OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pi Gros del Retaule

El Pi Gros del Retaule (Pinus nigra subsp. salzmannii) és un arbre que es troba a la Sénia (el Montsià), el qual és la pinassa més alta i gruixuda de tot Catalunya i la de més diàmetre de la península Ibèrica.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4,60 m.
* Perímetre de la base del tronc: 7,32 m.
* Alçada: 31,5 m.
* Amplada de la capçada: 22,5 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 852 m.

## Entorn

Creix en una pineda força espessa, on es poden observar altres arbres que apareixen secundàriament, com faigs i blades, i arbusts com el boix. Els acompanyen altres plantes: heura, galzeran i marxívol.

## Aspecte general

Està sa, tot i que té diverses pelades a la soca, algunes de les quals és considerable i arriba a ocupar més d'un 30% d'aquesta. El tronc pateix d'una esquerda des del 2006 a conseqüència del moviment de torsió que li provoca el vent. S'hi han col·locat uns tensors que subjecten la capçada del pi a terra (es tracta d'un dels treballs més importants dels que s'han fet als Arbres Monumentals), però un acte vandàlic els ha deixat afluixats i sense servei. No s'observen patologies ni plagues remarcables. Destaca per sobre de la resta de pins, de manera molt prominent, i el tronc és espectacular (completament cilíndric i ben dret). La seua base mostra dues ferides cicatritzades: la més gran és el senyal d'un antic tall realitzat per tal d'extreure'n la resina (per obtenir-ne colofònia), mentre que l'altre tall és més reduït i horitzontal, i marca l'extracció de la denominada teia, la qual era usada com a encenall. Se li calcula una edat de més de 700 anys i fou declarat el 1992 Arbre Monumental per la Generalitat de Catalunya.

## Curiositats

Fou respectat dels aprofitaments fustaners perquè va fer de fita entre dues finques.

## Accés

Està situat al Parc Natural dels Ports. Des de la Sénia, agafem la carretera que duu a Fredes i, just passat el pantà d'Ulldecona, la pista forestal que s'enfila a mà dreta. Un parell de quilòmetres després hi ha una bifurcació, de la qual hem de triar la pista de la dreta, que recorre el barranc de la Fou. Continuem i passem per la font del Teix. Aquest tram és força llarg -té uns 15 quilòmetres- i s'aconsella fer la pista amb un vehicle tot terreny o bé a peu. Hi ha un moment en què apareix un revolt obert a mà esquerra amb certa pujada (just allà hi ha un caminet a mà dreta que duu a la font del Retaule). Des d'allà seguim un corriol agrest i inclinat que ens durà als peus del pi al cap de cinc minuts. GPS 31T 0269071 45114222.

## Referències

* ↑ Comunitats Veïnes Arxivat 2015-10-06 a Wayback Machine. (català)
* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 146-147.
* 1 2 3 4 Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* ↑ A Un Tir De Pedra (català)

## Enllaços externs

* Arbres monumentals, Parc Natural dels Ports - Diputació de Tarragona (català)
# Laeïla Adjovi

Laeïla Adjovi (1982) és una periodista i fotoperiodista amb nacionalitat de Benín i de França. Està especialitzada en fotografia documental i el fotoperiodisme, prioritàriament centrada en temàtiques socials, la vida quotidiana i el patrimoni cultural africà. Viu i treballa a Dakar, Senegal, des del 2010.
Va créixer a Gabon i Sud-àfrica, va estudiar ciències polítiques i periodisme a França. Entre 2004 i 2006 va estudiar a l'Ecole de journalisme de Lille. Després va viure a l'Índia treballant per a diverses publicacions de París el 2006 i 2007. Fins al 2010 va treballar des de Noumea, a Nova Caledònia al diari local Les Nouvelles caledoniennes i després al canal públic francès de televisió. A partir del 2010 treballa a la BBC, fins al 2012 com a presentadora i després cobrint l'àfrica francòfona en francès i anglès. Ha fet exposicions a Senegal, Marroc, Benin, França, Sud-àfrica i Etiòpia. Reconeix la influència del president burkinès assassinat el 1987 Thomas Sankara, i de la seva frase "S'ha de viure africà, és l'única manera de viure dignes i lliures".
El 2018 va guanyar el Gran Premi Leopold-Sédar-Senghor a la 13a Biennal de Dakar de l'art africà contemporani. El seu treball, anomenat Malaîka Dotou Sankofa, volia ser una crítica a les fotografies que arriben a Europa sobre Àfrica. El premi també el va guanyar el fotògraf i documentalista francès Loic Hoquet.

