OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fujiwara no Saneyori

Fujiwara no Saneyori (900 - 24 de juny, 970), també conegut com Onomiya-dono, va ser un estadista, cortesà i polític japonès durant el període Heian.

## Carrera

Va ser ministre durant els regnats de l'emperador Reizei i l'emperador En'yū.
* 2 de maig de 944 (Tengyō 7, 7è dia del 4t mes): Saneyori va ser elevat a la posició de udaijin a la jerarquia de la cort imperial. (1834).
* 19 de maig de 947 (Tenryaku 1, 26è dia del 4t mes): Saneyori va ser ascendit a les posicions de sadaijin i gran general de l'esquerra.
* 949 (Tenryaku 3, 1r mes): Saneyori i el seu germà Morosuke van compartir els deures de daijō-daijin durant un període de malaltia de Fujiwara no Tadahira
* 958 (Tentoku 2, 3r mes): a Saneyori se li va concedir permís especial per viatjar en un vehicle amb rodes.
* 26 de març de 963 (Ōwa 3, 28è dia del 2n mes): Saneyori va presidir les cerimònies d'adveniment de la majoria d'edat de Norihira-shinnō (emperador Reizei) que després es convertiria en l'Emperador Reizei.
* 31 de juliol de 967 (Kōhō 4, 22è dia del sisè mes): Saneyori va començar a servir com a kampaku quan l'Emperador Reizei va assumir el tron en 967
* 27 de setembre de 969 (Anna 2, 13è dia del 8è mes): Saneyori va ser nomenat sesshō (regent).
* 24 de juny de 970 (Tenroku 1, 18è dia del 5è mes): Saneyori va morir als 70 anys; i va ser elevat pòstumament a la primera classe en rang.
Després de la seva mort, el nebot de Saneyori, Koretada, va assumir les seves funcions quan va ser nomenat sesshō després de la seva mort.

## Genealogia

Aquest membre del clan Fujiwara era fill de Fujiwara no Tadahira. Saneyori era el fill gran. Va tenir dos germans: Morosuke i Morotada.

## Referències

* 1 2 3 Nussbaum, Louis-Frédéric. (2005). "Fujiwara no Saneyori" in Japan Encyclopedia, p. 208, p. 208, at Google Books; Brinkley, Frank et al. (1915). A History of the Japanese People from the Earliest Times to the End of the Meiji Era, pp. 203, 259., p. 203, at Google Books
* 1 2 Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du japon, p. 138, p. 138, at Google Books; see "Fousiwara-no Sane yori", pre-Hepburn romanization
* 1 2 Titsingh, p. 139, p. 139, at Google Books.
* ↑ Titsingh, p. 140, p. 140, at Google Books.
* ↑ Titsingh, p. 141, p. 141, at Google Books.
* ↑ Titsingh, p. 144, p. 144, at Google Books.
* ↑ Brinkley, p. 259, p. 259, at Google Books; Titsingh, p. 144., p. 144, at Google Books
* ↑ Brinkley, p. 257, p. 257, at Google Books.

## Bibliografia

* Brinkley, Frank i Kickstarter. (1915). Una història del poble japonès des dels primers temps fins al final de l'era Meiji. Nova York: Encyclopædia Britannica. OCLC 413099
* Nussbaum, Louis-Frederick i Cathe Roth. (2005). Enciclopèdia japonesa. Cambridge: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 58053128
* Titsingh, Isaac. (1834). Nihon Odai Ichiran; o, Anals dels emperadors del Japó. París: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund de Gran Bretanya i Irlanda. OCLC 5850691
# Adelaida Aleu Soria

Adelaida Aleu i Soria, coneguda artísticament com a Adelaida Aleu-Caballé o Adelaida Aleu-Cavallé (Barcelona, ca. 1819, - ?) fou una soprano comprimària catalana. L'ús del cognom Caballé prové del seu matrimoni amb el mestre apuntador Pere Caballé i Casas.

