OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mamie Bolton

Mamie Bolton és una pel·lícula muda estrenada el 16 de gener de 1912. Va ser produïda per la Eclair, dirigida per Jay Hunt, i interpretada per Dorothy Gibson, Alec B. Francis, en la seva primera pel·lícular coneguda per a aquesta productora, Julia Stuart i Darwin Karr entre d'altres.

## Argument

Tom Madison s'ha arruïnat especulant a la borsa just en el moment en què demanava la mà de la seva promesa. Ell però no se n'amaga i la noia accepta casar-se amb ell i intentar tirar endavant sempre que deixi de jugar a la borsa. Passat un any, Green, un amic de Tom el tempta amb una inversió “segura” en una mina, la “Mamie Bolton”.
Estant a casa, Tom rep un telegrama que indica que Mamie Bolton ha estat afectada. Ell marxa ràpidament a contestar i la seva dona en llegir el telegrama es convenç que Mamie Bolton és una amant. Marxa a casa els seus pares per explicar-los el que creu que està passant i el pare pren una pistola per venjar-se tot i que després l'esposa el convenç que la deixi. Mentrestant, Tom s'assabenta que la mina és un èxit i que la seva inversió s'ha multiplicat i que ara té una fortuna. Amb el seu amic inversor tornen a casa i es troben amb el sogre que ataca al marit. Ell pot escapar-se per trobar-se tot seguit amb la seva dona i la seva sogra que li neguen l'entrada a la casa. Intenta enfilar-se i entrar però es rebutjat per les dues dones i es troba de nou amb el sogre al mur de l'entrada. En aquell moment l'amic inversor aclareix els malentesos i la família es reconcilia.

## Referències

* ↑ «Eclair». The Moving Picture World 11, 1, 06-01-1912, pàg. 4.
* ↑ Bigham, Randy Bryan. Finding Dorothy: A Biography of Dorothy Gibson (en anglès). Lulu.com, 2014-04-11, p. 41. ISBN 9781105520082.
* ↑ Bigham, Randy Bryan. Finding Dorothy: A Biography of Dorothy Gibson (en anglès). Lulu.com, 2014-04-11, p. 66. ISBN 9781105520082.
* ↑ «Splendid Éclair Pictures». The Moving Picture World 11, 3, 20-01-1912, pàg. 209.
* ↑ «Mamie Bolton». Moving Picture World 11, 3, 20-01-1912, pàg. 246.
# Alonso del Arco

Alonso del Arco (Madrid, ca. 1635-1704) va ser un pintor espanyol del barroc. Sordmut de naixement, s'afirma que amb l'estudi va arribar a parlar molt a poc a poc. Es desconeixen les dades de la seva vocació i formació artístiques abans de convertir-se en deixeble i col·laborador d'Antonio de Pereda, per la qual cosa va ser conegut pel sobrenom El Sordillo de Pereda.
El pintor va fer nombroses obres; va participar en les festes d'entrada a Madrid de la reina Maria Lluïsa d'Orleans, primera esposa de Carles II de Castella, juntament amb els artistes Claudio Coello, José Jiménez Donoso, Francisco Ignacio Ruiz de la Iglesia i Matías de Torres, entre d'altres. Precisament, d'aquesta etapa destaquen els retaules realitzats entre 1675 i 1685, el de Sant Joan Baptista de l'església de San Juan del Mercado (Guadalajara) i el de Sant Felip Neri de l'església de les trinitàries de Madrid; el Nen Jesús adormit sobre la Creu (1681) conservat a la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, lAparició de la Mare de Déu de la Mercè a sant Pere Nolasc (1682) conservat al Museu del Prado, així com nombroses versions de la Immaculada Concepció, repartides entre el Prado i algunes esglésies de Valladolid; La Magdalena desposseint-se de les seves joies al Museu de Belles Arts d'Astúries i lAnunciació, conservat al Museu Lázaro Galdiano, entre d'altres. A més també va pintar escenes de paisatges i retrats, com el de Marianna d'Àustria (1696) conservat al Museu de Santa Cruz de Toledo, El cardenal Juan Everardo Nithard (1674), i els retrats dels Generals de l'Orde de Sant Joan de Déu. Va treballar també la tècnica del fresc de la decoració del cambril de l'ermita de la Virgen de la Oliva d'Almonacid, amb escenes de la vida de la verge Maria el 1689.
Considerat un dels artistes més prolífics de l'escola madrilenya del segle xvii, a la dècada de 1690 va comptar amb un taller molt actiu, explica el fet del gran nombre d'obres conservades, tot i que no totes tenen la mateixa qualitat en execució i estil. Arco va realitzar nombroses obres, fos quina fos la seva retribució i la seva utilitat final, això s'ha atribuït no a les seves pròpies decisions sinó a l'acció de la seva dona, que contractava els treballs sense consultar-ho amb el seu marit, i moltes vegades a preus baixos, d'aquesta manera moltes eren pintades pels deixebles del pintor i ell només les retocava. No obstant això, Arco va morir en la misèria a Madrid, als setanta-cinc anys.

