OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jordi Camí i Morell

Jordi Camí i Morell (Terrassa, 9 d'octubre de 1952) és doctor en medicina, especialista en farmacologia clínica, catedràtic emèrit de la Universitat Pompeu Fabra de Barcelona, director general del Parc de Recerca Biomèdica de Barcelona (PRBB) i vicepresident de la Fundació Pasqual Maragall.
Ha estat l'impulsor i primer director de la Fundació Pasqual Maragall per a la recerca en Alzheimer entre 2008 i 2020. La seva activitat científica s'ha centrat en el camp de les neurociències (dependència de drogues, cognició), havent explorat altres camps com la Bibliometria, l'Avaluació i la Política Científica. La seva activitat acadèmica s'ha desenvolupat entre la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i la Universitat Pompeu Fabra (UPF), havent ocupat els càrrecs de delegat del rector, degà i director de departament. A la UPF impulsà els estudis de Biologia i la creació i el desenvolupament del Departament de Ciències Experimentals i de la Salut. Fou el director de l'IMIM (Institut Hospital del Mar d'Investigacions Mèdiques) entre 1985 i 2005. Així mateix, ha participat en la gestació de nous centres de recerca (CRG, CMRB) i, en particular, del PRBB, que fundà i dirigeix des del 2005. Va fundar la revista desapareguda Quark (1995-2007).
El 2017 va ser elegit membre numerari a la secció Ciències biològiques de l'Institut d'Estudis Catalans. Entre els diversos guardons obtinguts en destaca la menció honorífica del Premi de Recerca Reina Sofia el 1990 i la concessió de la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya per la seva rellevant tasca científica i social, i per les seves contribucions en la millora de la qualitat de vida, l'any 2024. Entre altres institucions, entre 2005 i 2012 fou Vocal del Consejo Asesor de Sanidad del Ministeri de Sanitat d'Espanya i membre de la seva Comissió Executiva, i entre 2007 i 2012 fou vocal del Comité de Bioética de España. També ha estat el primer president del CIR-CAT (Comitè per a la Integritat de la Recerca de Catalunya). Arxivat 2020-04-06 a Wayback Machine.

## Premis i reconeixements

2024 - Creu de Sant Jordi.

## Referències

* ↑ Pérez, Virtudes «Neix un centre de recerca per a la prevenció de l'Alzheimer». El Punt Avui (ed. Girona), 15-09-2016, pàg. 38.
* ↑ «Quark. Ciencia, medicina, comunicación y cultura». Dialnet. [Consulta: 13 maig 2018].
* ↑ «L'Institut d'Estudis Catalans incorpora set membres numeraris». Institut d'Estudis Catalans, 21-11-2017. [Consulta: 13 maig 2018].
* ↑ «Jordi Camí i Morell». Centre de Cultura Contemporània de Barcelona. [Consulta: 23 març 2016].
* ↑ 324cat. «Les Creus de Sant Jordi 2024: de Carod-Rovira i Àngels Barceló a Aitana Bonmatí i Unió de Pagesos», 03-12-2024. [Consulta: 3 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Parc de Recerca Biomèdica de Barcelona - PRBB
* Fundació Pasqual Maragall
* Pàgina personal de Jordi Camí
# Fontclara

Fontclara és un poble al nord-est del municipi baix-empordanès de Palau-sator. El 2021 tenia 53 habitants. L'edifici que en destaca és el monestir de Sant Pau de Fontclara.
Com a ens local, Fontclara tenia un regidor a principis del Segle XIX (batllia de Palau-Sator), cosa que li hagués permès tenir ajuntament propi. No va esdevenir, però, municipi independent i va ser inclòs al municipi de Palau-Sator (juntament amb el veïnat de Pantaleu) a la fi de l'Antic Règim, el primer terç del S. XIX.

## Etimologia

Segons el Diccionari català-valencià-balear, és un mot compost de font i clara, provinent del llatí fŏnte clara.

## Llocs d'interès

* Sant Pau de Fontclara, església parroquial del poble i antic monestir benedictí.

