OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juli Letus

Juli Letus (mort el 198), fou un general romà que va lluitar al costat de l'emperador Septimi Sever, qui finalment, el va fer matar perquè gaudia de molta popularitat entre la tropa.

## Biografia

El 193 comandava la vanguardia de Sever durant el descens d'aquest per Itàlia, per destronar Didi Julià. Julià, atemorit, va proclamar Sever coemperador i va enviar Tul·li Crispinus per anunciar-li aquest fet, però Letus el va interceptar i va aconsellar a Sever que l'executés, consell que Sever va seguir.
El 195 va servir a Mesopotàmia, com comandant d'un dels tres cossos expedicionaris que, en dues ocasions consecutives, devastaren les terres dels rebels (probablement els regnes d'Osroene i Adiabene, revolta incitada pel rei Vologès V de Pàrtia) i va conquerir diverses ciutats.
Durant la batalla de Lugdúnum (197), comandava la cavalleria de Sever i va infligir el cop decisiu contra les tropes de Clodi Albí. El mateix any, però, retornava a Mesopotàmia per combatre la invasió dels Parts; que acudien en socors de la ciutat de Nísibis.
L'emperador no li va donar cap càrrec important, gelós de la seva popularitat. Per aquesta raó, el 198, davant del fallit setge la ciutat d'Hatra, va ordenar la seva execució, doncs aparentment els soldats es negaven a participar en la batalla si no era sota les ordres de Letus. Posteriorment es va fer córrer la història que Letus pretenia dirigir els seus homes amb la intenció de prendre el tron, però segurament aquest rumor es va concebre després de la seva execució per tal de justificar la decisió imperial.

## Referències

* ↑ Birley, p. 99.
* ↑ Birley, p. 116
* ↑ Birley, p. 125.
* ↑ Birley, p. 126
* ↑ Birley, p. 131

## Bibliografia

* Anthony Richard Birley, Septimius Severus: the African emperor, Routledge, 1999, ISBN 9780415165914.
# Barsauma

Barsauma (siríac: ܒܪܨܘܡܐ, Barsauma) (Şanlıurfa, segle v - Nísibis, 491) va ser bisbe metropolità de Nísibis al segle v, i una figura important en la història de l'Església de Pèrsia. Polític capaç, mantingué bones relacions amb Peroz I, rei de l'Imperi Sassànida de Pèrsia, i va exercir una gran influència en l'Església d'Orient. Com a tal, es va trobar sovint en conflicte amb el catolicós o patriarca de l'Església de Pèrsia, primer amb Babowai i després amb Acaci. Sota la seva direcció, l'església es va allunyar de les lleialtats romanes i s'alineà cada cop més amb el moviment nestorià, declarat herètic a l'Imperi Romà.

## Història

Barsauma havia estat professor a l'Escola d'Edesa al principi de la seva carrera, on el seu mentor havia estat Ibas. Barsaûma va ser expulsat amb Ibas i altres eclesiàstics pel seu suport als ensenyaments nestorians declarats herètics al Primer Concili d'Efes en el 431. Tot i que Ibas va ser absolt de l'heretgia al Concili de Calcedònia l'any 451, després de la seva mort l'any 457 els seus col·laboradors es van veure expulsats dels seus llocs un cop més. Barsauma i altres seguidors d'Ibas es va traslladar a la Pèrsia sassànida, on la perseguida església local s'havia declarat independent de totes les altres esglésies.
Barsaûma va esdevenir bisbe metropolità de Nísibis, una de les cinc grans arxidiòcesis de l'Església d'Orient. Ràpidament va esdevenir un dels favorits del rei Peroz I, qui preferia la seva postura compatible amb la de Babowai, catolicós de Selèucia-Ctesifont i cap de l'Església persa, a qui considerava un traïdor pro-romà. Amb el temps i la relació Barsauma-Babowai va anar creixent en antagonisme. Barsauma va tenir un paper decisiu en la caiguda de Babowai, la qual cosa en última instància conduí a l'execució d'aquest últim per part de Peroz en el 484.
Després de la mort de Babowai, Barsauma va esdevenir la figura més poderosa de l'Església persa, encara que mai va ser elevat a la posició de catolicós o patriarca. Va aplicar una política pro-persa, d'interacció anti-romana, i sota la seva direcció, l'Església va adoptar una teologia més nestoriana, encara que mai totalment adherida a la doctrina en la seva vida. Va dirigir el Sínode de Bet Lapat en 484, el que va portar a l'església a adoptar alguns dels ensenyaments nestorians, i va aconseguir que l'església reconegués Teodor de Mopsuèstia, el mentor de Nestori, com a autoritat espiritual en el 486, amb la qual cosa va preparar l'escenari per a futurs desenvolupaments.
En el 485, els enemics polítics de Barsauma, consagraren el clergue moderat Acaci com a patriarca, amb l'esperança que anava a impedir la presa de possessió de l'Església d'Orient pels nestorians, però Acaci, tot i baralles freqüents amb Barsauma, no va poder impedir la victòria de la poderosa facció nestoriana. Un sínode celebrat a Beth Edrai sota la presidència d'Acaci el 485 atrinxerà el nestorianisme dins de l'Església d'Orient.