## Referències

* 1 2 3 4 «Alonso del Arco» (en castellà). Enciclopedia online. Museu del Prado.
* 1 2 3 Ballesteros Robles, 1912, p. 27.

## Bibliografia

* Ballesteros Robles, Luis. Diccionario biográfico matritense (en castellà). Madrid: Ajuntament de Madrid, 1912.
# Alto Comedero

Alto Comedero és un sector situat en la zona sud de la ciutat de San Salvador de Jujuy a 4 km d'aquesta ciutat, que alberga els barris Sargento Cabral, Exodo Jujeño, Balcon del Comedero, entre d'altres.
Alto Comedero concentra aproximadament la tercera part de la poblacion total de San Salvador de Jujuy i té un alt creixement demogràfic, ja que permanentment rep migrants de l'interior de la província de Jujuy, de la veïna província de Salta i de països amb els quals limita.
Aquest sector de San Salvador de Jujuy compta amb els serveis d'un Hospital, Cos de Bombers, comissàries policials i escoles d'ensenyament primari i secundària.
Es va desenvolupar i va créixer en la dècada dels noranta, més precisament en l'etapa del model neoliberal en l'Argentina.
# An Awful Moment

An Awful Moment és una pel·lícula muda d'una bobina de la Biograph dirigida per D. W. Griffith i protagonitzada per Harry Solter, Marion Leonard i Florence Lawrence entre d'altres. La pel·lícula, la número 75 de les filmades pel director, s'inspira el les pràctiques de les bandes italianes de la "mà negra". Es va estrenar el 18 de desembre de 1908. Aquesta pel·lícula ja mostra com des de les seves primeres pel·lícules Griffith era capaç de plantejar situacions de tensió per a l'espectador amb pocs mitjans. La biblioteca del Congrés dels Estats Units en conserva una còpia.

## Argument

El jutge Mowbray condemna Matteo Rettazzi cosa que provoca la protesta de la seva esposa Fiammetta que promet venjar-se. És el dia de Nadal i quan el jutge torna a casa Fiammetta el segueix i s'enfila per la façana fins entrar per una finestra. La família, amb la seva filla, està preparant els regals, la dona un fusell per al jutge, el jutge un abric de pells per a la seva esposa. Fiammetta, porta un punyal i pensa assassinar el jutge però després decideix que primer s'ocuparà de la família. Per això, entra d'amagat a la cambra on dorm la dona amb la seva filla i l'estaborneix amb el gas de la làmpada. Després la lliga a una cadira, l'emmordassa i amb el fusell prepara una trampa per tal de quan el jutge entri a l'habitació el fusell es dispari i mati la dona. Mentre la dona es troba sotmesa a la tensió de veure que morirà, a l'altra cambra el jutge i Fiammetta es barallen i aquest aconsegueix immobilitzar-la. Quan va a avisar la seva dona, sortosament, abans que aquest entri la nena es s'ha despertat i ha aconseguit alliberar la seva mare. Fiammetta és detinguda.

