# Batalla dels Quatre Chemins de l'Oie (1795)

La batalla de Quatre Chemins de l'Oie va tenir lloc el 5 de desembre de 1795 durant la guerra de Vendée. Durant aquesta lluita, el camp de l'Oie va ser assaltat pels Vendéans, però aquests últims es van retirar immediatament després de l'arribada dels reforços republicans.

## Preludi

A principis de desembre de 1795, l'exèrcit de Vendée de Charette va anar al Château de Chantenay, a Saint-Denis-la-Chevasse, per tal d'aconseguir aliments i farratge. El dia 5, de desembre va atacar el campament de L'Oie, situat a una alçada prop del castell d'Hébergement-Hydreau, al sud de la cruïlla de Quatre Chemins, on hi havia les carreteres de Nantes a La Rochelle i de Sables-d' Olonne a Saumur. Aquest camp va ser ocupat aleshores per tropes de la columna de l'ajudant general Watrin, que el 2 de desembre havia rebut l'ordre del general Emmanuel de Grouchy, cap d'estat major de Lazare Hoche, d'"enganxar-se als passos de Charette", però que no havia tingut temps de moure's per un retard en els subministraments.

## Forces presents

En el bàndol republicà, l'ajudant general François Watrin tenia sota el seu comandament 3.265 homes estacionats entre Saint-Fulgent i el camp de L'Oie. Aquesta columna estava formada llavors per 1.500 homes de la 107a semi brigada, 460 homes dels caçadors de Cassel, 630 homes del 4t batalló de voluntaris de Dordogne, 475 homes del batalló dels Venjadors, 160 homes del 14è batalló i voluntaris d'Orléan 40 homes de cavalleria.
En el moment de l'atac, el nombre de soldats republicans presents al camp de L'Oie era de 800 segons Watrin, de 800 a 1.200 segons l'administrador republicà de Fontenay-le-Comte André Mercier du Rocher i de 2.000 segons l'oficial de Vendée. Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière. L'historiador Lionel Dumarcet conserva la xifra de 800 homes. Aquests pertanyen a la 107a demibrigada.
Les forces vendéanes de Charette són estimades en 3.000 homes, entre ells 200 genets, per André Mercier du Rocher, {A 1.} Lionel Dumarcet, per la seva banda, estima el seu nombre més aviat entre 1.500 i 2.000 Jean-Baptiste de Couëtus lidera l'avantguarda de La Championnière comanda la divisió Pays de Retz en absència de Faugaret. Beaumel i Colin estan al capdavant de la cavalleria.

## Procés

El dia abans de l'atac, els Vendéans van dormir a Saint-Martin-des-Noyers. L'endemà, van llançar l'assalt al camp de l'Oie a les 3 de la tarda. Els republicans van quedar totalment sorpresos i van fugir en direcció a Saint-Fulgent.
Els Vendéans van posar primer en fuga les avantguardes republicanes, que es van escampar pel campament per apoderar-se del bestiar. Segons el relat de Lucas de La Championnière, els fugitius van llançar confusió entre els defensors del camp i els van arrossegar amb ells en la seva derrota. Així, el camp va caure ràpidament en mans dels Vendéans, però els republicans es van reunir a la carretera de Saint-Fulgent. Va començar llavors un tiroteig entre els republicans i la infanteria de la Vendée que ocupava el camp. Mentrestant, la cavalleria de la Vendée va aparèixer a la cantonada del parc del Château de L'Oie. Aleshores, la cavalleria i la infanteria van atacar conjuntament i van derrotar els republicans que fugien en direcció a Saint-Fulgent i que van ser perseguits més enllà de la cruïlla de Quatre Chemins.
Tanmateix, van aparèixer noves tropes republicanes. Alertat pel so del tret, l'ajudant general Watrin va dirigir un contraatac amb el batalló de Dordogne i el batalló dels Venjadors. Charette va donar llavors l'ordre de retirar-se i les seves tropes van evacuar el campament amb el seu botí.
Watrin renuncia a perseguir els Vendéans a causa de la nit. Es va atrinxerar amb les seves tropes a l'interior del castell i va fer enderrocar els murs del parc per establir atrinxeraments a l'alçada dels homes. També hi va aparcar el bestiar confiscat. Els republicans van esperar fins l'endemà un nou atac dels Vendéans que no va arribar, ja que Charette es va retirar al Bois du Détroit, abans de traslladar-se a Saligny el 7 desembre.