## Referències

* Wigram, W. A.. An introduction to the history of the Assyrian Church, or, The Church of the Sassanid Persian Empire, 100–640 A.D. (en anglès). Gorgias Press, 2004. ISBN 1-59333-103-7.
# Cosroes V

Cosroes V o Farrukhzad Khosrau V fou breument rei de l'Imperi Sassànida de març del 631 a l'abril del 631. Era fill de Cosroes II.

## Biografia

Farrukhzad Khosrau V era fill de Cosroes II. Com que el seu pare es diu que tenia un xabestan (harem) amb més de 3.000 concubines, no se sap si una d'aquestes concubines era la seva mare o era la dona preferida de Cosroes, anomenada Shirin. Farrukhzad Khosrau També va tenir molts altre germans i germanastres va anomenar Mardanshah, Juvansher, Borandukht, Kavadh II, Shahriyar, i Azarmidokht.
El 628 el seu pare va ser deposat pels nobles sassànides a favor del seu germà Kobad II, qui va fer executar tots els seus germans i germanastres. Tanmateix, Farrukhzad Khosrau va aconseguir fugir a una fortalesa propera a Nísibis on es va refugiar. El 631 va ser portat a Ctesifont per un noble sassanida anomenat Zadhuyih, on fou coronat com a rei de l'Imperi Sassànida. Un mes més tard, tanmateix, va fer front a una rebel·lió que el va enderrocar i el va matar.

## Referències

* ↑ Muhammad ibn Jarir al-Tabari, History of the Prophets and Kings, vol. 2
* ↑ , p. 407, a Google BooksGoogle Books

## Fonts

* Mīr-Khvānd, Moḥammad ibn Khvāndshāh ibn Maḥmūd (1433–1498), Reign of Farrukhzad ibn Khosrau, 1892, Royal Asiatic Society, translated from the original work in Persian by E. Rehatsek.
# Cromatografia de gasos

La cromatografia de gasos és una cromatografia en columna on la fase mòbil és un gas portador. Alguns dels camps d'aplicació més comuns de la cromatografia de gasos són l'anàlisi de substàncies volàtils en perfumeria, anàlisi de petrolis i derivats, enologia, bromatologia, etc. La cromatografia de gasos és una tècnica cromatogràfica en la qual la mostra es volatilitza i s'injecta al cap d'una columna cromatogràfica. L'elució es produeix pel flux d'una fase mòbil de gas inert. A diferència dels altres tipus de cromatografia, la fase mòbil no interacciona amb les molècules de l'anàlit, la seva única funció és la de transportar l'anàlit a través de la columna.
La mostra volatilitzada s'introdueix per l'arrossegament amb una fase mòbil gasosa (gas portador) a l'interior d'una columna farcida de fase estacionària, la qual reté selectivament els components de la mostra. Degut a la retenció selectiva dels components, aquests surten de la columna separadament. A la sortida de la columna, les fraccions separades passen per un detector, que respon amb un senyal enregistrable.
Hi ha dos tipus de cromatografia de gasos (GC): la cromatografia gas-sòlid (GSC) i la cromatografia gas-líquid (GLC), sent aquesta última la que es fa servir més àmpliament, i que es pot anomenar simplement cromatografia de gasos (GC). A la GSC la fase estacionària és sòlida i la retenció dels anàlits que conté es produeix mitjançant el procés d'adsorció. Precisament aquest procés d'adsorció, que no és lineal, és el que ha provocat que aquest tipus de cromatografia tingui aplicació limitada, ja que la retenció de l'anàlit sobre la superfície és semipermanent i s'obtenen pics d'elució amb cues. La seva única aplicació és la separació d'espècies gasoses de baix pes molecular. La GLC utilitza com a fase estacionària molècules de líquid immobilitzades sobre la superfície d'un sòlid inert.
La GC es porta a terme en un cromatògraf de gasos. Aquest consta de diversos components com el gas portador, el sistema d'injecció de mostra, la columna (generalment dins d'un forn), i el detector.