## Biografia

Adelaida fou filla d'Antoni Aleu i Ventosa, sergent del Regiment de Granaders de la companyia de Ferran VII, nascut a Tarragona, i de Francesca Soria i Padrós, de Cervera. Altres germans d'Adelaida van néixer a Girona.
La seva primera participació com a cantant recollida en premsa va ser en l'estrena a Barcelona de l'òpera Francesca Donato ossia Corinto distrutta de Saverio Mercadante, al Liceu Filodramàtic de Montsió, el 10 de juliol de 1841. L'any següent, el 23 d'agost de 1842, es va casar amb el professor de cant Pere Caballé i Casas. Va actuar al Gran Teatre del Liceu en les temporades entre 1846-1847 i 1851-1852. El dia 1 de juliol de 1848 va participar en l'estrena a Barcelona de l'òpera Macbeth de Giuseppe Verdi, fent el paper de dama de Lady Macbeth. En la temporada 1850-1851 va ser una de les intèrprets de l'estrena en aquest teatre de l'òpera bufa La prova di un'opera seria, del compositor Giuseppe Mazza, que va tenir lloc el 18 de gener de 1851. En setembre de 1853 es va anunciar la seva incorporació a la companyia del Teatre Principal de Barcelona, juntament amb el seu marit, Pere Caballé. En febrer de 1854 es va anunciar la creació de l'una companyia del Teatre del Circ Barcelonès, que incorporà com a comprimària Adelaida Aleu-Caballé. En aquesta companyia van participar també Pere Caballé (director de cors), la cantant Elisa Villó i el seu marit Tomàs Genovés (director), entre d'altres. Després d'aquell anunci el seu nom desapareix de les hemeroteques.
Va tenir una filla, Clotilde Caballé i Aleu, nascuda el 27 de desembre de 1846 i batejada a la Catedral de Girona dos dies més tard.

## Referències

* 1 2 La inscripció de matrimoni amb Pere Caballé i Casas, de 23 d'agost de 1842, indica que Adelaida tenia aleshores 23 anys i ell 26. Llibre registre de matrimonis de 1842, ajuntament de Barcelona, número de registre 953.
* 1 2 Llibre registre de batejos de la Catedral de Girona, any 1846, número de registre 153.
* ↑ Consten els batejos a Girona de Narcís (1817), Josep (1826), Bonaventura (1824), Celestina (1829), Raimon (1831) i Francesc (1833), segons els llibres de batejos de la Catedral i de l'església de Sant Feliu.
* ↑ Radigales i Babí, Jaume. Els orígens del Gran Teatre del Liceu. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998, p. 96. ISBN 84-8415-002-X.
* ↑ «Teatro Principal». Diario de Barcelona, Núm. 251, 11-09-1853, pàg. 6418. «Lista de los individuos que componen las compañías de ópera española, declamación y baile durante el año cómico que dará principio el 15 del presente mes y concluirá el 30 de junio de 1834 [sic, 1854]»
* ↑ «Teatro del Circo Barcelonés». Diario de Barcelona, 18-02-1854, pàg. 1233.
# Aeroport Internacional de Kansai

L'aeroport internacional de Kansai (关 西 国际 空港, Kansai Kokusai Kuko) és un aeroport internacional situat en una illa artificial a la badia d'Osaka, Japó. Va ser inaugurat el 4 de setembre del 1994.
L'aeroport serveix de hub per Japan Airlines, All Nippon Airways, i Nippon Airlines Cargo. És la porta d'enllaç per a la regió de Kansai, composta per les ciutats d'Osaka, Kyoto, i Kobe, entre d'altres. Els vols domèstics són portats a terme des de l'anterior Aeroport Internacional d'Osaka a Itami.
En el dialecte Kansai del japonès, l'aeroport és comunament anomenat Kanku (关 空).

