OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nolwenn Lemesle

Nolwenn Lemesle (Le Minihic-sur-Rance, 1978) és una directora de cinema i guionista francesa.

## Trajectòria

Nolwenn Lemesle va completar els seus estudis secundaris a Sant-Maloù. Després va estudiar arts escèniques i una llicenciatura en estudis cinematogràfics i audiovisuals a la Universitat de l'Alta Bretanya abans d'obtenir un màster en guió a la Universitat de París I Panteó-Sorbona.
Després d'escriure i dirigir diversos curtmetratges, entre ells Poids plume (produït pel Groupe de recherches et d'essais cinématographiques) que va guanyar el premi Beaumarchais al Festival international de films de femmes de Créteil, va escriure i dirigir la seva primera pel·lícula, Des morceaux de moi, el 2012, amb Adèle Exarchopoulos, Zabou Breitman i Tchéky Karyo. Per aquest primer llargmetratge, va guanyar el Bayard d'or a la millor òpera primera al Festival Internacional de Cinema Francòfon de Namur.
L'any 2020 va fer una segona pel·lícula per a televisió, a petició d'Arte France, sobre el tema de l'adolescència titulada Les hereves, escrita per Johanna Goldschmidt i Laure-Elisabeth Bourdaud. Aquest llargmetratge social i polític compara la vida quotidiana dels adolescents privilegiats i els dels suburbis.

## Referències

* ↑ «LEMESLE Nolwenn – Zelig» (en francès). [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ «La vision de l'adolescence de Nolwenn Lemesle» (en francès). Ouest-France.fr, 22-11-2014. Arxivat de l'original el 2025-01-25.
* ↑ «Nolwenn Lemesle» (en francès). Groupe Ouest Développement. [Consulta: 12 febrer 2022].
* 1 2 «Nolwenn Lemesle : "Il y avait un discours à défendre dans LES HERITIERES"» (en francès), 03-06-2021. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ «Nolwenn Lemesle : "Il y avait un discours à défendre dans LES HERITIERES"» (en francès). www.journaldesfemmes.fr. [Consulta: 12 febrer 2022].
# Eddoe

L'Eddoe és una planta tropical, varietat de la Colocasia esculenta -molt semblant al taro-, que es conrea principalment pel seu ús comestible (el corm de l'arrel). És més petita que el taro, però a diferència d'aquest les seves fulles tendres es poden cuinar i menjar, tot i que amb cura perquè tenen un tast agre.

## Distribució

Sembla que l'inici del conreu d'aquesta planta va ser a la Xina i al Japó, i des d'allà es va introduir a les Índies Occidentals, on també se l'anomena "eddo de la Xina". Creix millor en sòls fèrtils i amb humus, però que estiguin ben drenats. No obstant això, també s'adapten al creixement en terres més pobres en nutrients i en climes més secs o, fins i tot, s'ajusten a temperatures més baixes que el taro.

## Nom

A l'eddo també se l'anomena malanga en àrees de parla castellana, però el mateix nom és també emprat per altres plantes de la família de les Araceae.En la parla urdú i en hindi se'l coneix amb el nom arvi o arbi. En bengalí es diu kochur mukhi i a Malàsia, el nom és xembb o xembu.
Els eddos formen part de la denominació genèrica emprada en portuguès carà o inhame, que inclou arrels comestibles dels gèneres Alocasia i Dioscorea. L'eddo és la varietat més comuna de carà/inhame que es menja a les regions de: São Paulo, Rio de Janeiro i Espírito Santo, i en altres regions del voltant. Són també bastant comunes al nord del Brasil, on són anomenades batata, però són menys habituals que les del gènere Colocasia, que són les autèntiques batates. Segons la cultura brasilera, els millors eddos per ser cuinats són els que tenen un color rosat més intens o els que tenen color lavanda per la zona on es tallen les fulles.