## Referències

* 1 2 Perrée, Rob «Laeïla Adjovi». Africanah, 06-10-2018 [Consulta: 4 març 2019].
* ↑ «Laeila Adjovi» (en anglès), 24-04-2018. [Consulta: 4 març 2019].
* ↑ Naranjo, José «Los 10 africanos de 2018. Laeïla Adjovi, la nueva mirada de África». El País, 26-12-2018 [Consulta: 4 març 2019].
* ↑ «BBC journalist Laeïla Adjovi wins Dakar Biennale art prize». BBC, 05-05-2018 [Consulta: 4 març 2019].
* ↑ Nimis, Erika «Dak’Art 2018. Focus sur la photographie». Ciel Variable, 19-10-2018 [Consulta: 4 març 2019].
# Víctor Garcia i Tomàs

Víctor Garcia i Tomàs (Castelló de la Plana, 18 de novembre de 1979) és un polític valencià, alcalde de l'Alcora i diputat a les Corts Valencianes en la IX legislatura.

## Biografia

Enginyer superior industrial i professor de música, ha estat director de projectes d'enginyeria i professor associat a la Universitat Jaume I. Fou elegit regidor de l'ajuntament de l'Alcora a les eleccions municipals espanyoles de 2007 i 2011 per la Coalició Compromís. A les eleccions municipals espanyoles de 2015 en fou escollit alcalde.
Ha estat elegit diputat per Castelló de la Coalició Compromís a les eleccions a les Corts Valencianes de 2015. És president de la Comissió d'Indústria i Comerç, Turisme i Noves Tecnologies de les Corts Valencianes.Actualment treballa com a professor de tecnologia a l' IES l' Alcalatén.

## Referències

* ↑ «Salutacions des de l'Alcaldia». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 16 setembre 2015].
* 1 2 Fitxa de les Corts Valencianes
# Anders Haugen

Anders Haugen (Bø, 24 d'octubre de 1888 - Yucaipa, 14 d'abril de 1984) va ser un saltador amb esquís noruec de naixement, però estatunidenc d'adopció que va competir a començaments del segle xx. Va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics, el 1924 i 1928 i va guanyar quatre campionats nacionals de salt d'esquí.
Nascut a Bø, Telemark, Noruega, va emigrar als Estats Units el 1909 juntament amb el seu germà Lars. Prop del llac Nagawicka, a l'oest de Milwaukee, Wisconsin, van construir un trampolí per practicar els salts. El 1911 va establir un nou rècord del món amb un salt de 46 metres a Curry Hill, Ironwood, Michigan, mentre guanyava el Campionat Nacional. Entre 1910 i 1920 els germans Haugen van guanyar els Campionats Nacionals dels Estats Units onze vegades. En 1919 i 1920 Anders Haugen va fer els salts més llargs a nivell mundial, amb 64,92 metres i 65,23 m), respectivament.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix, on guanyà la medalla de bronze en la prova de salt amb esquís. En aquests mateixos Jocs disputà, sense sort, la combinada nòrdica i la cursa dels 18 quilòmetres d'esquí de fons. Amb tot, no va rebre la medalla en el seu moment per culpa d'un error a l'hora de sumar les puntuacions. No va ser fins al 1974 quan l'historiador esportiu noruec Jacob Vaage s'adonà d'aquest error. En el seu moment la medalla fou atorgada al noruec Thorleif Haug, que ja havia guanyat tres medalles d'or en aquests Jocs Olímpics. El 12 de setembre de 1974, amb 86 anys, Anders Haugen va rebre la medalla de bronze de mans d'Anna Maria Magnussen, la filla petita de Thorleif Haug.
El 1928, als Jocs de Sankt Moritz, tornà a disputar les mateixes proves, però sense aconseguir cap posició de mèrit.
El 1929, junt al seu germà Lars, es traslladaren a la zona del llac Tahoe, Califòrnia, on van potenciar el Lake Tahoe Ski Club. Fins als anys 70 va dirigir el programa d'esquí juvenil al club d'esquí. El 1963 va ingressar al U.S. Ski Hall of Fame.

