OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Antonio Vera Torres

Juan Antonio Vera Torres (Granada, 25 de setembre de 1941) és un geòleg espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals des de 2001.

## Biografia

El 1963 es llicencià en geologia a la Universitat de Granada, on el 1966 es va doctorar. De 1963 a 1970 en fou professor agregat d'estratigrafia, i de 1970 a 1973 en la Universitat de Barcelona, fins que el 1973 va assolir la càtedra d'estratigrafia a la Universitat de Granada. De 1975 a 1978 fou degà de la Facultat de Ciències de la seva Universitat, i de 1988 a 1996 director del Departament d'Estratigrafia i Paleontologia. De 1986 a 1988 fou el primer president de la Societat Geològica d'Espanya.
Especialitzat en paleogeografia de la Serralada Bètica, n'ha publicat més de 230 articles, n'ha dirigit 7 projectes de recerca nacionals i 17 tesis doctorals. El 2009 va rebre el XVI Premi d'Investigació Plácido Fernández Viagas de la Junta d'Andalusia.
El 1990 fou escollit acadèmic numerari de l'Acadèmia de Ciències de Granada i en 2001 de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, on hi ingressà en 2003 amb el discurs Temas de actualidad en la interpretación del registro estratigráfico. En 2014 fou doctor honoris causa per la Universitat de Jaén.

## Obres

* Bibliografía geológica de la Cordillera Bética y Baleares (1978-2002), amb José Miguel Molina Cámara, Universidad de Jaén, 2003. ISBN 84-8439-151-5
* Estratigrafía: principios y métodos, Alcorcón, Madrid : Rueda, 1994. ISBN 84-7207-074-3
* Geología, amb José Antonio Gallegos Díaz i Antonio Roca Roca, Edelvives, 1978. ISBN 84-263-0402-8

## Referències

* ↑ "Antes teníamos más de cien alumnos en Geología y ahora no llegamos a 30", Granada Hoy, 27 de març de 2009
* ↑ Biografia Arxivat 2016-06-05 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ El nuevo Honoris Causa Juan Antonio Vera Torres anima a los científicos a transmitir sus conocimientos de manera divulgativa a la sociedad Arxivat 2016-06-30 a Wayback Machine., Diari Digital de la Universitat de Jaén, 31 d'octubre de 2014
# Teaneck

Teaneck ( /ˈtiːnɛk/ ) és un municipi del comtat de Bergen, a l' estat nord-americà de Nova Jersey . És una ciutat dormitori de l' àrea metropolitana de Nova York . Segons el cens dels Estats Units de 2020, la població del municipi era de 41.246 habitants, un augment de 1.470 (+3,7%) respecte al recompte del cens de 2010 de 39.776, que al seu torn reflectia un augment de 516 (+1,3%) dels 39.260 comptats el cens del 2000 . A partir del 2020, Teaneck era el segon més poblat entre els 70 municipis del comtat de Bergen, darrere de Hackensack, que tenia una població de 46.030 habitants.

## Economia

Les principals institucions de Teaneck inclouen el Holy Name Medical Center i el Metropolitan Campus de la Universitat Fairleigh Dickinson, la universitat privada més gran de l'estat. L' Armeria de Teaneck és la llar del 50è Batalló de Suport Principal de la Guàrdia Nacional de Nova Jersey .
Cognizant Technology Solutions, un important proveïdor multinacional de serveis d'alta tecnologia, manté la seu central a Teaneck, ubicada al Glenpointe Centre, el grup únic d'entitats comercials de Teaneck més gran, que inclou un hotel Marriott de 350 habitacions i 650,000 peus quadrats (60,000 m$^2$) d'un espai d' oficines de classe A, així com la seu de Phibro Animal Health, a la intersecció de la Interestatal 95 i la Interestatal 80 .

## Art i cultura

La Fundació Puffin i el seu Fòrum Cultural Puffin han estat els principals defensors i productors d'art a Teaneck, patrocinant obres de teatre i exposicions d'art a la seva ubicació a Puffin Way.
El grup de música afroamericà The Isley Brothers va fundar T-Neck Records, anomenat així per la seva base al municipi. Altres músics del municipi inclouen la banda de rock The Wrens i els rapers DMX i The Notorious BIG