## Repartiment

* George Gebhardt (Matteo Rettazzi / policia)
* Marion Leonard (Fiammetta, esposa de Matteo)
* Harry Solter (jutge Mowbray)
* Florence Lawrence (Mrs. Mowbray)
* Gladys Egan (filla dels Mowbray)
* Linda Arvidson (criada)
* Kate Bruce
* Gertrude Robinson (assistent al judici)
* Mack Sennett (assistent al judici)
* Florence Barker
* Dorothy Bernard
* Charles Gorman
* Dorothy West
* Tom Moore

## Referències

* ↑ Motion Pictures From The Library of Congress Paper Print Collection 1894-1912 (en anglès). University of California Press.
* 1 2 Gallen, Ira H. D.W. Griffith: Master of Cinema (en anglès). FriesenPress, 2015-12-15, p. 164. ISBN 978-1-4602-6099-9.
* ↑ «An Awful Moment». Moving Picture World 3, 25., 19-12-1908, pàg. 507.
* ↑ «Latests films of all makers». Moving Picture World 3, 25, 19-12-1908, pàg. 514.
* ↑ Usai, Paolo Cherchi. The Griffith Project, Volume 1: Films Produced in 1907-1908 (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25, p. 172. ISBN 978-1-83871-898-5.
* ↑ «An Awful Moment» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 24 març 2021].

## Enllaços externs

* An Awful Moment al catàleg de l'American Film Institute
* Pel·lícula completa a YouTube
# Anna Heringer

Anna Heringer (Rosenheim, 13 d'octubre de 1977) és una arquitecta alemanya coneguda per haver desenvolupat una arquitectura sostenible principalment en països com Bangladesh o el Marroc.

## Biografia

Nascuda a Rosenheim, va criar-se a Laufen, població a la frontera amb Àustria. En acabar l'ensenyament secundari, va estudiar un any a la Universitat de la Música i les Arts Dramàtiques Mozarteum Salzburg. El 1999 va començar els estudis d'arquitectura a la Universitat d'Art i Disseny Industrial de Linz, a Àustria, on es va graduar en 2004, amb el projecte de final de carrera «School hanmade in Bangladesh», un projecte per a la construcció d'una escola en Rudrapur, a Bangladesh. Es va encarregar de recaptar fons per poder dur a terme l'execució i va ser ajudada per membres de la comunitat local durant el procés constructiu. Van emprar fang i bambú, materials tradicionals de la zona, a més de seguir amb els sistemes constructius autòctons, preparant tot això de cara al futur. El projecte va ser finalitzat en 2005.
Uns altres dels seus projectes es desenvolupen en el mateix Bangladesh, com DESI, una escola de formació professional per a electricistes, la qual va ser conclosa en 2008 i que compta amb la característica d'estar alimentada per energia solar i per ser la primera estructura de fang construïda que compta amb subministrament d'aigua corrent, o el Centre de Capacitació per a la Sostenibilitat en Marràqueix, finalitzat en 2010 i construït utilitzant terra, fusta i ceràmica.
Els seus treballs han estat exposats en el MoMA de Nova York, a la Ciutat de l'Arquitectura i del Patrimoni de París, el MAM de São Paulo o en la Biennal de Venècia, entre d'altres. Així mateix, ha impartit conferències en diferents universitats com l'ETSAM o la Universitat Yale.
Recentment ha dissenyat alguns dels edificis per a la Biennal Internacional de Longquan a la Xina, un esdeveniment en el qual es convida a arquitectes de talla internacional per construir edificis habitables en un espai cultural i històricament rellevant.

## Premis

* Premi Aga Khan (AKAA) d'Arquitectura, 2007.
* Bronze per a Àfrica i Orient Mitjà, Concurs Regional Holcim 2011 pel Centre de Formació en Marràqueix.
* Premi Mundial d'Arquitectura sostenible, 2011.

## Referències

* ↑ Camacho Díaz-Cano, Míriam. La arquitectura de cooperación de Anna Heringer - Treball fi de grau 2015-2016 (en castellà). València: Escola Tècnica Superior d'Arquitectura - Universitat de València, p. 66 [Consulta: 13 octubre 2021].
* ↑ «VOCATIONAL SCHOOL RUDRAPUR».
* ↑ «Dossier Anna Heringer In China, Zimbabwe, Morocco, Bangladesh», 2014. Arxivat de l'original el 2017-12-15. [Consulta: 19 març 2016].
* ↑ «openarchitecturenetwork.org».
* ↑ «Training Centre for Sustainability by Anna Heringer, Chwiter, Morocco», 18-08-2011.