## Referències

* 1 2 3 4 Purseglove, J.W. Tropical crops. Monocotyledons, ed. Longman & John Wiley Harlow, Nova York, 1972.
* ↑ R. Tumuhimbise i altres Creixement de diferents varietats de taro a Uganda. African Crop Science Journal, Vol. 17, nº 1, 2009, p. 49-60
* ↑ Receptes brasileres de carà
# Lluís de Cardona i Enríquez

Lluís de Cardona i Enríquez (Castell d'Arbeca, 1488 - Tarragona, 1532). Abat de Santa Maria de Solsona (1515-1532); bisbe de Barcelona (1529-1531); conseller reial i arquebisbe de Tarragona (1531-1532) i President de la Generalitat de Catalunya (1524-1527).
Va ser nomenat president de la Generalitat el 22 de juliol de 1524.
Fill de Joan Ramon Folc IV de Cardona, duc de Cardona, i d'Aldonza Enríquez y Quiñones; germà d'Enric de Cardona i Enríquez, bisbe de Barcelona (1505-1512).
El 1514 és nomenat abat de Santa Maria de Solsona. Fou president de la Generalitat de Catalunya (1521-27). Carles V el nomenà per a succeir al bisbe de Barcelona, Guillem Ramon de Vic (1525), però el lloc serà ocupat per Silvio Passarino per desig del papa Climent VII. El 1529 el seu nomenament fou ratificat pel papa. A la mort del seu oncle, Pere de Cardona el succeí a l'arquebisbat de Tarragona, per al qual obtingué la butlla de secularització de la seu de Tarragona, fins aleshores de canonges regulars de Sant Agustí.

## Referències i bibliografia

* ↑ Tal com ens indica, Mossèn Segura.
* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Centre Municipal Ana Díaz Rico

El Centre Municipal «Ana Díaz Rico» és un centre cultural i cívic que està situat a la Plaça dels Blocs del barri de les Planes, a L'Hospitalet de Llobregat. El principal objectiu del centre és millorar la qualitat de vida dels veïns, fomentant la cohesió i la dinamització en un barri on sovint hi ha conflictes socials. Per tant, es busca la revitalització del teixit urbà, social i econòmic. Després de més de 30 anys que els veïns reclamaven la seva construcció, va ser inaugurat al 2013 amb el nom d'Ana Díaz Rico, una històrica lluitadora del barri que va morir al 2012.

## Edificació del centre

Aquest centre s'inscriu en el Pla integral de la Florida, les Planes i Pubilla Cases, i forma part de la Llei de Barris. El pressupost del projecte va ser d'un milió d'euros. L'edifici té només una planta de 372 metres quadrats i un pati obert. Alguns dels seus equipaments són una aula d'informàtica, una sala de consulta de l'arxiu de l'Associació de Veïns del barri, un espai polivalent de 115 metres quadrats i una sala aïllada acústicament per fer assajos musicals, entre d'altres.
El Centre Municipal Ana Díaz Rico és un dels primers edificis de la ciutat amb grau d'eficiència enèrgetica A, que és el nivell més elevat. Això vol dir que el grau d'emissions i de demanda energètica (calefacció, refrigeració; etc) és molt baix.

## Activitats

Les activitats del centre són organitzades per les entitats del barri, conjuntament amb administracions i institucions. Algunes de les activitats que s'imparteixen són els tallers de treballs manuals, de reforç educatiu, de gimnàstica per a gent gran, de dansa i teatre, de música, de capacitació lingüística. També inclou un projecte d'hort agrícola.
A començaments d'any es va iniciar un curs d'auxiliar tècnic en microinformàtica i instal·lació de xarxes de comunicació, dirigit per a persones d'entre 18 i 45 anys que es trobaven en una situació d'atur.

## Referències

* 1 2 «Obre el nou centre cultural i cívic La Florida Ana Díaz Rico.».
* ↑ «Un millón bien gastado.».
* ↑ «L'equipament cívic i cultural de la Florida obrirà a principis de 2013.».
* ↑ «El Ayuntamiento de L'H abre las inscripciones para el curso de auxiliar técnico en microinformática e instalación de redes de comunicación.».
# Elena Sánchez Sánchez

Elena Sánchez Sánchez, als crèdits Elena S. Sánchez (Toledo, 29 de maig de 1979), és una periodista i presentadora de televisió espanyola.