## Fires i festes

* La festa major del poble és pels volts del 3 de setembre.

## Referències

* ↑ «Fontclara». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. 171215 Palau-sator». Institut d'Estadística de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Fontclara». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ «Festa Major de Fontclara (Palau-sator)». Patrimoni festiu de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 20 de desembre 2022. [Consulta: 20 desembre 2022].
# Rye (East Sussex)

Rye és un petit poble situat dalt d'un turó a East Sussex, Anglaterra, regat pel riu Rother, i a la vora occidental del Walland Marsh, part dels Romney Marshes. L'any 2001 tenia 4.600 habitants. La seva economia depèn fonamentalment del turisme a causa de la seva importància històrica.
Amb els seus carrerons costeruts i tortuosos, el barri vell, cenyit per ruïnoses muralles i situat dalt d'un penya-segat, ofereix una gran riquesa de materials de construcció i inesperades vistes de la campanya circumdant. A Strand Quay un espectacle de llum i so acompanya la presentació d'una maqueta de Rye (Rye Town Model) que evoca el passat. A Mermaid Street destaquen edificis com Mermaid Inn (la posada de la Sirena - segle xv), famós per haver estat el cau de cruels contrabandistes.

## Edificis destacats

Destaca la casa Lamb per les seves connexions literàries i la seva façana georgiana. Fou la casa de Henry James de 1898 a 1916, i posteriorment d'E.F. Benson i Rumer Godden.
La torre Ypres formava part d'una robusta i compacta ciutadella del segle xiii, enfilada dalt d'un penya-segat, que va ser presó durant llarg temps. Avui és seu del museu local, el Rye Castle Museum.
També destaca l'església de Santa Maria amb un rellotge que conserva el pèndol més antic de la regió.
# Nieppe

Nieppe (en neerlandès Niepkerke, en picard Nippe) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 7.557 habitants. Limita a l'est amb Steenwerck i Bailleul, a l'oest amb Comines-Warneton i Nieuwkerke, i al sud amb Erkegem aan de Leie i Armentières.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 4.997 | 5.341 | 6.903 | 7.238 | 7.417 | 7.470 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1939-1968 | Jules Houcke | |
| 1968-1972 | Renée Houcke | |
| 1972-2001 | Michel Grasset | RPR |
| 2001- | Michel Vandevoorde | PS |
# Nonnos de Panòpolis

Nonnos de Panòpolis (llatí: Nonnus; grec antic: Νόννος, Nonnos) fou un poeta romà d'Orient nadiu de Panòpolis, Egipte, que visqué probablement a finals del segle iv o començaments del segle v. Tot i que era cristià, va escriure versos de tema mitològic, el més conegut titulat Dionisíaques.

## Vida

No hi ha gaires dades sobre la seva vida, però se sap que era nadiu de Panòpolis (actual Akhmim) per la seva signatura conservada en manuscrits i per l'epigrama 9.198 de l'Antologia palatina, que en fa esment. Es creu que va viure poc abans d'Agàcies o Agàties, el qual l'esmenta com a mort recentment, cosa que voldria dir que morí vers la meitat del segle vi. Un altre punt de referència per a datar-lo en el qual s'han fixat els acadèmics és la Gigantomàquia de Claudi Claudià (escrita després del 394–397 dC), amb la qual sembla que estava familiaritzat.
Enrico Livrea ha proposat identificar aquest poeta amb el bisbe siri d'Edessa, que té el mateix nom.

## Obres
### Dionisíaques

Fou l'autor d'un gran poema èpic en quaranta-vuit llibres, conegut sota el títol de Διοννσιακά o Βασσαρικά (Dionisíaca), dedicat a deïtats paganes, i escrit potser abans de la seva conversió o potser per ridiculitzar els pagans, tot i que la segona raó sembla poc probable. La composició manca d'ordre, i l'estil és bombàstic i inflat, però la narració és fluida. En un epigrama, Nonnos parla d'ell mateix com a autor d'un poema sobre la lluita dels gegants, però probablement es refereix a una part del mateix poema. Es tracta d'un poema dividit en 48 llibres, el més llarg de tots els poemes escrits en llengua grega antiga que han sobreviscut als nostres dies.