## Pistes

* 6/24, 11.400 ft, 3.500 m, pavimentada
* 6L/24R, 13.123 ft, 4.000 m, pavimentada

## Estadístiques (2005)

* Nombre de passatgers: 16.428.399
* Total de càrrega: 843.368 t

## Vols internacionals

Operen vols internacionals en l'aeroport les següents línies aèries:
| Air Caledonie Airlines Air Canada AirCalin Air China Air France Air India Air Macau Air New Zealand Air Paradise International Air Tahiti Nui Alitalia All Nippon Airways American Airlines Asiana Airlines Australian Airlines Austrian Airlines Cathay Pacific | China Eastern Airlines China Southern Airlines EgyptAir Emirates EVA Air Finnair Garuda Indonesia Hainan Airlines JALWays Japan Airlines Japan Asia Airways Jetstar Airways KLM Korean Air Lufthansa Malaysia Airlines | MIAT Mongolian Airlines Northwest Airlines Philippine Airlines Qantas Qatar Airways Royal Nepal Airlines Shanghai Airlines Singapore Airlines South African Airlines Thai Airways International United Airlines US Airways Uzbekistan Airways Vietnam Airlines Vladivostok Air Xiamen Airlines |

## Enllaços externs

* Hanami Web - Kansai Airport KIX Arxivat 2007-12-21 a Wayback Machine.(anglès)
# Autonomia responsable

La autonomia responsable és una administració o un sistema d'organització (per a aconseguir la realització de coses) en el qual un individu o un grup social té autonomia volitiva per a decidir què fer, però sent responsable del resultat de la decisió, pot ser cridat `cap regla', o més aviat, cap regla externa. L'existència de la responsabilitat fa l'autonomia responsable similar a l'anarquia en el seu sentit d'autoorganització política; l'autonomia responsable requereix límits bé definits en els quals cap adreça externa pot ingressar, com poden ser agendes programàtiques amb obligacions o metes a complir, terminis, entre d'altres. L'autonomia responsable, és juntament amb la jerarquia i la heterarquia, una de les 3 formes de "fer la coses" segons la teoria de la triarquia.

## Exemples

* Adam Smith va descriure el funcionament de l'autonomia en l'esfera econòmica, on les accions autònomes de les empreses es combinen per a generar la «mà invisible» del mercat. La necessitat de generar suficients diners per a sobreviure proporciona la necessària rendició de comptes. Les empreses amb èxit financer sobreviuen i creixen; les no reeixides no ho fan. La invenció de la responsabilitat limitada com forma jurídica incorpora una important línia divisòria entre una empresa i els seus accionistes.
* La investigació científica bàsica, en el món acadèmic i en els instituts d'investigació, és en gran manera portada a terme per grups autònoms, que són dirigits per investigadors principals. Aquests grups desenvolupen la seua reputació per la publicació d'informes en revistes. Els investigadors principals sol·licitar beques d'investigació de diversos organismes de finançament. Les subvencions es donen amb subjecció a la novetat i la importància de la sol·licitud de subvenció i la reputació del grup. L'investigador principal té la llibertat de triar els temes d'investigació i de reclutar a les persones el que li proporciona autonomia. La continuïtat del grup depèn de publicar una bona investigació - proporcionar aquesta rendició de comptes.
* Les institucions d'investigació d'administracions solen donar als individus gerents de fons una gran quantitat d'autonomia. Si un fons fa bé, en relació amb el sector o al mercat en el seu conjunt, el seu administrador podrà ser sotmès a un major fons i atraurà a més clients. L'autonomia és proporcionada per les polítiques internes de la institució d'inversió. La rendició de comptes és proporcionada per l'acompliment del fons.