## Enllaços externs

* Guia temàtica: Anna Heringer - Biblioteca Oriol Bohigas (Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona)
# Antiangiogènic

Antiangiogènic es refereix a un agent químic o biològic que inhibeix o redueix la formació de nous vasos sanguinis a partir de vasos preexistents (angiogènesi). Existeixen molts inhibidors naturals de l'angiogènesi que ajuden a mantenir el control de la formació dels vasos sanguinis, com l'angiostatina, l'endostatina i la trombospondina, entre d'altres.
Aquests agents es fan servir a vegades per combatre el càncer al destruir els vasos sanguinis immadurs acabats de formar en el tumor, provocat la depleció de nutrients i d'oxigen a les cèl·lules tumorals i inhibint així el creixement del tumor.
El fàrmac talidomida és un d'aquests agents antiangiogènics. Quan les dones embarassades prenen un agent antiangiogènic, el fetus no formarà vasos sanguinis correctament i, per tant, es deté el desenvolupament apropiat dels membres i dels sistemes circulatoris. Durant els anys 50 i 60 se'ls subministrava a les dones embarassades aquest fàrmac per evitar les nàusees i molèsties pròpies de l'embaràs però provocaren greus malformacions en els nens a banda de múltiples avortaments.
Avui en dia es fan servir fàrmacs dirigits contra la formació de nous vasos sanguinis, que han demostrar la seua eficàcia en el tractament de tumors en teràpies combiandes amb agents quimioteràpics tradicionals i en el tractament de malalties oculars produïdes per un agument de la cascularització de la retina que redueix la visió, com la Degeneració Macular Associada a l'Edat (DMAE). Alguns d'aquests són anticossos contra proteïnes inductores d'antiogènesi, com per exemple:
* Bevacizumab, de nom comercial Avastin, és un agent antitumoral per ser utilitzat en la primera línia de tractament del càncer colorrectal metastàsic. També s'utilitza, injectat directament a l'ull per al tractament de la DMAE.
* Ranibizumab, de nom comercial Lucentis, està indicat per al tractament de pacients amb la forma exsudativa de la degeneració macular associada a l'edat (DMAE humida).
* Pegaptanib de sodi, de nom comercial Macugen, està indicat per al tractament de pacients amb la forma exsudativa de la degeneració macular associada a l'edat (DMAE húmeda).

## Vegeu també

* Angiogènesi

## Referències

* ↑ Risau, W; Flamme, I «Vasculogenesis.». Annual review of cell and developmental biology, 11, 1995, pàg. 73-91. PMID: 8689573.
* ↑ Flamme, I; Frölich, T; Risau, W «Molecular mechanisms of vasculogenesis and embryonic angiogenesis.». Journal of cellular physiology, 173, 2, 1997 Nov, pàg. 206-10. PMID: 9365523.
* ↑ John S. Penn. [htt://books.google.cat/?id=Y-26TIIROYwC&pg=PA119 Retinal and Choroidal Angiogenesis]. Springer, 11 març 2008, p. 119–. ISBN 978-1-4020-6779-2 [Consulta: 26 juny 2010].
# Antoni Amengual "Lo Tort"