### L'Evangeli

Una segona obra de Nonnos, amb els mateixos defectes i virtuts, és una paràfrasi de l'Evangeli de Sant Joan en versos hexàmetres. Es creu que va ser escrita amb anterioritat a les Dionisíaques.

### Faules

També se li atribueix una col·lecció de faules i històries sota el nom de Συναγωγὴ καὶ ἐξήγησις ἱστοριῶν («Sinagoga»).

## Referències

* ↑ Agàties Myrinensis Historiarum, 4.23
* ↑ Fornaro, S. Brill's New Pauly volum 9. Leiden: ed. Canick & Schneider, 2006, p. 812–815.
* ↑ Livrea, E «Il poeta e il vescovo: la questione nonniana e la storia». Prometheus, nº 13, 1987, pàg. 97-123.
* ↑ Vian, Francis. "Mârtus chez Nonnos de Panopolis. Étude de sémantique et de chronologie". REG 110, 1997, p. 143-60.
# Oudenburg

Oudenburg és un municipi belga de la província de Flandes Occidental a la regió de Flandes.
La creació de la ciutat es documenta dels anys 180 a 250 quan el vicus civil va transformar-se en castrum romà. El seu nom significa burg vell. El mapa de la ciutat sempre mostra la forma quadrada típica d'un castrum. A l'edat mitjana va mantenir la seva posició estragègica, connectat via el canal de l'Oudenburgs Vaardeken amb l'Ieperleet, l'actual canal Plassendale-Nieuwpoort que a aquesta època va ser una via de comunicació molt important per al comerç de la llana.

## Nuclis

| # | Nom | Superfície km² | Població (01/01/2004) |
| I | Oudenburg | 14,73 | 4.627 |
| | Plassendale | - | - |
| II | Ettelgem | 7,03 | 1.123 |
| III | Roksem | 5,56 | 1.486 |
| IV | Westkerke | 8,06 | 1.605 |

## Localització

* a. Klemskerke (De Haan)
* b. Stalhille (Jabbeke)
* c. Jabbeke (Jabbeke)
* d. Zerkegem (Jabbeke)
* e. Bekegem (Ichtegem)
* f. Eernegem (Ichtegem)
* g. Moere (Gistel)
* h. Gistel (Gistel)
* i. Snaaskerke (Gistel)
* j. Zandvoorde (Oostende)
* k. Bredene
# Palau dels Comtes de Centelles

El Palau dels Comtes de Centelles és un edifici de Centelles (Osona) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

El 1415, el baró Gilabert VII hi va fer construir la seva residència. La segona casa va ser construïda pel baró Guillem Ramon II cap al 1540, pocs anys després que s'hagués urbanitzat la plaça Major.
Després de la Guerra de Successió Espanyola, el palau va ser reconstruït pel comte Francesc Xavier de Blanes i Centelles-Carròs (†1742) Durant la Guerra del Francès, el palau va ser molt maltractat.

## Descripció

És un edifici de grans dimensions amb planta quadrada, de planta baixa i tres pisos i té un pati central. Als quatre angles superiors hi ha petites torres de guàrdia. La porta principal és un arc angular de tres costats a sobre del qual hi ha un escut d'armes sustentat per àngels. La resta d'obertures són allindanades i es disposen simètricament formant un ritme regular; excepte les de la planta baixa, la resta d'obertures són balcons amb poc voladís.

## Vegeu també

* Castell de Centelles
* Palau Centelles

## Referències

* 1 2 3 «Palau Comtal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ Galí, Lacuesta i Piera, 2014, p. 32.
* ↑ «Palau Comtal». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Galí, Lacuesta i Piera, 2014, p. 47-52.
* ↑ Galí, Lacuesta i Piera, 2014, p. 61.

## Bibliografia

* Galí, David; Lacuesta, Raquel; Piera, Marta. El Palau dels Comtes i la formació de la vila de Centelles. Ajuntament de Centelles, Edicions El Portal, 2014.