## Referències

* ↑ Associated Press «Anders Haugen, Olympian. Medal Was Delayed 50 Years». The New York Times. Associated Press, 19-04-1984.
* 1 2 3 «Anders Haugen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 4 febrer 2019].
* ↑ Thorleif Haug (Store norske leksikon)
* ↑ Anders Haugen's belated bronze medal Ski Jumping Hill Archive, 5 January 2006, retrieved 29 March 2013
# Belgica antarctica

Belgica antarctica és una espècie de dípter nematòcer de la família dels quironòmids, no volador, endèmic de l'Antàrtida. Fa entre 2 i 6 mm de longitud, és l'animal purament terrestre més gran del continent, i també és l'únic insecte veritable que l'habita. La incapacitat de volar pot ser una adaptació biològica per tal de prevenir que el vent se l'endugui cap a indrets inhòspits.

## Referències

* 1 2 «Antarctic Bestiary - Terrestrial Animals». Laboratory for Ecophysiological Cryobiology, Miami University. [Consulta: 9 desembre 2008].
# Sara Mora Romeo

Sara Mora Romeo (Escatrón, 1953), és una actriu espanyola.

## Biografia

Sent molt jove es va traslladar a viure a la ciutat de Saragossa, on s'inicia com a afeccionada en el món de l'espectacle. En 1973 s'instal·la en Madrid, debutant sobre les taules amb l'obra La muerte de Danton, dirigida per Alberto González Vergel. En anys successius combina cinema, teatre i televisió.
En la pantalla petita intervé en programes com Sumarísimo (1978) y Gol... y al mundial 82 (1981-1982).
La seva presència al cinema, coincideix en el temps amb l'auge del destape, gènere en el qual treballa en títols com Las alegres vampiras de Vögel (1974), Compañero te doy (1978), La insólita y gloriosa hazaña del cipote de Archidona (1979), Los energéticos (1979), Barba Azul y sus mujeres (1980), La masajista vocacional (1981) i Al sur del edén.
Ja en la dècada de 1990, intervé a les sèries de televisió La forja de un rebelde, de Mario Camus, Curro Jiménez II (1995) i Querido maestro així com a pel·lícules com Tramontana (1991), Huidos (1993), Tirano Banderas (1993) i Cachito (1996).
Al teatre, també va intervenir al muntatge d' Entre mujeres (1988), de Santiago Moncada.

## Referències

* ↑ Sara Mora, la amante del hombre de María José Cantudo, Libertad Digital, 26 de maig de 2019
* ↑ LAS MUSAS DEL DESTAPE en Qué fue de?
* ↑ Sara Mora: "Los rodajes con Pajares y Esteso eran muy serios", El Heraldo, 2 de febrer de 2020

## Enllaços externs

* «Sara Mora Romeo». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
# Els Castellets (Sant Feliu de Pallerols)

Els Castellets és una serra al municipi de Sant Feliu de Pallerols a la comarca de la Garrotxa, amb una elevació màxima de 753 metres.
# Creu de terme de la carretera de Prenafeta (Montblanc)

La creu de terme de la carretera de Prenafeta és una creu de terme del municipi de Montblanc (Conca de Barberà) situada a la partida de Fontanet, a la sortida de la població cap a l'est, prop del molí de Pas de Montblanc.
És una creu molt simple i sense elements ornamentals. La creu és trebolada, sobre un capitell i fus hexagonal. Fou construïda durant la postguerra en el mateix espai on hi havia hagut una creu medieval.

