les seves files, alberga diversos esports olímpics com ara la navegació a vela, natació, waterpolo, tennis o triatló, entre d'altres.

## Palmarès en waterpolo

* Lliga de Campions
** Campions (1): 1977-78
** Finalistes (1): 1990-91
* Supercopa d'Europa
** Finalistes (1): 1978
* Campionat italià:
** Campions (8): 1950-51, 1957–58, 1962–63, 1972–73, 1974–75, 1976–77, 1978–79, 1989-90
* Copa italiana:
** Campions (1): 1969-70

## Enllaços externs

* Circolo Canottieri Napoli - Lloc web oficial
# Eduardo Calcagno

Eduardo Calcagno (Buenos Aires, Argentina, 26 de gener de 1941) és un director i crític de cinema de prolongada actuació al seu país. És fill del crític cinematogràfic Raimundo Calcagno, més conegut com Calki.

## Carrera

Va treballar com a crític de cinema en Diario El Mundo, Radio Splendid i Canal 13 entre 1960 i 1967. Va integrar l'empresa Manuel Antín Produccions com a cap de producció, assistent de direcció i director. Va realitzar la funció de camerògraf en el cicle televisiu Los argentinos amb direcció de Manuel Antín en films sobre personalitats destacades com Carlos Alonso, Juan Manuel Fangio i Arturo Frondizi, entre d'altres.
Es va acostar a la direcció cinematogràfica amb el curtmetratge El diablo sin dama produït en 1969 que va rebre bones crítiques i va integrar amb curtmetratges d'altres directors el llargmetratge Cuatrónicas estrenat en 1971. El seu primer llargmetratge va ser Fuiste mía un verano (1969) en el qual va tractar de combinar les característiques d'una pel·lícula de cantant amb un film d'autor, amb escassa fortuna. La seva següent pel·lícula, Los enemigos (1983) va tenir bones crítiques i alguns premis per al protagonista Ulises Dumont. El seu film més reeixit fins al moment va ser el multipremiado Yepeto (1999).

## Filmografia
### Director

* El diablo sin dama (curtmetratge) (1969)
* Fuiste mía un verano (1969)
* Nunca dejes de empujar, Antonio (migmetratge) (1978)
* Los enemigos (1983)
* Te amo (1986)
* El censor (1995)
* Yepeto (1999)
* El salto de Christian (2007)
* Ulises, un alma desbordada (2014)
* El cantor de tango En preproducció

### Intèrpret

* La conquista del paraíso (1981) …Doblatge

### Producció

* El diablo sin dama (curtmetratge) (1969)
* Nunca dejes de empujar, Antonio (migmetratge) (1978)
* Los enemigos (1983)
* Te amo (1986)
* El salto de Christian (2007)

### Guionista

* El diablo sin dama (curtometraje) (1969)
* Nunca dejes de empujar, Antonio (migmetratge) (1978)
* Te amo (1986)
* El salto de Christian (2007)
* Ulises, un alma desbordada (2014)

### Idea original

* Los enemigos (1983)
* El censor (1995)

## Referències

* ↑ "Busco un cine perturbador", Página 12, entrevista del 1998
* ↑ Eduardo Calcagno estrena su documental-homenaje al actor Ulises Dumont a noticine.com

## Enllaços externs

* Eduardo Calcagno a cinenacional.com
# Futbol 7

El Futbol 7 (F7, futset o FUT7) és una de les variacions del futbol, que es juga entre set jugadors de cada equip. El joc està format per un porter i sis jugadors de camp. El camp del futbol 7 és més gran que el del futbol sala, i oscil·la entre 50-65 metres de llarg i 25-50 metres d'amplada, respectivament.