## Referències

* ↑ Cheslow, Jerry.
* ↑ Table 7.
* ↑ Schemo, Diana Jean.
* ↑ 50th Main Support Battalion.
* ↑ Cognizant Technology Solutions Corporation Company Profile, Hoover's.
* ↑ «Phibro Animal Health Corp - Company Profile and News». Bloomberg News.
* ↑ Waite, Thomas L. "Postings: At Languishing Teaneck Retail Center; And Now, Offices", The New York Times, July 24, 1988.
* ↑ Glenpointe Centre: About The Property, Alfred Sanzari Enterprises.
* ↑ Aberback, Brian.
* ↑ Inductees Profile of The Isley Brothers Arxivat September 19, 2015, a Wayback Machine. Rock and Roll Hall of Fame.
* ↑ LaGorce, Tammy.
* ↑ (en anglès) , 17-03-1997.
* ↑ Giovanny Pinto, Fausto. «The hip-hop homes of Bergen County» (en anglès). NJ.com (NJ Advance Media), 27-09-2016. [Consulta: 4 gener 2024].
# Touch (manga)

Touch és el nom d'una de les sèries més conegudes del mangaka Mitsuru Adachi.
Publicada al Japó entre 1981 i 1986 a la revista Shônen Sunday i recopilada en 26 toms (tankobon), el seu èxit va dur a fer que es fes un anime de 101 episodis, i després 5 pel·lícules d'animació i una d'imatge real.
Tenint com rerefons principal el beisbol, la història narra el triangle amorós inicial entre els germans Uesugi (Kazuya i Tatsuya) i la seva bonica veïna Minami Asakura, i la posterior història de superació i amor entre ells quan la mort es creua tràgicament a les seves vides.

## Personatges

Kazuya és el noi més popular de l'institut, molt bo en els estudis i encara més en els esports. És una estrella del beisbol, de manera que totes les noies li van al darrere, encara que sembla que ell només s'interessa per una.
Tatsuya és el germà maldestre, mandrós i sense èxit entre les dones (malgrat que no deixa d'intentar-ho i que és físicament igual al seu germà). No mostra interès per gairebé res, excepte potser per una noia que té molt prop.
Minami, la bonica veïna i amiga de la infància dels bessons, és una de les noies més populars de l'institut, bona en els estudis i en la gimnàstica rítmica, sempre al costat d'en Kazuya i en Tatsuya. El primer no dubta ni per un instant en el seu afany per dur-la al campionat nacional de beisbol de batxillerat, el Kôshien.

## Referències

* 1 2 Guiral, Antoni; Estrada, Oriol. Manga: made in Japan (en castellà). 11. Evolution Comics, 2014, p. 75-76 (Del tebeo al manga. Una historia de los cómics). ISBN 978-8490248904.
Viccionari
# Retrats dels reis d'Aragó

Retrats dels reis d'Aragó és un conjunt de quatre pintures al tremp sobre taula obra de Gonçal Peris Sarrià i Jaume Mateu, realitzades el 1427. Actualment es conserven al Museu Nacional d'Art de Catalunya.
Aquest conjunt de pintures va formar part de la decoració del sostre de l'antiga Sala del Consell de la Casa de la Ciutat de València, i la formaven un total de quinze figuracions de reis de la casa reial d'Aragó, de les quals aquestes quatre són al MNAC i les altres onze han desaparegut.
Les taules del MNAC han estat relacionades amb els reis Jaume I el Conqueridor (1208-1276), Alfons el Franc (1265-1291), Pere el Cerimoniós (1319-1387) i Alfons el Magnànim (1396-1458).
Un document amb data 3 de setembre de l'any 1427 fa referència al pagament de 9.191 sous i 9 diners als pintors Gonçal Peris Sarrià, Jaume Mateu i Joan Moreno pel daurat de les motllures i per quinze tabulas pictas de la Sala del Consell de la Casa de la Ciutat de València. Un any més tard, el 6 de maig de 1428, aquests artistes, juntament amb Bartomeu Avella, van rebre 3.042 sous i 6 diners com a resta d'una quantitat més gran.
L'activitat de Gherardo Starnina, Pere Nicolau i Marçal de Sas a València dona idea de l'elevada qualitat artística que hi havia a la ciutat al voltant del 1400, qualitat que, lluny de decréixer durant la primera meitat del segle xv, s'enriqueix per l'activitat de diversos pintors formats en aquests tallers, entre els quals destaquen Gonçal Peris, Gonçal Peris Sarrià, Jaume Mateu, nebot de Nicolau i Miquel Alcanyís.
La proximitat estilística entre els principals pintors, la importància dels seus tallers i la contractació conjunta de diversos artífexs per a la realització d'una obra creen serioses dificultats a l'hora de destriar l'autoria de cadascuna d'aquestes taules.
* Alfons el Franc
* Pere el Cerimoniós
* Alfons el Magnànim

## Vegeu també

* Col·lecció de retrats dels reis d'Aragó de Filippo Ariosto
* Col·lecció de retrats dels comtes de Barcelona de Filippo Ariosto

## Referències

* ↑ DDAA, 2012, p. 97.