## Referències

* ↑ «Creu de terme». Patrimoni Arquitectònic de la Conca de Barberà. Consell Comarcal de la Conca de Barberà.
# Deng Ai

    En aquest nom xinès, el cognom és Deng.
Deng Ai (mort el 264) va ser un general militar de Cao Wei durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Es deia que cada vegada que veia un pujol o una vall ampla, ell immediatament avaluava els millors emplaçaments per emmagatzemar gra i posicionar les tropes. El seu talent va ser reconegut per Sima Yi, que el va recomanar per ocupar nomenaments superiors. Deng també va defensar Cao Wei dels atacs de Shu Han dirigits per Jiang Wei.
En el 263, va formar part de la guerra per conquerir Shu Han amb Zhong Hui (鍾會). Jiang Wei els va repel·lir en algun lloc al sud de Hanzhong (漢中). Deng Ai va proposar de fer passar a les tropes a través del Yinpin (陰平) però Zhong Hui rebutjà la idea.
Deng Ai després va dur a terme el seu propi pla amb el seu fill i les tropes; cosa que va resultar ser un gran èxit. I finalment aconseguí entrar a Chengdu, i l'emperador de Shu, Liu Shan, es va rendir. Però Jiang Wei, no volia que Shu Han caigués. Va determinar que Zhong Hui volia rebel·lar-se contra Wei. Ja reunits, penjà la llufa a Deng Ai, i ordenà a l'oficial Wei Guan (衛瓘) de capturar-lo.
El pla de Jiang Wei va fracassar i l'exèrcit va matar Zhong Hui i Jiang Wei. Aquests soldats van tractar de rescatar Deng Ai, però Wei Guan temia que Deng Ai podria venjar-se, per la qual cosa el matà. Deng Ai, abans del seu nomenament, era sovint objecte de fustigació a causa del seu problema de quequeig, un defecte que ell utilitzà com a avantatge per parlar amb els seus superiors, que sovint consideraven la seva curiosa tartamudesa com acudits o expressions enginyoses.

## Família

* Fill
** Deng Zhong

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* ↑ de Crespigny, Rafe. A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007, p. 109. ISBN 978-90-04-15605-0.
# Plaer

El plaer és la sensació agradable que experimenta un subjecte quan satisfà una necessitat, sigui física o psíquica. L'hedonisme és l'estil de vida basat en la recerca constant del plaer. És el contrari del sacrifici o del patiment.

## Tipus de plaer

El plaer físic està associat amb els instints i els sentits. Així dona plaer el sexe, les carícies, menjar un aliment ben cuinat o beure quan es té set. Tradicionalment ha estat considerat el plaer més baix i quan es parla d'hedonisme en sentit despectiu, acostuma a referir-se a la gent que només busca satisfer aquest tipus de plaer, també anomenats plaers superficials o primaris. La religió ho considera fins i tot un vici, ja que suposa cedir al cos i no a l'ànima. Per això els pecats cristians sovint estan en relació amb aquest plaer (com la luxúria o la gola).
El plaer emocional ve de la satisfacció de les necessitats d'afecte i admiració. És el plaer recomanat per Epicur, el qual pensava que l'amistat era la font de la felicitat. Un subtipus especial és el plaer lúdic, és a dir, la diversió, que ocorre en situacions de joc i lleure voluntari.
El plaer considerat més elevat és l'intel·lectual o espiritual ja des de les teories de Plató. S'activa en aprendre coses noves, contemplar obres artístiques o la bellesa, crear nous objectes o tenir experiències religioses. Suposa una certa transcendència, ja que el plaer ve donat pel sentiment d'anar més enllà dels propis límits, de créixer interiorment.
Normalment el plaer és el contrari del dolor però hi ha certes persones que obtenen satisfacció del dolor físic en pràctiques de sadomasoquisme.

## El plaer i l'organisme

Quan un individu sent plaer, el seu organisme allibera unes substàncies especials, com l'endorfina, l'oxitocina o la serotonina. Es poden buscar aquestes segregacions a través de la ingesta de productes químics, com les drogues.
Aquestes substàncies poden crear addicció, ja que la persona tendeix a repetir les situacions que les provoquen. Això explica que situacions que comencen com un plaer, com el joc o la beguda, puguin acabar esdevenint malaltisses quan la persona centra tota la vida en la seva pràctica compulsiva.
El plaer no s'acostuma a manifestar de manera aïllada, sinó juntament amb altres sentiments, com l'alegria o l'excitació.