## Organitzacions

IFA7FIF7

## Competicions internacionals

* World Cup (Copa del Món)
* Nations Cup (Copa de Nacions)
* Copa Amèrica
* Campionat del Món de Clubs
* Repte Internacional IFA7

## Competicions nacionals
### Argentina

* Super Liga F7 Argentina

### Brasil

* Futebol 7 Nordeste
* Liga Futebol 7 Brasil
* LLIGA NACIONAL DE FUT7
* RW Futebol 7
* Super League 7 Brasil
* Super Liga Alagoana Fut 7
* Lliga de Mini Futbol de Bulgària / Мини Футболна Лига

### Canadà

* Lliga de futbol F7 Canadà

### Anglaterra

* Dream League a 7 de Londres
* Lliga PowerLeague de futbol 7

### Portugal

* Superliga Nacional Futebol 7

### Espanya

* Lliga Futbol 7 Para Todos Madrid
* Madrid Futbol 7 Lligues
* Kings League

### Uruguai

* Lliga Uruguaiana Futbol 7

## Enllaços externs

* Regles del joc de futbol set - FIFOS Arxivat 2023-03-08 a Wayback Machine.
* Regles del joc de futbol set - IFA7 Arxivat 2022-11-07 a Wayback Machine.
* Vídeo Futseven: Madureira EC 5 x 5 CR Flamengo - 2013

## Referències

* 1 2 «FIF7 Federation | Tournaments» (en anglès). f7federation. Arxivat de l'original el 2020-03-02. [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ «IFA7 – IFA7.com» (en anglès). [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ «Indian Football 7 League | Games and Sports | Pune | Onspon». www.onspon.com. Arxivat de l'original el 2020-03-02. [Consulta: 2 març 2020].
* ↑ «FIF7 Federation | Champions» (en anglès). f7federation. Arxivat de l'original el 2019-08-03. [Consulta: 2 març 2020].
# Llengües de Turquia

La llengua oficial de Turquia és el turc, que és parlat per la gran majoria de la població turca. S'escriu amb les lletres llatines. A Turquia es parla també el dialecte kurmanji del kurd, el zazaqui, llengües caucàsiques o circassianes com l'adigué i el kabardí, el bosnià, l'àrab, l'armeni i el grec. El judeocastellà és parlat per alguns membres de la comunitat sefardita.
Segons el Tractat de Lausana, les llengües minoritàries reconegudes oficialment són l'armeni, el grec i l'hebreu.

## Estadístiques

Ethnologue proporciona una llista de llengües minoritàries de Turquia, algunes de les quals són parlades per un percentatge apreciable de la població.
Llengua materna a Turquia :
| Llengua materna | Percentatge |
| Turc | 84,54 |
| Kurmanji | 11,97 |
| Àrab | 1,38 |
| Zazaqui | 1,01 |
| Altres llengües turqueses | 0,28 |
| Llengües balcàniques | 0,23 |
| Laz | 0,12 |
| Circassià | 0,11 |
| Armeni | 0,07 |
| Llengües caucàsiques | 0,07 |
| Grec | 0,06 |
| Llengües escandinaves | 0,04 |
| Llengües d'Europa occidental | 0,02 |
| Llengües jueves | 0,01 |
| Altres | 0,09 |
* ↑ Bayır, Derya. Minorities and nationalism in Turkish law. Londres: Routledge, 2016. ISBN 978-1-315-59551-1. «Oran farther points out that the rights set out for the four categories are stated to be the ‘fundamental law’ of the land, so that no legislation or official action shall conflict or interfere with these stipulations or prevail over them (article 37). [...] According to the Turkish state, only Greek, Armenian and Jewish non-Muslims were granted minority protection by the Lausanne Treaty. [...] Except for non-Muslim populations - that is, Greeks, Jews and Armenians - none of the other minority groups' language rights have been de jure protected by the legal system in Turkey.»
* ↑ KONDA 2007
# Jake Lloyd