## Vegeu també

* Ordre espontani

## Enllaços externs

* Empreses han d'anar des del control fins a l'autonomia responsable Arxivat 2009-04-11 a Wayback Machine. (castellà)
# Baronia de Mur

La baronia de Mur, també anomenada de Mur d'Alzina, és una de les baronies històriques del Pallars Jussà, juntament amb les d'Abella, Bellera, Erill i Orcau.
Centrada en el castell de Mur, incloïa els següents pobles o caseries i parròquies: Mur, que n'era la capital, Alzina, Beniure, Cellers, Collmorter, les Esplugues, les Espones, Estorm, Guàrdia de Noguera, el Meüll, Moror, Puigcercós, Santa Llúcia de Mur, entre d'altres.
Els Mur foren una extensa família a l'edat mitjana, que deixaren empremta, en els pobles pallaresos. Primer foren castlans, sota el senyoriu del comte pallarès corresponent. Foren de Mur tots els senyors entre, almenys, el segle xi i 1576: Arnau, fill dels comtes Ramon V i Valença de Tost, Pere, que ho era el 1100, Acard, que fou un dels signataris del jurament de Pau i Treva entre el comte de Pallars Jussà i el bisbe d'Urgell, Bernat, que el 1194 cedí al rei els castells de Puigcercós i Prissa i fou paborde de Santa Maria de Mur, Acard, que recuperà Puigcercós, un tercer Acard, fill de l'anterior, que ho era el 1284, un quart Acard, baró de Mur el 1300, Simó, mort al Rosselló el 1354 en la guerra entre Pere el Cerimoniós i el rei de Mallorques, el seu fill Dalmau, conseller del Cerimoniós, Lluís, que era també baró d'Albi i de Cervià i traslladà la seva residència a Barcelona (a la plaça de Santa Anna) i Hug, darrer membre de la nissaga dels Mur.
Dels anteriors, els més destacats foren:
* Bernat de Mur, que estudià dret a Bolonya i arribà a bisbe de Vic; fou molt amic de Sant Ramon de Penyafort, i era una persona amant de l'art i de la cultura. Morí a Barcelona el 1264;
* Guillem de Mur, destacat trobador del qual s'ha conservat un sirventès dedicat a Jaume I;
* Dalmau de Mur i de Cervelló, eclesiàstic que fou bisbe de Girona, arquebisbe de Tarragona i arquebisbe de Saragossa, canceller de la Corona d'Aragó i va intervenir decisivament a les Corts del 1430 i del 1452. Gran amant, també, de l'art i de la cultura, protegí nombrosos artistes i feu sovint de mecenes. Essent bisbe de Girona promogué la construcció a nau única de la Seu de Girona.
El 1576 s'extingí la línia sucessòria masculina, i Brianda de Mur, la darrera de la nissaga, aportà la baronia com a dot en el seu casament amb l'hereu dels Carròs d'Arborea, dels quals, al segle xvi mateix, passà als Maça de Liçana, senyors de Moixent. El 1576 la baronia fou dividida entre els dos descendents directes més propers: els germans Pere i Isabel Maça de Liçana Carròs d'Arborea. El títol, indivís, passà per un costat als Cascante, als Portugal i als Silva, que foren després Ducs d'Híjar, i per l'altre, als Caçador, als Cellerés, als Oliver i als Fors.

## Bibliografia

* Bochaca i Tohà, Maria Pilar; Portet i Boixareu, Carles; Puig i Andreu, Ramon Maria. Mur. Lleida: Pagès Editors, 1991 (La cullereta, home i societat, 3). ISBN 84-7935-034-2.
* Sànchez i Vilanova, Llorenç. El Pallars. Visió històrica. Pallars Sobirà. Pallars Jussà. Barcelona: Promociones y Publicaciones Universitarias, 1996. ISBN 84-477-0566-8. .
# Bukovita

La bukovita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany i dona nom al grup de la bukovita. Rep el seu nom de la mina Bukov, a Moràvia (República Txeca).