## Bibliografia

* DDAA. Catàleg de la col·lecció del gòtic.Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: MNAC, 2012.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'obra 9774 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* Fitxa de l'obra 9775 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* Fitxa de l'obra 9776 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
* Fitxa de l'obra 9777 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.
# Juan Cavestany

Juan Cavestany (Madrid, 27 d'abril de 1967) és un dramaturg, guionista i director de cinema espanyol. Guanyador del premi Max de 2010 al millor autor teatral en castellà per l'obra Urtain.

## Biografia

Va estudiar Ciències Polítiques en la UCM i va exercir de periodista per al diari El País entre 1993 i 1999, com a corresponsal a Nova York. Allí va començar a escriure algunes peces curtes de teatre, col·laborant des dels seus començaments amb la companyia de teatre Animalario, on va coincidir amb Alberto San Juan, Roberto Álamo, Nathalie Poza, Willy Toledo, Ernesto Alterio i Andrés Lima.

## Cinema i televisió

El seu primer treball per al cinema va ser el guió de Los lobos de Washington, que acabaria convertint-se en llargmetratge dirigit per Mariano Barroso. Per al cinema, ha escrit, dirigit i autoproduït les pel·lícules El asombroso mundo de Borjamari y Pocholo (codirigida amb Enrique López Lavigne) (2004), Gente de mala calidad (2008), Dispongo de barcos (2010), El señor (2012) i Gente en sitios (2013) que fou guardonada amb el premi Sant Jordi a la millor pel·lícula espanyola del 2013. El 2016 va codirigir Esa sensación amb Julián Génisson i Pablo Hernando.
Per televisió ha escrit la sèrie Vergüenza que es va començar a emetre al novembre de 2017, en Movistar+ i que va ser premiada com a millor sèrie de comèdia als premis Feroz.

## Pel·lícules

* El asombroso mundo de Borjamari y Pocholo (2004)
* Gente de mala calidad (2008)
* Dispongo de barcos (2010)
* Gente en sitios (2013)
* Esa sensación (2015)
* Un efecto óptico (2020)

## Sèries

* Vergüenza (2017-)
* Vota Juan (2019-)

## Teatre

Va començar escrivint petites obres per a la companyia el Animalario. Encara que el principal detonant de la seva carrera en el teatre va ser l'obra Urtain (2008), sobre el boxador José Manuel Ibar "Urtain", coproduïda pel Centre Dramàtic Nacional i Animalario, que li va valer el premi Max, al millor autor teatral en castellà en 2010. També ha escrit i dirigit El traje (2012) i Tres en coma (2014).
En 2017, va adaptar al teatre el clàssic Moby Dick de Herman Melville en un muntatge que va ser estrenat el gener de 2018, dirigit per Andrés Lima i protagonitzat per Josep Maria Pou.

## Referències

* ↑ «Fueron ganadores». Arxivat de l'original el 18 de setembre de 2017. [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ «Urtain». Arxivat de l'original el 2020-07-28. [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ «Juan Cavestany: “Constantemente estoy tratando de reírme de lo más tremendo”». [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ Ocaña, Javier «La imaginación anómala». [Consulta: 5 octubre 2017].
* ↑ «Josep María Pou presenta en Barcelona "Moby Dick"». , 17-01-2018 [Consulta: 28 gener 2018].
# Hokuriku