## Enllaços externs

* «Palau Comtal». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Parc Nacional de la Gran Conca

El Parc Nacional de la Gran Conca (en anglès Great Basin National Park) és un parc nacional que es va establir el 1986, als Estats Units al centre-est de Nevada, prop de la frontera amb Utah. El parc pren el seu nom de la Gran Conca, la regió àrida i muntanyosa entre la Sierra Nevada i la serralada Wasatch. El parc es troba a uns 470 km al nord de Las Vegas i protegeix 31.230 ha. El parc es caracteritza pels seus boscos de pins de cons eriçats o bristlecone (Pinus longaeva), els organismes més antics no clonals coneguts de la Terra, i les Coves de Lehman (Lehman Caves) a la base del Pic Wheeler (Wheeler Peak) (3.982 m).

## Referències

* ↑ Cohen, Michael. «Oldest Living Tree Tells All». Terrain.org.
* ↑ «Lehman Caves Tours». National Park Service. [Consulta: 2 febrer 2012].
* ↑ «NGS Data Sheet, ID JP0339».

## Enllaços externs

* Servei de Parcs Nacionals: Great Basin National Park (anglès) (castellà)
# Pascual Pery Junquera

Pascual Pery Junquera (Ferrol, La Corunya, 17 d'octubre de 1911 - Madrid, 20 de juny de 1989) va ser un militar espanyol, Ministre de Marina durant un breu període en 1977, abans de la celebració de les eleccions generals de juny d'aquest any.

## Biografia

Va ingressar a l'Escola Naval de Marín en 1927, participant en el bàndol franquista durant la Guerra Civil i amb destinació en al Creuer Canarias. Després va ocupar diverses destinacions al comandament de vaixells de l'Armada Espanyola i va ser professor d'artilleria en les Acadèmies militars. Com a militar, després d'aconseguir el grau d'almirall, va ocupar la destinació de Comandant general de la zona marítima de Canàries i subsecretari de la Marina Mercant.
Després de jubilar-se, va passar a ocupar un lloc en el Consell d'administració de la Companyia Transatlàntica Espanyola. A San Fernando (Cadis) té una avinguda amb el seu nom, ja que al comandament d'un grup de mariners evità que es produís una segona explosió de mines en 1947.
El govern d'Adolfo Suárez va haver de recórrer a ell, ja que cap almirall de l'Armada en actiu va acceptar substituir a l'almirall Gabriel Pita da Veiga com a Ministre de Marina d'Espanya, després de la seva dimissió provocada per la legalització del Partit Comunista d'Espanya en la Setmana Santa de 1977. Després de les eleccions, el ministeri va ser dissolt i integrat en el de Defensa, sent doncs el seu últim titular.

## Referències

* ↑ Pery no tiene nada que ver con el bunker a Diario 16, 16 d'abril de 1977
* ↑ Pascual Pery Junquera, almirante a El País, 21 de juny de 1989

## Enllaços externs

* Notícies sobre Pascual Pery Junquera a El País
# Paulx

Paulx (en bretó Palud) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.779 habitants. Limita amb els municipis de Saint-Etienne-de-Mer-Morte, La Marne i Machecoul a Loira Atlàntic, Bois-de-Céné i La Garnache a Vendée.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 884 | 903 | 904 | 902 | 922 | 1.354 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1965-2008 | Hubert Preneau | |
| 2008- | Marie-Renée Bordron | |
# Pedro Antonio Acuña y Cuadros

Pedro Antonio Acuña y Cuadros (Baeza, 13 de març de 1786 - Andújar, 9 de gener de 1850) fou un polític andalús, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Pertanyia a una família benestant, va fer els primers estudis a Archidona i a Baeza, i durant molts anys es dedicà al comerç i a la gestió de les seves propietats, situades a la senyoria de la Torre de Acuña-Valenzuela i a la vall de Gordexola, a les Encartaciones. Fou escollit diputat per la província de Jaén a les Corts de 1834, 1836, 1837, 1839 i 1841. Fou escollit president del Congrés dels Diputats de l'1 al 30 d'abril de 1837. Entre juliol i agost de 1837 fou nomenat ministre de la Governació en el gabinet de José María Calatrava. Fou nomenat novament president del Congrés del 27 de desembre de 1841 al 16 de juliol de 1842. També va ser senador per la província de Jaén de 1837 a 1839 i en 1843. Va morir d'un atac cerebral el 9 de gener de 1850.