## Biografia

Es va criar al municipi de Gavilanes, Àvila, d'on era originari el seu pare. És llicenciada en periodisme per la Universitat Complutense de Madrid i màster en periodisme de televisió per la Universitat Rey Juan Carlos de Madrid.2022
El 2001 va entrar a formar part del Canal Toros de Via Digital com a membre de l'equip de Tendido Cero de TVE. Des de llavors i, després d'un breu pas per Antena 3, la seva carrera està vinculada a TVE. Eln 2004 és contractada pels Serveis Informatius de la cadena pública, on roman durant anys com un dels rostres visibles de l'àrea de cultura.
El 2008 va passar al Canal 24 Horas com a presentadora d'informatius i posteriorment del programa cultural La Tarde en 24 horas.
El 2011 va fer el salt a La 1, per a presentar, durant l'estiu, Gente. Des de 2012 fins a 2014 va ser del rostre del mític programa de crònica social Corazón. Al maig de 2014 deixava Corazón i passava a presentar Cine de Barrio, en substitució de Concha Velasco durant la seva baixa per malaltia. Des de setembre d'aquest any presenta Días de cine, programa de referència per a tot cinèfil.
Des de maig de 2015 ocupa el Prime time de la 2 com a presentadora del programa Historia de nuestro cine, qque repassa la història del cinema espanyol des dels anys 30 fins a l'actualitat i que inclou un col·loqui tots els divendres, amb convidats de l'univers cinematogràfic.
Des de 2012 presenta, cada mes de juliol, el programa especial Viu Sant Fermín dedicat a la retransmissió dels tancaments que se celebren a Pamplona durant els Sanfermines.
Entre les múltiples cobertures que ha realitzat al llarg de la seva carrera destaquen Premis Goya, els Premis Príncep d'Astúries, el Premi Cervantes, la presentació de les gales Destino Eurovision o la seva labor com a portaveu dels vots espanyols en els Festivals d'Eurovisió en els anys 2011 i 2012.
Des de gener de 2020 presenta l'espai d'entrevistes de La 2 de TVE Sánchez y Carbonell al costat de Pablo Carbonell.

## Televisió
### Programes de televisió

| Any | Programa | Cadena | Paper |
| 2001 | Tendido Cero | TVE | Presentadora |
| 2008 | Gente | TVE | Durant l'estiu |
| 2011 - 2012 | Festivals d'Eurovisió | TVE | Presentadora |
| 2012 - 2014 | Corazón | TVE | Presentadora |
| 2012 | Vive San Fermín | TVE | Presentadora |
| 2014 | Cine de Barrio | TVE | Presentadora |
| 2014 - 2019 | Días de cine | TVE | Presentadora |
| 2015 - ¿? | Historia de nuestro cine | La 2 | Presentadora |
| 2018 - 2019 | ¡Feliz 2019! | TVE | Presentadora |
| 2020 - ¿? | Sánchez y Carbonell | La 2 | Presentadora |

## Referències

* ↑ 'Días de cine' convierte a las figuras del cine español en presentadores del programa, vertele, 6 de setembre de 2019
* ↑ Elena S. Sánchez presenta "Historia de nuestro cine" en TVE, teinteresa, 6 de maig de 2015
* ↑ «La 2 estrena 'Sánchez y Carbonell', lleno de entrevistas, humor y música». 20minutos, 16-01-2020. [Consulta: 17 gener 2020].

## Enllaços externs

* Elena Sánchez a formulatv
# Biznaga

Biznaga és un grup espanyol de punk rock format el 2012 a Madrid per Álvaro García (veu i guitarra) i Jorge Navarro (baix), ambdós d'origen malagueny, als quals més endavant se'ls van unir Jorge «Milky» Ballarín (bateria) i Pablo Garnelo (guitarra).
A principis de l'estiu del 2024 Biznaga van presentar dos avançaments del seu cinquè àlbum d'estudi, ¡Ahora!, editat a través del segell discogràfic Montgrí. Els dos temes de presentació són «El entusiasmo», definit pel grup com una declaració d'amor en temps de guerra, i «Imaginación política», plantejat com una anticançó de l'estiu crítica amb el capitalisme. La presentació d'aquests temes va anar seguida d'una gira per la península Ibèrica i dos concerts (12 i 13 de setembre) a Londres.