## Bibliografia

* Skoog, Douglas A. i Leary, James J.. Anàlisi Instrumental. Armènia: McGraw-Hill, 1.994. ISBN 84-481-0191-X.
* McNair, Harold M. & Miller, James M.. Basic Gas Chromatography. Canadà: John Wiley & Sons, Inc, 1998. ISBN 0-471-17260-X.

## Enllaços externs

* Característiques generals d'un cromatògraf portàtil Arxivat 2010-03-01 a Wayback Machine.
# Olympic Oval

L'Olympic Oval és una pista coberta de patinatge de velocitat sobre gel i d'hoquei sobre gel situada a la ciutat de Calgary a la ciutat d'Alberta al Canadà.
La construcció vacomençar el 1985 amb motiu dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 de Calgary. Va ser ignaugurada el setembre de 1987, cinc mesos abans de l'inici dels Jocs. Durant els Jocs s'hi disputaren la proves de patinatge de velocitat sobre gel als Jocs. S'hi va trencar el rècord del món en set proves (500 m., 1.500 m. i 10.000 m. masculins i 500 m., 1.000 m., 3.000 m. i 5.000 metres femenins) així com establir tres nous rècords olímpics (1.500 m. i 5.000 m. masculins i 1.500 m. femenins), motiu pel qual va ser conegut amb el nom de «la pista més ràpida de la Terra» (the fastest ice on Earth). La combinació de les instal·lacions amb control climàtic i els efectes de l'alçada foren dues virtuts de la pista per la qual s'hi van poder fer tots aquests rècords.
A més de la pista de 400 metres per al patinatge de velocitat, les instal·lacions situades dins del campus de la Universitat de Calgary inclouen dues pistes per al short track i d'hoquei sobre gel. Així mateix, inclou una pista de 450 metres per a activitats atlètiques, una pista de salt de llargada i una de salt d'alçada. Propietat de la Universitat de Calgary, és seu permanent de l'equip d'hoquei femení Calgary Oval X-Treme.

## Enllaços externs

* (anglès) Olympic Oval a la Universitat de Calgary Arxivat 2005-11-24 a Wayback Machine.
# Llirga

La llirga o consolva (Lilium pyrenaicum) és una espècie de planta amb flors del gènere Lilium dins la família de les liliàcies (Liliaceae). Aquesta espècie és endèmica dels Pirineus i de la Serralada Cantàbrica.
Addicionalment pot rebre els noms de consoldes grogues, lliri, lliri salvatge, marcòlic, marcòlic groc i marcòlic pirinenc. També s'han recollit les variants lingüístiques consolta i consoltes grogues.
Aquesta flor ha estat adoptada com la imatge de la Vall de Núria, a Catalunya, en ser considerara la planta més emblemàtica de la vall.

## Referències

* ↑ «llirga ». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* 1 2 «llirga». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Lilium pyrenaicum» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Bolòs i Vigo, 2001, p. 83.
* ↑ «La primavera floreix a Vall de Núria: descobreix-la!». Blog Turisme FGC, 26-03-2019 [Consulta: 15 juny 2021].