## Referències

* ↑ «Piacere - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ Katz, Leonard D. Pleasure. Winter 2016. Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2016.
* ↑ «Pleasure | Britannica» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ «La recepta d’Epicur - Filosofem». [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ Serret (Psicóloga), Eva. «Sadomasoquisme», 14-06-2024. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «Placer (Qué es y Significado en Psicología)» (en castellà). [Consulta: 4 gener 2025].
Viccionari
# Portada/efemèride agost 26

Charles Lindbergh
« 25 d'agost · 26 d'agost · 27 d'agost »
# Orla d'alumnes

Una orla d'alumnes, orla de la promoció o també, orla universitària, és un collage fotogràfic que mostra les imatges dels estudiants d'una classe o promoció, generalment en graduar-se, o al final dels seus estudis acadèmics. Aquest tipus de composició és molt popular a molts països i serveix com a record col·lectiu per a tota una promoció d'alumnes d'una escola, d'un institut, d'una facultat, o d'altres tipus d'entitats, siguin universitàries o no.

## Història i ús

L'origen de les orles d'alumnes es remunta a les fotografies grupals que solien fer-se a les institucions educatives durant el segle XIX. Amb el temps, la tradició d'incloure fotos individuals de cada alumne en un format decoratiu es va fer més popular. Les orles d'alumnes no només tenen un valor sentimental, sinó que també actuen com a fitxer històric. Aquests collages permeten als estudiants i al personal recordar el moment compartit, així com identificar els seus companys en el futur. A més a més, aquestes orles són un reflex de l'entorn educatiu i de la història cultural de la institució.

## Procés de creació

El procés per crear una orla d'alumnes generalment involucra els passos següents:
* Presa de Fotos: Els estudiants posen per a fotos individuals, usualment davant d'un fons neutre.
* Disseny: Les fotos es disposen en un format atractiu, sovint acompanyades del nom de cada estudiant i el logotip de la institució.
* Impressió i distribució: L'orla finalitzada s'imprimeix en paper d'alta qualitat i es distribueix entre els alumnes i el personal docent.

## Variants

Tot i que el concepte bàsic d'una orla d'alumnes és força universal, hi ha variacions en el disseny i la presentació depenent de la regió i la institució. Algunes orles inclouen fotos del personal docent i administratiu, cites inspiradores o informació addicional com l'any de graduació.

## Referències

* ↑ Montero, I. El vuelo de la crisálida (en castellà). Del Taller de Mario Muchnik, 2004. ISBN 978-84-95303-44-8.
* ↑ Peset, M.; Correa; Mellado La Facultad de Derecho de Valencia, 1499-1975 (en castellà). Publicacions de la Universitat de València, 2018, p. 566. ISBN 978-84-9133-191-9.
* ↑ «Orla». Diccionario de la lengua española. Real Academia Española (castellà).
* ↑ Rabadán Crespo, Ángel V. «La fotografía participativa en el contexto socio-educativo con adolescentes.». Comunicación y Hombre, 10, 15-11-2014, pàg. 143–156. DOI: 10.32466/eufv-cyh.2014.10.172.143-156. ISSN: 1885-365X [Consulta: 23 abril 2024].

## Enllaços externs

* «University/high school/middle school/military yearbooks». e-yearbook.com, 01-01-1966. [Consulta: 25 gener 2025].
# Amy Williams