## Discografia

* Demo (2012)
* EP (2012)
* EP & Demo (Musagre, 2013)
* Centro dramático nacional (Holy Cuervo, 2014)
* Sentido del espectáculo (Slovenly Recordings/Altafonte, 2017)
* Gran pantalla (Slovenly Recordings, 2020)
* Bremen no existe (Montgrí, 2022)
* ¡Ahora! (Montgrí, 2024)

## Referències

* ↑ Escandón, Pelayo. «El punk contra la alienación digital de los madrileños Biznaga» (en castellà). El País, 13-03-2020. [Consulta: 30 juny 2024].
* ↑ «Biznaga presentan 'El entusiasmo' e 'Imaginación política', los dos primeros avances de su nuevo disco». dod Magazine, 12-07-2024. [Consulta: 16 juliol 2024].
* ↑ «Biznaga» (en castellà). Lafonoteca. [Consulta: 2 agost 2024].
* ↑ Mariño, Henrique. «Hay que ir a por todas: si pides lo mínimo, te regatean tu vida y tu bienestar». Público, 02-04-2023. [Consulta: 2 agost 2024].
# Lluís Simarro Lacabra

Lluís Simarro Lacabra (1851-1921), fou psicòleg i metge; fill del pintor de Xàtiva, Ramon Simarro i Oltra nasqué a Roma durant un viatge de treball d'aquest darrer.
Després de la prompta i dramàtica mort dels seus pares Lluís fou internat en un col·legi, primer a Xàtiva i després a València. Allí Simarro fou expulsat del col·legi de frares on estudiava quan aquestos li descobriren un exemplar de L'origen de les espècies de Darwin. Després el seu republicanisme el va obligar a emigrar a Madrid per acabar els seus estudis. Allí es convertí, a principis de segle xx, en el primer professor universitari de psicologia a l'Estat Espanyol.
Actualment hi ha un IES a Xàtiva amb el seu nom.

## Bibliografia

Luís Simarro i la psicologia científica a Espanya, Universitat de València, 2003.
# Can Surià (Olivella)

Can Surià és una masia d'Olivella (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici de planta basilical amb planta baixa, pis i golfes. La coberta és a dos vessants, amb les golfes sobrelevades. A nivell de primer pis hi ha una galeria lateral porticada d'arcs rebaixats.

## Història

Es tracta d'una masia documentada des de 1732, quan era propietat de Josep Surià. A partir dels anys seixanta del segle XX es construí la urbanització que duu el nom de la casa i ara es troba envoltada de xalets de segona residència.

## Referències

* 1 2 «Can Surià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ «Can Surià - Olivella - Pobles de Catalunya». [Consulta: 27 febrer 2019].
# Tallapapers

Un tallapapers o obrelletres és un objecte en forma de ganivet que és utilitzat per a obrir sobres o per a separar les pàgines sense tallar dels llibres.
També estan disponibles versions elèctriques, que treballen usant motors per a fer lliscar els sobres per una fulla. Aquests tenen l'avantatge de poder manejar un més gran volum de sobres, però la fulla pot tallar el contingut del sobre i danyar-lo.
Els tallapapers poden estar fabricats en fusta, metall, plàstic, de vegades fins i tot d'ivori o una combinació de materials. Alguns tallapapers moderns tenen una fulla d'afaitar amagada dins d'un mànec plàstic. En tot cas, el tall constant del paper esmussa les superfícies de la fulla, i se'n requereix l'afilament o el reemplaçament.