Hokuriku (北陸地方, Hokuriku chihō, lit. ‘regió septentrional’) és una subregió dins la regió de Chūbu al Japó. S'estén al llarg de la part nord-oest de Honshu, l'illa principal de l'arxipèlag japonès. Es troba al llarg del Mar del Japó dins la regió Chūbu. Equival gairebé a la Província de Koshi i la zona de Hokurikudō del Japó premodern.
La regió de Hokuriku inclou les quatre prefectures d'Ishikawa, Fukui, Niigata i Toyama, malgrat que Niigata de vegades s'inclou en una de les següents regions:
* Shin'etsu, 信越, inclou les prefectures de Niigata i Nagano
* La regió de Kōshin'etsu inclou les prefectures de Niigata, Nagano i Yamanashi
* La regió de Hokushin'etsu inclou les dues regions de Hokuriku i Shin'etsu
Les principals ciutats són Niigata, Kanazawa, Toyama, Fukui, Joetsu o Nagaoka. D'aquestes, Niigata és la ciutat més gran amb uns 800.000 habitants. Les indústries principals de la zona de Hokuriku inclouen les químiques, medicina, turisme, tèxtils, maquinària pesant i agricultura i pesca. La varietat d'arròs Koshihikari, és un producte d'aquesta regió. La regió de Hokuriku té el volum més gros de neu d'entre qualsevol regió agrícola del món. Les masses d'aire fred siberià agafen humitat i precipiten en aquesta regió.

## Notes

* ↑ Nussbaum, Louis-Frédéric. (2005). "Chūbu" in Japan Encyclopedia, p. 126, p. 126, a Google Books
* ↑ Nussbaum, "Hokuriku" at p. 344, p. 344, a Google Books

## Bibliografia

* Nussbaum, Louis-Frédéric and Käthe Roth (2005). Japan Encyclopedia. Cambridge, Mass.: Harvard University Press. OCLC 58053128. ISBN 0-674-01753-6, ISBN 978-0-674-01753-5.
# Fernando Luiz Roza

Fernando Luiz Roza, més conegut com a Fernandinho (en portuguès brasiler: [feʁnɐdʒĩju]), (Londrina, 4 de maig de 1985) és un futbolista brasiler que juga a l'Atlético Paranaense.
El 7 de maig de 2014 el seleccionador brasiler Luiz Felipe Scolari el va incloure a la llista final de 23 jugadors que representaran el Brasil a la Copa del Món de Futbol de 2014.

## Carrera de club

Fernandinho va començar la seva carrera al Atlético Paranaense. Va disputar 72 partits amb el club, marcant 14 gols, abans de traslladar-se al club ucraïnès Shakhtar Donetsk per una tarifa d'aproximadament 7 milions de lliures.
El 6 de juny de 2013, Fernandinho es va convertir en el primer fitxatge de l'estiu del Manchester City per una tarifa de 34 milions de lliures. El 12 d’abril, Fernandinho va anunciar que deixaria el Manchester City al final de la temporada.
El 28 de juny de 2022, Fernandinho va tornar al Athletico Paranaense.

## Palmarès
### Clube Atlético Paranaense

* 2 Campionats paranaense: 2005, 2023

### Shakhtar Donetsk

* 1 Lliga Europa de la UEFA: 2008-09
* 6 Lligues Supremes: 2005-06, 2007-08, 2009-10, 2010-11, 2011-12, 2012-13
* 4 Copes ucraïneses: 2007-08, 2010-11, 2011-12, 2012-13
* 3 Supercopa ucraïneses: 2008, 2010, 2012

### Manchester City

* 5 FA Premier League: 2013-14, 2017-18, 2018-19, 2020-21, 2021-22
* 1 Copa anglesa 2018-19
* 6 Copes de la lliga anglesa: 2013-14, 2015-16, 2017-18, 2018-19, 2019-20, 2020-21
* 1 Community Shield: 2018

### Selecció brasilera

* 1 Copa Amèrica: 2019
* 1 Copa del Món sub-20: 2003

## Referències

* ↑ «Barclays Premier League Squad Numbers 2013/14». Premier League, 16-08-2013 [Consulta: 17 agost 2013]. Arxivat 5 April 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-08-21. [Consulta: 16 desembre 2013].
* ↑ Agencia EFE. «Kaká y Ronaldinho, fuera de la lista mundialista». FIFA, 07-05-2014. Arxivat de l'original el 2014-05-08. [Consulta: 6 juny 2014]. (castellà)
* ↑ «World Cup 2014: Kaka and Robinho omitted from Brazil squad» (en anglès). BBC Sport, 07-05-2014. [Consulta: 7 maig 2014].
* ↑ Draper, Samuel. «Man City hero Fernandinho to return to Brazilian club where he started», 27-06-2022. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ Anderson, David. «Oh Fernandinho! Manchester City close in on £20m summer move for Shakhtar Donetsk midfielder» (en anglès), 01-05-2013. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ «Fernandinho: Manchester City sign Brazilian midfielder from Shakhtar» (en anglès). BBC Sport, 05-06-2013.
* ↑ Ducker, James. «Fernandinho passes on £4m to force City move» (en anglès), 07-06-2013. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ «Fernandinho confirms he is set to leave Man City | Pep Guardiola: I didn't know» (en anglès). Sky Sports. Arxivat de l'original el 2024-03-03 [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ Taylor, Louise «Fernandinho sacrifices £4m to seal dream move to Manchester City» (en anglès). The Guardian, 06-06-2013. ISSN: 0261-3077.
* ↑ «City legend Fernandinho returns to Athletico-PR» (en anglès), 27-06-2022. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ «Fernandinho: Former Manchester City captain returns to Athletico Paranaense» (en anglès). BBC Sport, 27-06-2022.
# Creu de Lavit