## Referències

* ↑ Diego Caro Cancela (dir). Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869: A-G. Centro de Estudios Andaluces, 2010, p. 72-73.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Pedro Antonio Acuña y Cuadros al web del Congrés
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Luis de Solís y Manso Biografía del Excmo. señor don Pedro Antonio de Acuña y Cuadros
# Pedro de Mendizábal y Uriarte

Pedro de Mendizábal y Uriarte (Portugalete, 3 de gener de 1923 - Madrid, 1 de gener de 1982) fou un advocat i polític basc. Durant la guerra civil espanyola, quan només tenia 15 anys, es va allistar com a voluntari al terç de requetés Ortiz de Zárate, amb el que va participar en la batalla de l'Ebre i a la batalla de Catalunya, i desfilà amb les tropes vencedores a Madrid l'u d'abril de 1939.
Després de tornar treballà a l'ajuntament de Portugalete i es llicencià en dret a la Universitat de Saragossa. Es casà i tingué sis fills, i durant molts anys va alternar la seva tasca d'advocat amb la creació poètica literària, la col·laboració al diari Hierro i la direcció del Seminari de Problemes Espanyols de Bilbao, del qual fou fundador. Durant la transició democràtica participà en la fundació al País Basc d'Alianza Popular, partit amb el qual fou elegit diputat per Biscaia a les eleccions generals espanyoles de 1977. És nomenat Conseller del Regne i fou vocal de la comissió de justícia del Congrés dels Diputats. No es presentà a les eleccions de 1979 i es dedicà a la seva tasca d'advocat a Madrid

## Obres

* Aura y luz
* Cosas de mi España
* Zumárraga apuntes para ensayos
* Flor de Raza
* Meditación política

## Enllaços externs

* Pedro de Mendizábal a l'Enciclopèdia Auñamendi.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Vascos relevantes del siglo XX de Juan José Alzugaray, p. 117
# Pere Collaso i Gil

Pere Collaso i Gil (l'Havana, 17 d'octubre de 1813 – Barcelona, 5 de gener de 1887) fou un empresari i polític català, pare de Josep Collaso i Gil. Fou diputat i senador a les Corts espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill de Bernardo Collaso i Varela, gallec de Malpica de Bergantiños i de la catalana Antònia Gil i Julià, establerts a Cuba i pertanyents a una família de pilots de vaixells. Vers el 1840 es va establir a Barcelona, on esdevingué un important propietari immobiliari. Casat amb la seva cosina Rosa Gil i Martínez varen ser pares de Josep Collaso i Gil, també Senador a Espanya.
Milità al Partit Progressista, amb el que fou regidor de l'ajuntament de Barcelona, i formà part de la Junta de Barcelona durant la revolució de 1868. Més tard formà part del comitè de recepció del nou rei Amadeu I. Fou elegit diputat de la diputació de Barcelona el 1868-1870, 1871 i 1874-1875, així com diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1871 i senador el 1872. Contrari a la república, ingressà al Partit Constitucional.
Després de la restauració borbònica fou elegit diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1876. També fou senador per la província de Barcelona el 1881-1884 i senador vitalici des de 1887. A les Corts defensà els interessos dels propietaris immobiliaris de Barcelona durant la discussió del traçat del ferrocarril per la ciutat de Barcelona. Fou novament diputat provincial el 1882-1886. Ingressà al Partit Liberal Fusionista i donà suport Práxedes Mateo Sagasta quan es produí l'escissió de la Izquierda Dinástica. Alhora, també fou membre de Foment de la Producció Espanyola, de la Unió Barcelonina de les Classes Productores de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre, i el 1880 fou nomenat president de la secció de comerç de l'Ateneu Barcelonès.