Antoni Amengual "Lo Tort". (Binissalem?, Mallorca, finals del s. XVI). Bandejat de la Colla de Sóller.
Va estar molt vinculat a Antoni Puigderós, cap del bàndol dels Torrella a Sóller. La facció dels Torrella a Sóller estava constituïda per Antoni Puigderós, pel seu cunyat, el cavaller Mossèn Francesc Aixeló i per Mossèn Busquets, entre d'altres. Sembla que qui va cridar el grup de bandejats d'Antoni Amengual perquè anàs a Sóller va ser Aixeló. A partir d'aleshores Amengual va actuar com a cap operatiu del grup de bandejats que actuaren en aquella vall i el seu entorn coneguts com la "Colla de Sóller".
Amengual era tort i duia com a tret distintiu una perla a l'ull buit. Abans d'anar bandejat per la muntanya, participà en la reducció de l'aixecament de Las Alpujarras, amb una companyia de soldats mallorquins que desembarcà a Almeria, probablement l'any 1569. Tot i la seva adscripció al bàndol del Torrella, tenia una certa ideologia antisenyorial, ja que diversos testimonis l'acusaren que "volia matar cavallers". En unes quantes ocasions assaltaren la possessió d'Alfàbia, propietat d'Arnau de Santacília, cap del bàndol dels Puigdorfila. Un altre membre significat de la seva colla, integrada per una vintena de bandejats, fou Benet Cristià "Lo Bord d'Alfàbia".
El 4 d'octubre de 1573, Antoni Puigderós va fer que la colla de n'Amengual atacàs el molí Antoni Pau, enemic d'un altre moliner anomenat Gregori Llaneres, adscrit als Torrella. Apallissaren el moliner, el feren mossegar pels cans i el deixaren per mort. El 23 de desembre de 1573 la colla de n'Amengual, prop d'Alfàbia, atacà amb ballestes i cans d'ajuda, un grup de persones de Sóller vinculades als Puigdorfila. Com a conseqüència de l'escomesa Bartomeu Gabaró i Bartomeu Arbona "Ràcano" foren greument ferits. El novembre de 1574 Amengual es trobava aïllat a l'Hospital General a causa d'una arcabussada que li havien tirat. El vigilaven dos caps de guaita, però els va fugir, essent acollit per Francesc Aixeló.
Perseguit pels comissaris reials, en una data incerta, però anterior al 30 d'agost de 1576, Amengual matà Guillem Morro i, amb la seva colla, també matà Miquel Sampol de la companyia del comissionat Onofre Jaume. No contents amb això calaren foc a la casa d'Onofre Jaume. De resultes d'aquests fets Amengual va ser condemnat a ser arrossegat pels llocs acostumats fins al suplici, on havia de morir degollat. Es desconeix com va acabar la colla, però se sap que a l'entorn de 1578 estava desfeta, ja que els seus noms deixaren d'aparèixer a la documentació.

## Referències

* ↑ CAPÓ, Josep. La vila de Santa Maria del Camí Vol I, 1980. ISBN 84-300.2927-3.
* ↑ SERRA i BARCELÓ, Jaume. Els Bandolers a Mallorca (ss. XVI-XVII). Palma: El Tall Editorial, 1997.
# António Pedro

António Pedro (Praia, Cap Verd, 9 de desembre de 1909 — Moledo, Caminha, 17 d'agost de 1966) va ser un director teatral, escriptor i artista plàstic capverdià. Nascut a Cap Verd, va realitzar els seus estudis a Portugal, passant per la Facultat de Dret i la de Lletres de la Universitat de Lisboa, i més tard a França, en l'Institut d'Art i Arqueologia de la Sorbona. Va ser director del Teatre Apol·lo (Lisboa) el 1949 i director i figurinista del Teatre Experimental de Porto entre 1953 i 1961. De 1944 a 1945, va ser crític d'art i cronista de la BBC a Londres. Es trobava dins de la línia del surrealisme portuguès, al costat de Mário Cesariny, entre d'altres. Va viure els seus últims anys en Moledo, una platja al costat de Caminha. Gran part de la seva obra com a pintor es va perdre durant un incendi del seu taller.

## Obra poètica

* Ledo Encanto (1927)
* Distância (1928)
* Devagar (1929)
* Máquina de Vidro (1931)
* Primeiro Volume (1936)

## Altres obres

* Desimaginação (1937)
* Teatro (1947)
* Andam Ladrões cé em Casa (1950)
* Pequeno Tratado de Encenação (1962)
* Teatro completo (1981)

## Referències

* ↑ «António Pedro at the José de Azeredo Perdigão Modern Art Center in Lisbon (English)». Arxivat de l'original el 2015-07-01. [Consulta: 13 juliol 2016].
# Associació de Propietaris i Terratinents de Navarra