La Creu de Lavit és una obra de Torrelavit (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra que separava el territori de la sufragània de Sta. Magdalena del Pla del de l'església de Santa Maria de Lavit. Està situada a l'esquerra de la carretera de Torrelavit al Pla del Penedès, a uns 300 m d'alçada, des d'on es pot gaudir d'una magnífica vista panoràmica del terme de Torrelavit.
La creu es compon d'una base octogonal, al centre de la qual, es disposen dos blocs esglaonats de perfil cilíndric que sostenen el fust, de ciment, que sense cap motllura està rematat per la creu. Aquesta presenta els extrems acabats amb formes flordelisades, els plans llisos i l'anagrama de Jesús en una de les cares. El bloc cilíndric més petit sobre el qual es disposa el fust de la creu, presenta una inscripció relacionada amb la reconstrucció de la creu: "Respecteu la creu reconstruïda per Pau Vidal Rovira. Any 1931"

## Història

Segons les notes facilitades per la bibliografia, aquesta creu, a mitjan segle xviii s'esmenta amb el nom de "Creu de pedra de Lavit". Es creu que durant el segle xix es degué refer o modificar. Malgrat tot se sap que al llarg del primer terç de segle XX estava es conservava malament, fet que va motivar la seva reconstrucció l'any 1931, gràcies al mecenatge de Pau Vidal i Rovira. No obstant això, en aquella mateixa dècada va ser enderrocada i conservada a la rectoria de Lavit. L'any 1981 va ser recuperada per iniciativa del Grup Excursionista Puigcúgul.
Pau Vidal i Rovira (Terrassola 1859 - St. Sadurní d'Anoia 1938) va ser un indià que s'enriquí a l'Argentina amb el comerç i, en tornar, va col·laborar pecuniàriament en la realització de diverses millores urbanes al poble.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Creu de Lavit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Nous Horitzons (Xipre)

Nous Horitzons (grec Νέοι Ορίζοντες, Neoi Orizontes, NEO) fou un partit polític de Xipre. A les eleccions legislatives xipriotes de 1996 va treure l'1,71% dels vots i no va obtenir representació parlamentària, però a les de 2001 va obtenir el 3% i un escó. Ha estat membre del Partit Demòcrata Europeu. El 2005 es va fusionar amb Evropaiki Dimokratia, dissidents de Reagrupament Democràtic, per a fundar el Partit Europeu que va obtenir 3 diputats al parlament nacional.

## Enllaços externs

* Lloc oficial(en grec) Arxivat 2006-02-16 a Wayback Machine.
# Eudald Vendrell i Ferrer

Eudald Vendrell i Ferrer (Barcelona, 20 de gener de 1948) és un advocat i professor universitari català, va ser president de l'associació Justícia i Pau des del 2014 i fins al juny del 2022.
Llicenciat en Dret per la Universitat de Barcelona el 1970, i Diplomat en Dret comparat per l'Institut de Dret Comparat de la Universitat d'Estrasburg el 1973, exercí l'advocacia des de l'any 1970, dedicat a l'àmbit del dret privat. També ha exercit com a professor de dret civil a la Universitat de Barcelona durant quaranta-dos anys, i també a l'Escola de Pràctica Jurídica del Col·legi d'Advocats de Barcelona.
Ha participat en diverses entitats que han treballat els drets humans. Així, ha estat membre fundador i president del Grup de Juristes Roda Ventura, associació dedicada a la promoció dels drets humans, i de la secció catalana del Secretariat Internacional de Juristes Catòlics - Pax Romana Internacional. Com a portaveu d’aquesta organització, ha realitzat nombroses intervencions a la Comissió de Drets Humans de les Nacions Unides a Ginebra. Fou vicedegà del Col·legi d'Advocats de Barcelona entre els anys 2009 i 2013. I també un dels fundadors de l'Institut de Drets Humans de Catalunya, on ha impartit cursos, i també ha publicat articles sobre la jurisprudència del Tribunal Europeu de Drets Humans. També va formar part del Gabinet de Drets Humans de la Creu Roja de Catalunya. En els darrers temps ha estat membre de l'Associació Catalana de Juristes Demòcrates.
Des del maig del 2014 ocupa el càrrec de president de l'associació Justícia i Pau, substituint a l'economista Arcadi Oliveres, que era el president des de l'any 2001. Vendrell ja estava vinculat a l'entitat des dels anys vuitanta, ja que fou membre de la seva Junta de Govern entre 1988 i 1992, i en els darrers anys la seva implicació ha estat principalment a través de la Comissió de Drets Humans.