## Referències

* El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine. de Joan Palomas i Moncholi, p. 547-548
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
# Pere Oliver i Salt

Pere Oliver i Salt (Castellar del Vallès, 1798 - Sabadell, 27 de novembre de 1869) fou un gran propietari rural, alcalde de Sabadell i president de la Caixa d'Estalvis de Sabadell.

## Biografia

Va ser alcalde de Sabadell de l'1 de gener de 1852 a l'1 de gener de 1854 i un dels fundadors i primer president de la Caixa d'Estalvis de Sabadell, que va dirigir entre 1859 i 1869. Amb projecte de l'arquitecte Gabriel Batllevell, el 1862 va fer construir la casa dels porxos de la Rambla, de cinc arcades i tres plantes, coneguda aleshores com a Voltes de ca l'Oliver i avui com a Casal Pere Quart, per tal com Pere Oliver era el besavi de l'escriptor Joan Oliver, Pere Quart.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer d'Oliver». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 22 abril 2014].
# Pere Turull i Sallent

Pere Turull i Sallent (Sabadell, 16 d'octubre de 1796 - 4 d'abril de 1869) conegut a Madrid com el Rico Catalán, fou un industrial i polític català, que contribuí fonamentalment a la transformació industrial de Sabadell amb la introducció de la maquinària de vapor a les seves indústries, fet que ajudà a convertir-la en la primera concentració tèxtil llanera d'Espanya. Fou el pare de l'industrial i polític Pau Turull i Comadran.

## Biografia

Va ser diputat a les Corts espanyoles de Madrid entre 1858 i 1862 i comandant de la Milícia Nacional. Exercí d'alcalde de Sabadell en quatre ocasions entre 1838 i 1857.
Va promoure i fundar la Caixa d'Estalvis de Sabadell, l'Institut Industrial i el Cercle Sabadellès, a més de reorganitzar el Gremi de Fabricants.
A mitjan segle xix, Turull, que exportava a gran escala, va adquirir un bergantí goleta, primer i únic representant d'una efímera marina mercant sabadellenca, per transportar el gènere que venia a l'Argentina, a Xile, al Perú i altres països sud-americans.
El 1860, en ocasió de la visita a Sabadell, la reina Isabel II s'hostatjà a la casa senyorial que Turull tenia al carrer anomenat aleshores de Sant Domènec, l'actual Doctor Puig, que acull la seu del Museu d'Art.
El 19 de juny de 1874, l'Ajuntament, presidit per l'alcalde Josep A. Planes i Borrell, acordà donar el nom de Turull a un carrer de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Nomenclàtor. «Carrer de Turull». Ajuntament de Sabadell.
* ↑ «Pere Turull i Sallent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Placa d'incubació

La placa d'incubació és una zona del pit o l'abdomen dels ocells, desproveïda de plomes i plomissol, que té per funció permetre una millor transmissió de calor als ous, durant la incubació.
Uns dies abans de començar el període d'incubació, l'adult - pot ser el mascle, la femella o tots dos - perden les seves plomes, formant una placa de pell nua. La pell s'unfla sota l'efecte de l'acumulació d'aigua i d'una pronunciada vascularització dels teixits. El procés és causat pels estrògens i la prolactina. Les arterioles estan dotades d'unes parets musculars ben desenvolupades, que permet el control del flux sanguini. Per mantenir la calor del cos, la placa d'incubació s'ompli de sang mentre l'ocell està covant, però no quan l'au està ocupada amb altres activitats.
La placa d'incubació pot consistir en una sola zona, en la major part dels ocells, o dues àrees laterals, com ara les gavines i molts ocells de platja. Desapareix després de l'eclosió. Els ànecs i oques contribueixin activament a la creació de la placa, arrencant amb el bec les plomes del pit, per després folrar el niu.
Algunes espècies no desenvolupen una placa d'incubació, com és el cas dels pingüins i pelicans, i també dels paràsits de criança, que no coven els seus propis ous.

## Referències

* ↑ Payne, R. B. 2005. The Cuckoos. Oxford University Press.