## Curiositats

* Robert Stewart (Vescomte de Castlereagh) es va suïcidar utilitzant un tallapapers.
* Patrick Henry és famós per haver fet un discurs davant la Càmera de Burgesos de Virgínia el 23 de març de 1775, dient les famoses paraules Doneu-me la llibertat o doneu-me la mort! Després d'això, va fingir d'introduir-se un tallapapers en el pit.

## Referències

* ↑ Kukla, Amy; Kukla, Jon. Patrick Henry: Voice of the Revolution. PowerPlus Books, 2002, p. 45–46. ISBN 0-8239-5725-X.
# Miquel de Ferrer i de Marimon

Miquel de Ferrer i de Marimon (? - 1552) fou Cavaller de l'Orde de Sant Joan i Gran Prior de Catalunya (1537-1551). Va ser el 61è President de la Generalitat de Catalunya (1552-1552), elegit el 23 de febrer de 1552, només va ésser uns mesos al càrrec per raó de la seva mort.

## Biografia

Era fill de Galceran Ferrer i de Gualbes, Batlle general del Principat i membre de l'Orde de l'Esperó d'Or i de Leonor de Marimon.
Miquel de Ferrer va estar present a les Corts de 1528, 1537, 1542 i 1547.
Va morir prematurament el 23 d'agost de 1552. Es va fer una nova extracció que recaigué en Joan de Tormo.

### Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. ISBN 84-412-0885-9 (Vol.2)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# CPUID

A l'arquitectura x86, la instrucció CPUID (identificada per un codi operatiu CPUID) és una instrucció suplementària del processador (el seu nom deriva de la identificació de la CPU) que permet al programari descobrir detalls del processador. Va ser introduït per Intel l'any 1993 amb el llançament dels processadors Pentium i 486 millorats amb SL.
Un programa pot utilitzar el CPUID per determinar el tipus de processador i si s'implementen funcions com MMX/SSE.

## Història

Abans de la disponibilitat general de la instrucció CPUID, els programadors escriurien codi de màquina esotèric que aprofitava diferències menors en el comportament de la CPU per determinar la marca i el model del processador. Amb la introducció del processador 80386, EDX en reiniciar va indicar la revisió, però només es podia llegir després del restabliment i no hi havia cap manera estàndard per a les aplicacions de llegir el valor.
Fora de la família x86, els desenvolupadors encara estan obligats a utilitzar processos esotèrics (que impliquen temporització d'instruccions o activadors d'error de la CPU) per determinar les variacions del disseny de la CPU que hi ha.
A la família Motorola 680x0, que mai no va tenir cap instrucció CPUID, determinades instruccions específiques requerien privilegis elevats. Es podrien utilitzar per distingir diversos membres de la família de CPU. Al Motorola 68010 es va privilegiar la instrucció MOVE from SR. Aquest canvi notable d'instruccions (i màquina d'estat) va permetre que el 68010 compleixi els requisits de virtualització de Popek i Goldberg. Com que el 68000 oferia un MOVE sense privilegis des de SR, es podrien distingir 2 CPU diferents per una condició d'error de la CPU activada.
Tot i que la instrucció CPUID és específica de l'arquitectura x86, altres arquitectures (com ARM) sovint proporcionen registres en xip que es poden llegir de maneres prescrites per obtenir el mateix tipus d'informació proporcionada per la instrucció CPUID x86.

## Crida a CPUID

El codi operatiu CPUID és 0F A2.
En llenguatge ensamblador, la instrucció CPUID no pren paràmetres ja que CPUID utilitza implícitament el registre EAX per determinar la categoria principal d'informació retornada. En la terminologia més recent d'Intel, això s'anomena fulla CPUID. CPUID s'ha de cridar primer amb EAX = 0, ja que això emmagatzemarà al registre EAX el paràmetre de crida EAX més alt (fulla) que implementa la CPU.
Per obtenir informació de funció ampliada, s'hauria de cridar CPUID amb el bit més significatiu d'EAX. Per determinar el paràmetre de trucada de funció estesa més alt, truqueu CPUID amb EAX = 80000000h.