Jake Lloyd (Fort Collins, 5 de març de 1989) és un actor estatunidenc conegut fonamentalment pel seu paper d'Anakin Skywalker a Star Wars Episode I: The Phantom Menace.
Fill de Bill Lloyd, metge de professió, i Lisa Riley, un agent d'espectacles, té una germana menor anomenada Madison. Va anar a la Universitat de Colúmbia a Chicago per estudiar audiovisuals.
Lloyd és més conegut per les seves interpretacions en les pel·lícules Jingle All the Way i Star Wars Episodi I: L'amenaça fantasma, encara que també se li coneix pels seus papers recurrents com Jimmy Sweet a ER, i el jove Angelo a The Pretendre. Anteriorment, va ser una estrella convidada en la mateixa sèrie com un personatge anomenat Ronny Collins. També va aparèixer en la pel·lícula per a televisió del mateix nom el 1998.
Jake Lloyd es va retirar de l'actuació en 2001. Després d'una llarga temporada, el 2012 va explicar el motiu: patia assetjament per part dels companys de classe i li provocava molt estrès atendre les moltes obligacions que requerien les promocions de les pel·lícules, com ara viatges, entrevistes, etc. Aquestes van ser, segons Lloyd, les raons per les quals es va retirar de l'actuació. També va afirmar que durant els anys en què va patir assetjament per part dels seus companys de classe, en la seva desesperació va destruir tots els seus records de Star Wars i, des de llavors, es nega a veure fins i tot les pel·lícules perquè li provoquen records massa "esgarrifoses", segons diu ell mateix. Actualment resideix a Chicago.

## Filmografia

Pel·lícula :
| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1996 | Tornar a viure (Unhook the Stars) | J.J. | |
| 1996 | Jingle All the Way | Jamie Langston | Paper secundari |
| 1996 | Apollo 11 | Mark Armstrong | coneguda també com "Apollo 11: The Movie" |
| 1998 | Hosts | Jack | |
| 1999 | Star Wars Episode I: The Phantom Menace | Anakin Skywalker | |
| 2005 | Madison | Mike McCormick | |

## Referències

* ↑ http://www.citytowninfo.com/school-profiles/columbia-college-chicago Arxivat 2018-03-12 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Jake Lloyd Star Wars biography a StarWars.com
# Llengües saparo-yawan

Les llengües saparo–yawan (Zaparo–Yaguan, Zaparo–Peba) és una proposta de família lingüística que uneix dues petites famílies lingüístiques de l'oest de la conca de l'Amazones. Va ser proposat per primera vegada per Swadesh (1954) i continua per Payne (1984) i Kaufman (1994).

## Lligams

També hi ha quatre llengües aïllades i en cas contrari llengua no classificada que han estat indirectament lligats al saparo–yawan, i per comoditat s'inclouen aquí. Tovar (1984) va proposar una connexió entre les zaparoanes i el taushiro, que era classificada; Stark (1985) i Gordon (2005) veuen una connexió amb l'extingit omurano. L'extingit awishiri i l'aïllat Candoshi tenen semblances lèxiques amb taushiro, omurano i entre si; no obstant això, les quatre llengües també tenen similituds lèxiques amb el zaparo, jívaro i arawak. Aquests sis idiomes i famílies de la taula de la dreta "no" s'han relacionat de manera coherent. Atès que el candoshi està ben descrit, això es pot resoldre relativament aviat.

### Classificació proposada

Això forma part de la proposta macroandina de Kaufman:
* Sáparo–Yawan (Kaufman 2007)
** Sáparo (Zaparoan)
** Yawan
*** Peva–Yawan (Peba–Yaguan)
*** Sabela (Huaorani)
*** Taushiro, gairebé extingida
*** Omurano

## Referències

* ↑ Kaufman, Terrence. (1994). The native languages of South America. In C. Mosley & R. E. Asher (Eds.), Atlas of the world's languages (pp. 46–76). London: Routledge.
* ↑ O’Hagan, Zachary. «Taushiro and the Status of Language Isolates in Northwest Amazonia». University of California, Berkeley, 17-11-2015.
* ↑ Casey, Nicholas «Thousands Once Spoke His Language in the Amazon. Now, He's the Only One.». New York Times, 26-12-2017.