## Referències

* 1 2 3 «L'advocat Eudald Vendrell és nomenat nou president de Justícia i Pau Agafa el relleu d'Arcadi Oliveres que ha presidit l'entitat durant els darrers 12 anys». Diari ARA, 29-05-2014 [Consulta: 5 febrer 2021].
* 1 2 3 «L'advocat Eudald Vendrell nou president de Justicia i Pau». La Vanguardia, 29-05-2014 [Consulta: 4 febrer 2021].
* 1 2 «L'advocat Eudald Vendrell relleva Arcardi Oliveres a Justícia i Pau». Catalunya Religió, 29-05-2014 [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Aranda, Xavi «Eudald Vendrell: “La lluita pels Drets Humans és inesgotable”». XarxaNet, 04-12-2020 [Consulta: 4 febrer 2021].
# Natàlia Kovxova

Natàlia Venedíktovna Kovxova (rus: Наталья Венедиктовна Ковшова), nascuda el 26 de novembre de 1920 a (Ufà, Rússia i caiguda en combat a 1942 prop de Sutoky (Nóvgorod, Rússia), va ser una franctiradora soviètica de l'Exèrcit Roig que va participar en la Segona Guerra Mundial. En equip amb la seva millor amiga Maria Polivanova, va ser responsable de la mort de més de 300 soldats i oficials enemics entre 1941 i 1942, abans de morir heroicament durant una contraofensiva alemanya. Per això, van ser condecorades amb l'Estrella d'Or d'Heroïnes de la Unió Soviètica a títol pòstum i se les recorda entre els millors franctiradors de la història.

## Vida personal

Natalia era neboda d'un heroi bolxevic de la Guerra Civil Russa. Nascuda a Ufà, es va traslladar amb la seva família a Moscou quan ella era petita. Allà es va titular en una escola tècnica, el 1940, i es va posar a treballar en un organisme aeronàutic. S'estava preparant per ingressar a l'Escola d'Aviació de Moscou quan es va produir la invasió nazi.

## Carrera

Des del començament de la Segona Guerra Mundial, Natalia es va enrolar a l'Exèrcit Roig. Així va combatre a la Defensa de Moscou a partir d'octubre de 1941, adscrita a la 3a Divisió Comunista d'Infanteria. El gener de 1942, va passar al 528º Regiment de la 130a Divisió d'Infanteria, 1$^r$ Exèrcit de Xoc, Front del Nord-oest.
Aviat formaria un famós equip amb la seva millor amiga Maria Polivanova. Entre ambdues, van aconseguir eliminar més de 300 soldats i oficials de l'invasor nazi al llarg dels mesos següents, pel que van ser condecorades repetidament.

## Mort i memòria

Finalment, sobrepassades per una sèrie de furioses contraofensives a la regió de Nóvgorod i ja sense munició, van esperar l'enemic proveïdes de granades de mà i les van fer esclatar emportant-se amb elles a uns quants dels que ja creien haver-se fet amb la seva posició. Això va succeir prop de Sutoky, a l'óblast de Nóvgorod, el 14 d'agost de 1942, tenint Natalia 21 anys.
Natalia y Maria van ser sepultades juntes en el proper poble de Korovitxino, i reconegudes com a Heroïnes de la Unió Soviètica el 14 de febrer de 1943. El seu nom apareix en carrers de Moscou i Ufà, així com un vaixell fluvial i una escola a la capital.

## Vegeu també

* Maria Polivanova
* Liudmila Pavlitxenko
* Rosa Shanina
* Lídia Litvyak

## Documents

* Henry Sakaida, Christa Hook, Heroines of the Soviet Union 1941-1945, Osprey Publishing, 2004.