L'Associació de Propietaris i Terratinents de Navarra (APTN) va ser una organització creada al juliol de 1931 pels grans propietaris de terres de Navarra durant la Segona República Espanyola.
La fi era defensar els legítims drets de la propietat territorial, quan certes decisions governatives constitueixen contrafur, alteren la nostra llei civil i envaeixen facultats de la Diputació Foral de Navarra.
Va estar molt controlada ideològicament pel carlisme i el clergat. Hi destacaven els terratinents José Sánchez Marco, Tomás Domínguez Arévalo i Justo Garrán Moso, entre d'altres.
En l'assemblea que va celebrar a Pamplona l'11 de desembre de 1932 hi van assistir més de 65 representants de pobles on radicaven l'entitat. Van donar discursos el Comte de Rodezno (el ja referit Domínguez Arévalo) i José Martínez de Velasco, que va acudir des de Madrid i era fundador del Partit Agrari. Es van pronunciar en contra de la Llei de Reforma Agrària, dient que era obra d'un moviment revolucionari, i d'un Govern socialista i anarquitzant. Tots dos van afirmar que l'Institut de Reforma Agrària creat vulnerava la Llei Paccionada Navarresa de 1841 i que no prosperaria.
Durant la Segona República aquesta associació va actuar conjuntament amb la Federació Agro-Social de Navarra (FASN).

## Referències

* 1 2 Varios autores. Navarra 1936. De la esperanza al terror. 7ª. Tafalla: Altaffaylla, 2004. ISBN 84-930957-9-6.

## Bibliografia

* Jimeno Jurío, José María. Navarra en la época moderna y contemporánea. Pamplona: Pamiela, 2007. ISBN 978-84-7681-457-4.
# Piazzolo

Piazzolo ( bergamasco : Piassöl ) és un comune (mundfa
# Hybomys trivirgatus

Hybomys trivirgatus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a Costa d'Ivori, Ghana, Guinea, Libèria, Nigèria i Sierra Leone. El seu hàbitat natural són els boscos primaris o secundaris tropicals humits. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, trivirgatus, significa ‘de tres ratlles' en llatí.

## Referències

* ↑ Cassola, F. Hybomys trivirgatus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 1 gener 2018.
* ↑ Entrada «Hybomys» d'Animalia (en anglès).
# Manta esperancera

La manta esperancera és una peça en forma de capa tradicional dels pagesos de l'illa de Tenerife (Illes Canàries, Espanya). La manta és sempre de color pastel o beix i té en la part inferior sense fregar la vora un seguit de franges alternes amb el fons beix de tonalitats blaves. La manta esperancera va tenir el seu origen en les situacions climatològiques de les zones altes, humides i boscoses de l'illa de Tenerife. Originalment eren mantes de llana a l'ús importades d'Anglaterra. Posteriorment va començar a usar-se com indumentària de l'home de camp. La manta esperancera rep el nom de la localitat de La Esperanza, per ser aquest el lloc de l'illa on més es feia servir a causa de les situacions climatològiques d'humitat aquesta zona de l'illa.
No obstant això molts autors afirmen que la manta esperancera és una evolució del tamarco, penyora que era utilitzada pels guanxes (antics aborígens de l'illa) per també cobrir-se del fred i la humitat. Amb el pas del temps, la manta esperancera s'ha convertit en símbol de la indumentària tradicional de les Illes Canàries passant a ser usada per diversos grups folklòrics tradicionals de les illes com Los Sabandeños i Los Gofiones, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «La manta Esperancera». Arxivat de l'original el 2016-05-17. [Consulta: 20 maig 2016].
* ↑ Manta esperancera. Isla de Tenerife Vívela
# Lorena Cayuela Bellver

Lorena Cayuela Bellver (Xàtiva, 1978) Mestra d'educació primària i d'audició i llenguatge, actualment finalitza els estudis de Publicitat i Relacions Públiques. Forma part del taller de poesia de la Universitat Politècnica de València. Va ser guardonada, amb el poemari Ja efímera, en el VI Certamen de Poesia Antoni Ferrer 2010 de l'Alcúdia de Crespins. Ha publicat poemes en la revista S'Esclop i ha participat en diversos recitals poètics.

## Referències

* ↑ «LORENA CAYUELA: "UN POETA NO ÉS SINÓ LLIG"». Editorial Germania, 05-03-2013. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ «27 poetes valencians». Tria llibres. [Consulta: 22 març 2016].
* ↑ «València celebra el Dia Internacional de les Dones amb el recital Escriptores al Terrat». Associació d'Escriptors en Llengua catalana. [Consulta: 23 març 2016].