## Característiques

La bukovita és un sulfur de tal·li, coure, ferro i seleni. La seva fórmula química va ser redefinida en el mes de desembre de 2023, passant a ser: (Cu₃Fe)$_Σ$₄Tl₂Se₄. Cristal·litza en el sistema tetragonal. Es troba en forma de petits cristalls, de fins a 2 mil·límetres, de vegades incrustada en altres selenurs; també massiva. La seva duresa a l'escala de Mohs és 2, sent un mineral tou.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.BD: Sulfurs metàl·lics, M:S > 1:1 (principalment 2:1), amb Hg, Tl» juntament amb els següents minerals: imiterita, gortdrumita, balcanita, danielsita, donharrisita, carlinita, murunskita, talcusita, rohaïta, calcotal·lita, sabatierita, crookesita i brodtkorbita.

## Formació i jaciments

Es troba en filons d'origen hidrotermal que contenen seleni. Sol trobar-se associada a altres minerals com: clausthalita, eskebornita, eucairita, chameanita, umangita, hakita, sabatierita, crookesita, ferroselita, cadmoselita, uraninita, quars o hematites, entre d'altres. Va ser descoberta l'any 1971 a la mina Bukov, al dipòsit de Rožná, a Žďár nad Sázavou, (Vysočina, República Txeca). També ha estat descrita a altres indrets de la República Txeca, França, Alemanya, Suècia i l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Bukovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ «Bukovite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ Sejkora, Jiri; Mauro, Daniela; Biagioni, Cristian «Single-crystal structure refinement of bukovite, (Cu3Fe)Σ4Tl2Se4». Journal of Geosciences, 68, 3, 13-12-2023, pàg. 179–184. DOI: http://doi.org/10.3190/jgeosci.373 [Consulta: 1r febrer 2024].
* 1 2 «Bukovite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 22 febrer 2016].
# Burning Sands (pel·lícula de 1922)

Burning Sands és una pel·lícula muda dirigida per George Melford i protagonitzada per Wanda Hawley i Milton Sills, entre d'altres. La pel·lícula, basada en la novel·la d'Arthur Weigall “The Dweller in the Desert” (1921), es va estrenar el 16 d'octubre de 1922. Està considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Daniel Lane, que s'estima més viure al desert que no pas a Anglaterra, aprenent la llengua i la cultura àrab. Un dia salva una ballarina francesa, Lizette, de la persecució d'un egipci. En agraïment Lizette li explica que s'està preparant una revolta entre les tribus àrabs. Daniel s'involucra en la lluita a favor del vell xeic contra el complot muntat pel seu fill i l'oficial britànic Robert Barthampton. Un dia Muriel coneix Lane en un ball a l'ambaixada i se n'enamora. Decideix visitar-lo al desert, en part perquè li han explicat que Lizette és la seva amant. Durant la seva segona visita es produeix un atac dels revoltats a l'oasi i quan Barthampton està intentant forçar Muriel Daniel el mata. També mor Lizette just després que hagi explicat a Muriel que ella no és l'amant de Daniel. L'exercit britànic arriba en aquell moment per salvar-los i Muriel i Lane es reconcilien.

## Repartiment

* Wanda Hawley (Muriel Blair)
* Milton Sills (Daniel Lane)
* Louise Dresser (Kate Bindane)
* Jacqueline Logan (Lizette)
* Robert Cain (Robert Barthampton)
* Fenwick Oliver (Mr. Bindane)
* Winter Hall (governador)
* Harris Gordon (secretari)
* Alan Roscoe (Ibrihim)
* Cecil Holland (vell xeic)
* Joe Ray (Hussein)

## Producció

Robert Melford, després de l'èxit aconseguit amb The Sheik (1921), va intentar compondre una altra pel·lícula romàntica al desert amb un repartiment estel·lar que incloïa Milton Sills, Jacqueline Logan i Wanda Hawley (que Photoplay va anomenar “The Sheik’s Little Sister”). Al voltant de 350 actors i equip de rodatge van viure durant diverses setmanes a la missió copte de Oxnard (Califòrnia) filmant les escenes que representaven un campament àrab al desert libi. Molts interiors es van filmar als estudis de la Lasky a Hollywood.