## Pèrdues

En el seu informe enviat al vespre del 5 de desembre al general Lazare Hoche, {A 2,} l'ajudant general Watrin va afirmar que les pèrdues entre els defensors del camp van ser d'aproximadament 50 homes, inclosos 29 ferits. L'oficial de la Vendée Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, però, dóna un peatge molt més pesat a les seves memòries i afirma que almenys 400 republicans van morir durant el combat. {A 3.} Le Bouvier-Desmortiers eleva aquest nombre a 600 morts, sense comptar els ferits11.
Les pèrdues de Vendée no es coneixen. Segons Lucas de La Championnière, Beaumel, el líder de la cavalleria, va resultar ferit7. També esmenta la mort del capità Fontaine i d'un genet anomenat Labbé7. Le Bouvier-Desmortiers afirma que aquesta victòria "va costar molt als reialistes" i informa que diversos oficials van morir o ferits.
L'endemà de la batalla, els Vendéans van alliberar una vivandière de la 107a semi brigada, així com quatre dones holandeses i un nen, criat d'un oficial, que havien estat capturats durant la presa del camp.

## Notes

| « | "De 800 a 1.200 homes, acantonats a Quatre-Chemins, es van dispersar per dur a terme segrestos de bestiar. Charette cau inesperadament sobre 400 amb 3.000 homes i 200 genets. Alguns destacaments van tornar al so del tiroteig, que va començar a les onze del matí. Els bandolers van cremar les casernes de les tropes." | » |
| « | "General, us escric amb llàgrimes als ulls, per veure que els soldats, en la valentia dels quals tenia tanta confiança, es deixaven sorprendre i derrotar per un moment pels bandolers. Aquest vespre, cap a les tres, la 107a demibrigada ha estat atacada enèrgicament pels rebels, que l'han envoltat per totes bandes, sortint dels boscos que envolten el castell de l'Oie. Només quedaven uns 800 homes que, atrapats pel pànic, van fugir a tota velocitat i no van voler reunir-se a la veu dels seus líders. Els bandolers els van carregar a mig camí de Quatre-Chemins a Saint-Fulgent, i van matar o ferir una cinquantena d'ells. Al so del tiroteig, de seguida vaig enviar dues companyies de granaders i, un moment després, un caçador ordenat va venir a dir-me que la tropa estava en ruta. Vaig marxar immediatament, amb els batallons Vengeur i Dordogne. A la nostra vista, els bandolers van encaminar i vam agafar la posició del castell de l'Oie. És una llàstima que la nit hagi arribat tan aviat; els hauríem perseguit més lluny i hauríem reprès la nostra venjança. Tots els barracons van ser cremats, la majoria de bosses s'emportaven així com dues banderes, que van quedar a l'església. Que difícil és, general, haver-te d'explicar una notícia així. El comandant de la semibrigada i el comandant del batalló feien el seu deure de bon soldat, però el soldat, un covard, no obeïa les seves ordres. En aquest lloc necessitaríem almenys 30 cavallers, perquè els bandolers en tenien molts, entre els quals podíem distingir molt clarament plomalls, cinturons i bonics vestits vermells. En poc temps sabré qui eren aquests genets genials. Estic aquí sense cirurgià. Tinc 29 ferits que demà enviaré a Montaigu. Demà, a l'alba, aniré amb quatre companyies a tornar a veure el 107, per animar-lo, i buscaré el bosc a la tornada. No entenc com aquesta semibrigada, que tant s'ha distingit al Nord, es deixa colpejar i aterrir pels bandolers. Aquest és el destí de les tropes procedents d'exèrcits externs. Em van prometre venjar els seus companys. El meu cor està trencat pel dolor, però no em desanima." | » |
| « | "Sovint patim fam, però l'escassetat de farratge ens molestava encara més; ens vam desplaçar cap a Chatenai on eren més abundants i el senyor Charette va voler intentar lliurar la divisió, on ens vam trobar, del barri dels republicans que estaven acantonats prop del castell de l'Oie. Vam dormir al poble de Saint-Martin i l'endemà ens vam acostar a l'escenari de la batalla. La victòria sempre ens havia acompanyat a aquest lloc, encara ens va tractar com a favorits per darrera vegada. Des del primer atac, vam expulsar l'enemic del campament; va intentar en va posar-se en batalla a la carretera principal; havíem aprofitat l'avantatge del terreny, la intrepidesa d'uns quants genets va fer la resta. Els republicans eren 2.000; almenys 400 van quedar a la plaça, els altres es van retirar i van haver de patir molts ferits. Ens vam veure obligats, malgrat la victòria, a retirar-nos amb molta pressa per por de ser envoltats pels destacaments que corren per totes bandes. [...] A la baralla del dia abans havíem agafat diverses dones holandeses, algunes de les quals eren molt maques; Al matí vam decidir que els portarien de nou al seu campament perquè poguessin reunir-se amb els seus marits. — Memòries de Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière. Aquesta petita lluita que va ser la nostra darrera victòria és una de les coses més agradables que hem tingut. Vam atacar a plena llum del dia. El senyor de Couëtus tenia el comandament de l'avantguarda. En absència de Faugaret, vaig dirigir la divisió de Retz amb Fontaine, capità de la segona companyia, Beaumel i Colin al comandament de la cavalleria; Va marxar a la part posterior de la divisió amb només una empresa. Els guàrdies avançats ens van veure i es van precipitar cap a nosaltres. Ens vam disparar a quemarroc. Els republicans es van retirar; Colin va passar per davant i, com que els oficials s'ajuntaven amb ell, els vam carregar amb tanta força que tot el seu cos, que estava disposat al campament, va ser arrossegat pels fugitius a la carretera principal on tres oficials a cavall van aconseguir posar-los en ordre. Estàvem preparats per entrar a les seves files quan una descàrrega de mosqueteria ens va obligar a tornar enrere i Beaumel va resultar ferit. Un genet de l'companyia de voluntaris anomenat Labbé, un home molt valent, va ser mort allà mateix i ens van fer retrocedir. Però a la cantonada del parc del Château de l'Oie, vam trobar tota la cavalleria arribant. La nostra infanteria, al mateix temps, s'havia apoderat del campament que estava a una alçada, i des d'allí, afusellava els republicans situats més avall amb avantatge. Tots junts vam tornar a precipitar-nos i vam derrotar completament als nostres adversaris. Colin, seguit dels seus genets, va tallar la cua de la columna i va separar uns tres-cents homes que van ser traspassats amb cops de sabres i baionetes. Els vam perseguir fins més enllà dels Quatre Camins. Diversos destacaments estaven arribant de totes bandes. El senyor Charette els va ordenar que es retiressin. L'últim tir que va fer l'enemic va ferir al meu valent company Fontaine al genoll. Va morir al cap d'unes setmanes, després de ser transportat de bosc en bosc. Un dia, aquest hospital ambulant es va trobar amb una columna republicana. Diversos ferits estaven estirats sobre un llit de fulles, abandonats per l'escorta que els havia d'acompanyar. El general republicà va desmuntar, va parlar amb els ferits, es va compadecer de la seva sort i els va repartir algunes racions de pa. Però els retardats es van endur el pa i les mantes. La tropa Quatre-Chemins estava formada per aquesta terrible semi brigada d'Allier que havia volgut cremar Nantes. Van lluitar molt malament." | » |