## Referències

* ↑ «Intel 64 and IA-32 Architectures Software Developer's Manual» (en anglès). Intel.com. [Consulta: 11 abril 2013].
* ↑ «What is CPUID Software Used For? - GadgetMates» (en anglès americà), 30-05-2023. [Consulta: 28 novembre 2023].
* ↑ «Detecting Intel Processors - Knowing the generation of a system CPU» (en anglès). Rcollins.org. [Consulta: 11 abril 2013].
* ↑ «LXR linux-old/arch/i386/kernel/head.S» (en anglès). Lxr.linux.no. Arxivat de l'original el 2012-07-13. [Consulta: 11 abril 2013].
# Orquitis

L'orquitis, en medicina, és la inflamació d'un o dels dos testicles. Generalment, aquesta inflamació és causada per un traumatisme o infecció.

## Etiologia

La causa més comuna són les infeccions causades per alguns virus i bacteris.

### Orquitis vírica

L'orquitis vírica sol afectar nens en la pubertat. Aquesta infecció va relacionada amb la parotiditis epidèmica. Generalment, l'orquitis apareix entre 4 i 6 dies després de les parotiditis. Tot i així, avui en dia la vacunació ajuda a evitar-la.

### Orquitis bacteriana

Generalment, l'orquitis bacteriana és causada per malalties de transmissió sexual. Alguns dels microorganismes causants són clamídies i gonorrea. Aquesta té més prevalença en homes d'entre 19 i 35 anys. Hi ha tota una sèrie de factors de risc que poden desencadenar o afavorir una infecció d'aquest tipus. Alguns d'aquests són: múltiples parelles sexuals, relacions sexuals sense protecció, relacions sexuals amb persones amb alguna MTS o antecedents personals d'alguna malaltia bacteriana de transmissió sexual.
A banda dels factors de risc relacionats amb les MTS, n'hi ha d'altres que també poden desencadenar-la. Algunes d'elles són: infecció urinària, ús perllongat de sonda vesical, cirurgia genitourinària.

## Signes i símptomes

L'orquitis es presenta principalment amb dolor sever i inflamació dels testicles. També, es pot presentar una epididimitis. Altres signes i símptomes de l'orquitis són la febre, malestar general, dolor inguinal, hematospèrmia (presència de sang al semen), inflamació de l'escrot, increment sensibilitat dels testicles, secrecions pel meat uretral, dolor en ejacular.

## Tractament

El tractament d'aquesta patologia té dos vessants: farmacològic i no farmacològic.
Pel que fa al tractament farmacològic, caldrà una bona adherència al tractament amb antibiòtics per combatre la infecció. És molt important que el tractament s'acabi i no interrompre encara que els símptomes hagin desaparegut. De forma simultània i per la inflamació també es prendran antiinflamatoris.
Pel que fa al tractament no farmacològic, s'haurà d'aplicar gel local, per alleugerir els símptomes i evitar que els testicles pengin, és a dir, utilitzar calçotets adequats, per subjectar-los correctament.

## Complicacions

Si l'orquitis no es tracta correctament poden aparèixer tota una sèrie de complicacions que poden arribar a la pèrdua del testicle. Algunes d'aquestes són: atròfia testicular, infart testicular, fístula escrotal cutània, abscés escrotal, epididimitis crònica, infertilitat, entre d'altres,

## Referències

* 1 2 3 «Orchitis» (en anglès). MedlinePlus, 10-09-2012. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Orquitis» (en castellà). Orquitis.org. Arxivat de l'original el 2018-08-22. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Orquitis» (en castellà). Clinica Dam. [Consulta: 6 octubre 2015].
* ↑ «Orquitis símptomes» (en castellà). Onmeda. Arxivat de l'original el 2016-07-23. [Consulta: 6 octubre 2015].
* 1 2 «Orquitis» (en castellà). Urología avanzada. [Consulta: 6 novembre 2015].
* ↑ «Orquitis-epidimitis» (en castellà). Urología multidisciplinar. Arxivat de l'original el 2015-10-06. [Consulta: 6 octubre 2015].