## Referències

* 1 2 Ankerich, Michael G. Dangerous Curves atop Hollywood Heels: The Lives, Careers, and Misfortunes of 14 Hard-Luck Girls of the Silent Screen (en anglès). BearManor Media.
* ↑ Coniam, Matthew. Egyptomania Goes to the Movies: From Archaeology to Popular Craze to Hollywood Fantasy (en anglès). McFarland, 2017-07-14. ISBN 978-1-4766-6828-4.
* ↑ «Six months of Paramount Pictures». Moving Picture World, 20-05-1922, pàg. 280.
* ↑ «Progressive Silent Film List: Burning Sands» (en anglès). Silent Era. [Consulta: 9 gener 2020].
* ↑ «“Burning Sands"». Moving Picture World, 20-05-1922.
* ↑ «Production going rapidly along at Lasky Studios in Hollywood». Moving Picture World, 17-06-1922, pàg. 623.

## Enllaços externs

* “Burning Sands” al catàleg de l'American Film Institute
# Carlos Varela

Carlos Varela (l'Havana, 11 d'abril de 1963) és un cantautor cubà, exponent de la nova trova cubana dels últims temps. És membre de la generació de Santiago Feliú, Gerardo Alfonso i Frank Delgado, posterior a la de Silvio Rodríguez o Pablo Milanés, i els prenen com a referents per als seus temes, com "Monedas al aire", "Como los peces", "Tropicollage" o "Lucas y Lucía". Tot i això, tenen un toc més actual pel que fa als seus temps i tracten per sobretot temes socials de la Cuba del moment. Això ha dut a alguns problemes amb el règim polític per les seves lletres que, si bé no es mostren totalment oposades al règim cubà, parlen en moltes ocasions dels principals problemes socials, econòmics i polítics.
Les seves actuacions se succeeixen per Canadà, Espanya, Mèxic, Veneçuela, Panamà, Colòmbia, Xile, Suècia, Dinamarca, Estats Units i d'altres països compartint escenaris amb Silvio Rodríguez, Pablo Milanés, Fito Páez, Joaquín Savina, Mercedes Sosa i altres.
El dia 8 de desembre de 2006 va oferir un concert a l'estadi del centre recreatiu José Antonio Echeverría a l'Havana, dedicat al 26è aniversari de la mort de John Lennon i també al 28è Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà. Varela va tocar durant gairebé dues hores sota les inclemències del temps.
Un altre dels seus concerts més memorables el va realitzar el 24 d'octubre de 2008 en el Dia Internacional dels Somnis que es va realitzar a l'Illa de San Carlos a Veneçuela amb artistes de renom com Raly Barrionuevo, Bárbara Luna, Grupo Iven, entre d'altres.
Carlos Varela va participar amb altres famosos de la cançó popular el 20 de setembre de 2009 en el concert Paz sin fronteras, en la seva segona edició, patrocinat per Juanes. L'esdeveniment es va realitzar a la plaça de la Revolució de l'Havana amb un ple que va aconseguir, segons Miguel Bosé, la xifra d'un milió cent cinquanta mil espectadors. Allí van cantar també altres figures com Olga Tañón, Danny Rivera i Silvio Rodríguez.

## Discografia

| Any de publicació | Títol |
| 1989 | Jalisco Park |
| 1991 | Carlos Varela En Vivo |
| 1991 | Monedas al Aire |
| 1995 | Como los Peces |
| 2000 | Nubes |
| 2003 | Siete |
| 2005 | Los Hijos de Guillemo Tell Vol.1 |
| 2009 | No es el Fin |

## Enllaços externs

* Carlos Varela a suenacubano.com Arxivat 2014-12-01 a Wayback Machine. (castellà)
# Carmen da Silva

Carmen da Silva (Rio Grande, 31 de desembre de 1919 - Volta Redonda, 29 d'abril de 1985) va ser una psicoanalista i periodista brasilera, precursora del feminisme al Brasil.