## Referències

* ↑ Gras 1994, p. 162.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 Dumarcet 1998, p. 487-488.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Chassin, t. II, 1899, p. 208-209.
* 1 2 3 4 5 6 7 Chatellier 1875, p. 33-35.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Lucas de La Championnière 1994, p. 183.
* ↑ Chatellier 1875, p. 29-30.
* 1 2 Chatellier 1875, p. 29.
* 1 2 3 4 5 6 7 Lucas de La Championnière 1994, p. 134-135.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 533.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 490.
* ↑ Le Bouvier-Desmortiers 1809, p. 436.

## Bibliografia

* Charles-Louis Chassin, Les pacifications de l'Ouest 1794-1801: La dictature de Hoche, t. II, París, Paul Dupont, 1897, 636 p. (llegir en línia [arxiu]).
* Armand René du Châtellier, Correspondance de François Watrin: adjudant général de Hoche, pendant les guerres de Vendée, Dumoulin, Guillaumin et Cie, 1875, 100 p. (llegir en línia [arxiu]).
* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Une histoire véritable, Les 3 Orangers, 1998, 536 p. (ISBN 978-2-912883-00-1).
* Yves Gras, La guerre de Vendée: 1793-1796, París, Economica, coll. «Campagnes et stratégies», 1994, 184 p. (ISBN 978-2-7178-2600-5)
* Urbain-René-Thomas Le Bouvier-Desmortiers, Réfutation des calomnies publiées contre le général Charette commandant en chef les armées catholiques et royales dans la Vendée: Extrait d'un manuscrit sur la Vendée, 1809, 630 p. (llegir en línia [arxiu])
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Mémoires d'un officier vendéen 1793-1796, Les Éditions du Bocage, 1994, 208 p.