Amy Williams (Buffalo, 1969) és un compositoraa i pianista nord-americà.Va néixer a Buffalo, Nova York, en una família de músics, amb la seva mare com a violista de l'Orquestra Filharmònica de Buffalo i el seu pare percussionista i professor emèrit a la universitat de Buffalo.
Una de les obres més destacades de Williams és la seva ambiciosa sèrie Cineshape de peces de cambra inspirades en diferents pel·lícules. Aquest es va presentar el maig de 2016 amb actuacions en directe del JACK Quartet, la flautista Lindsey Goodman i el percussionista Scott Christian, amb un nou component de vídeo d'Aaron Henderson.
Va començar a tocar el piano amb quatre anys i un temps més tard va començar amb la flauta. El seu primer mestre, va ser el llegendari Robert Dick. Al llarg de la seva infància, va estar exposada a l'última música contemporània interpretada al Center for the Creative and Performing Arts, trobant compositors que després es convertirien en grans influències en les seves pròpies obres, com John Cage, Morton Feldman, Lukas Foss i Elliott Carter.
Va anar a la universitat de Bennington i mentre estava allà, va decidir dedicar la seva vida a la interpretació i composició de musica contemporanea. Després d'un any de beques a Dinamarca, va retornar a Buffalo per a completar la seua mestria en piano en la Universitat de Buffalo amb el pianista i compositor Yvar MIkashoff, però treballa principalment amb David Fleder. Va retornar a Bennington el 1998 com a membre de la facultat de música i va acabar traslladant-se a una posició de facultat en la Northwestern University en el 2000. Des del 2005 va començar a ensenyar composició i teoria a la Universitat de Pittsburgh a on és mestra associada.

## Referències

* ↑ Pittsburgh Post Gazette-5 Feb 2013
* ↑ New York Times 2015 Still Music to the Ears, but From Odd Sources Bargemusic’s Here and Now Series Offers Winter Festival "The formidable pianist Ursula Oppens then asked the poet Brian Philip Katz to read “Falling,” his poem that inspired the composer Amy Williams's piano piece of the same title, which Ms. Oppens played beautifully. It is a short work run through with hauntingly repeated midrange pitches encircled by pungent chords and lacy filigree."
* ↑ «Cineshape featuring Amy Williams and the JACK Quartet Comes to the Eastman School of Music on May 3 – Eastman School of Music» (en anglès). www.esm.rochester.edu. [Consulta: 2 setembre 2018].
* ↑ «Composer Amy Williams, Pittsburgh-based Composer» (en anglès americà). Composer Amy Williams. [Consulta: 2 setembre 2018].
* ↑ «Amy Williams | Department of Music | University of Pittsburgh» (en anglès). www.music.pitt.edu. [Consulta: 2 setembre 2018].
# Cyanolanius

Cyanolanius és un gènere d'ocells de la família dels vàngids (Vangidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* vanga blau de les Comores - Cyanolanius comorensis.
* vanga blau de Madagascar - Cyanolanius madagascarinus.

## Referències

* ↑ «Cyanolanius Bonaparte, 1854» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Cyanolanius (Cyanolanius sp.) - Avibase». [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Batises, bushshrikes, boatbills, vangas (sensu lato) – IOC World Bird List». [Consulta: 21 gener 2025].
# Iphiclides

Iphiclides és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels papiliònids (Papilionidae) propis de la regió Paleàrtica, incloent-hi els Països Catalans.

## Taxonomia

El gènere Iphiclides inclou tres espècies:
* Iphiclides podalirius (Scopoli, 1763)
* Iphiclides podalirinus (Oberthür, 1890)
* Iphiclides feisthamelii (Duponchel, 1832)

## Referències

* ↑ «BioLib - Iphiclides» (en anglès). [Consulta: 20 gener 2025].
# Meandrusa

Meandrusa és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels papiliònids (Papilionidae) propis del Sud-est Asiàtic.

## Taxonomia

El gènere Meandrusa inclou quatre espècies:
* Meandrusa gyas (Westwood, 1841)
* Meandrusa lachinus (Fruhstorfer, 1902)
* Meandrusa payeni (Boisduval, 1836)
* Meandrusa sciron (Leech, 1890)

## Referències

* ↑ «BioLib - Meandrusa» (en anglès). [Consulta: 20 gener 2025].
# Robert Geldard

Robert Geldard (Rochdale, 16 d'abril de 1927 - Salford, 26 de febrer de 2018) va ser un ciclista anglès, que va córrer durant els anys 1940-50. El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, tot guanyant una medalla de bronze en la prova de persecució per equips, fent equip amb Wilfred Waters, Tommy Godwin i David Ricketts.

## Referències

* ↑ «Olympian Alan Geldard – famously sacked for training too much – has died aged 90», 13-03-2018. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Olympedia – Alan Geldard». [Consulta: 30 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Robert Geldard a sitiodeciclismo.net