## Biografia

Carmen da Silva va ser definida com «un símbol de la modernització de la premsa i de la societat contemporània brasilera». Entre 1963 i 1984, ininterrompudament, ella va escriure la columna «A arte de ser mulher» («L'art de ser dona») en la revista «Cláudia» de l'Editora Abril. La columna va anticipar alguns dels temes posteriorment apropiats per les feministes brasileres, com ara l'ús de la píndola anticonceptiva, la inclusió de les dones al mercat de treball i el divorci, entre d'altres.

## Obres

* A Arte de Ser Mulher - Um Guia Moderno Para o Seu Comportamento, 1967
* O Homem e a Mulher no Mundo Moderno, 1969
* Sangue sem dono, 1984
* Histórias Híbridas de uma Senhora de Respeito (autobiografia), 1984

### Antologia

* CIVITTA, Laura (ed.). O melhor de Carmen da Silva, 1994.

## Referències

* ↑ Livro retrata a vida e obra de Carmen da Silva Arxivat 2008-03-31 a Wayback Machine.(portuguès)
* ↑ DUARTE, Ana Rita Fonteles. Carmen da Silva – o feminismo na imprensa brasileira. Universidade Federal do Ceará, 2006.

## Enllaços externs

* BORGES, Joana Vieira. A grande dama do feminismo no Brasil in "Revista Estudos Femininos", Florianópolis, v. 14, n. 2, 2006. Online: Scielo. Consulta: 6 de març de 2008. DOI: 10.1590/S0104-026X2006000200017. (portuguès)
* SABÓIA, Ricardo. Memórias revisitadas de uma senhora jornalista a Overmundo.(portuguès)
# Carol Duran Moreno

Carol Duran Moreno (Terrassa, 1979) és una música, docent i gestora cultural catalana. Com a violinista ha estat membre dels grups La Carrau, Betzuca i Soroll Blanc, i també ha col·laborat amb nombrosos artistes com ara Las Migas, Sabor de Gràcia, Joan Dausà i els Tipus d'Interès, Primera Nota, Urbàlia Rurana, Cheb Balowski, Josep Thió, Feliu Ventura, Pepet i Marieta i Quico el Célio, el Noi i el Mut de Ferreries, entre d'altres. D'ençà del 2020 és la directora artística del Centre Artesà Tradicionàrius. El 2024 va ser designada directora general de Cultura Popular i Associacionisme Cultural del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Folc a l'estudi - Carol Duran - Soroll Blanc - 3Cat». CCMA, 28-10-2020. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Metròpoli - Carol Duran, gestora cultural, músic i directora artística al CAT». Ràdio 4, 30-01-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ ««Soroll blanc», amb Carol Durán i Quico Puges, als Dijous a l'Hotel de Matadepera». Nació Digital, 22-11-2016. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Martín, Helena. «Si cuidem i juguem amb la música tradicional, la mantindrem viva». Surtdecasa.cat, 19-01-2021. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Codina, Josep Maria. «La música terrassenca Carol Duran és la nova directora artística del Tradicionàrius», 09-12-2020. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Riera, Ferran. «Hem de treballar en xarxa i buscar complicitats arreu». Núvol, 15-01-2021. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Tots els matins del món - Carol Duran: "M'agrada la gestió perquè pots aconseguir que les coses passin des de les bambolines"». CCMA, 08-04-2022. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Cervantes, Xavier. «"Poble que canta mai no mor", el lema que reivindica el Tradicionàrius 2024». Ara, 11-01-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Joaquim Borràs serà el director general del Patrimoni Cultural i Carol Duran, la directora general de Cultura Popular i Associacionisme Cultural». Ara, 17-09-2024. [Consulta: 17 setembre 2024].

## Enllaços externs

* «Soroll Blanc puja a l'altell del Terrassa Acústica» a YouTube