## Bibliografia

Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans. vol. IV. Barcelona: Ed. Barcino, 2001. ISBN 84-7226-698-2.
# Batalla de Landriano

La batalla de Landriano , que va tenir lloc el 21 de juny de 1529, durant la Guerra de la Lliga de Cognac (una de les anomenades Guerres d'Itàlia), va significar el final de les ambicions de Francesc I de França per rivalitzar pel domini del nord d'Itàlia amb Carles I d'Espanya. Aquest ja havia estat elegit emperador (amb el nom de Carles V) però encara no havia estat coronat pel Papa, que ho va fer a Bolonya entre el 22 i el 24 de febrer de 1530, després d'aquesta victòria Climent VII va signar el tractat de Barcelona amb l'emperador (el 29 de juny de 1529), acabant per signar aquest amb França, al cap d'un mes, la Pau de Cambrai (el 5 d'agost de 1529).
És clau per entendre la derrota francesa la prèvia deserció del genovès Andrea Doria, que es va passar al bàndol imperial, i a través del seu nebot Filippino Doria va aconseguir la ruptura del setge de Nàpols (1528), imposat pels francesos, al que va contribuir també la pesta que va delmar als assetjants francesos, entre ells els generals Odet de Foix, Pere Navarro, Comte d'Oliveto i Carles de Navarra..
La batalla decisiva que va produir la total derrota francesa va tenir lloc a Landriano (localitat llombarda propera a Pavia, que el 1525 havia donat nom a la batalla de Pavia en què va ser capturat Francesc I en persona). El fet militar essencial va consitir que les tropes de refresc franceses al comandament de Francesc de Borbó, Duc de Saint Pol, van ser interceptades i neutralitzades per l'exèrcit imperial dirigit per Antonio de Leyva.
Les hostilitats van continuar, encara que sense intervenció francesa, amb la intervenció de les tropes imperials, liderades per Filibert de Châlon, Príncep d'Orange, contra Florència, derrotada en la següent batalla, anomenada batalla de Gavinana el 3 d'agost de 1530.

## Referències

* ↑ García Hernán, Enrique; Maffi, Davide. Guerra y sociedad en la monarquía hispánica: política, estrategia y cultura en la Europa Moderna, 1500-1700 (en castellà). vol.1. Editorial CSIC, 2006, p. 905. ISBN 8484832244.
# Palau de Gel

El Palau de Gel és el pavelló esportiu del FC Barcelona, on juguen les seves seccions d'hoquei gel (integrada pels equips de competició i veterans) i de patinatge artístic (amb els equips de competició individual i de ballet sobre gel).
El pavelló, obra dels arquitectes Francesc Cavallé i Josep Soteras, va ser inaugurat el 30 d'octubre de 1971, amb una capacitat de 1.256 espectadors.

## Enllaços externs

* FC Barcelona - Web oficial de la Pista de gel
# Vikingskipet

El Vikingskipet, també conegut amb el nom de Vikingskipet Olympic Arena, Hamar Olympiahall Vikingskipet o Estadi Olímpic de Hamar, és un complex esportiu situat a la ciutat noruega de Hamar i destinat a la pràctica del patinatge de velocitat sobre gel, futbol i bandy, així com concerts musicals.
Construït el 1993, amb una teulada amb forma de vaixell viking i amb una capacitat per a 10.000 persones, la seva inauguració es produí en la celebració del Campionat del Món de ciclisme en pista. Amb motiu de la realització dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 celebrats a Lillehammer fou seu de la competició de patinatge de velocitat sobre gel.
Al llarg dels anys ha estat seu dels Campionat del Món de patinatge de velocitat sobre gel els anys 1993 (homes), 1999, 2004 i 2009, i del Campionat d'Europa de patinatge de velocitat sobre gel els anys 1994, 2000, 2006 i 2010.

## Referències

* 1 2 «Hamar Olympic Hall» (en anglès). Comitè Olímpic Internacional. [Consulta: 12 desembre 2021].

## Enllaços externs

* (anglès) Vikingskipet Olympic Arena Arxivat 2010-06-17 a Wayback Machine.
# Daniel Palau i Valero

Daniel Palau i Valero (Barcelona, 7 de desembre de 1972) és un prevere català.
És llicenciat història de l’art per la Universitat de Barcelona (1995), en Teologia per la Facultat de Teologia de Catalunya (2006) i en Filosofia per la Universitat Ramon Llull (2006). L'any 2013 es va doctorar per la Pontifícia Universitat Gregoriana de Roma. Dirigeix també la Càtedra de Teologia Pastoral 'Arquebisbe Josep Pont i Gol' i la revista Quaderns de Pastoral (2a època), de la col·lecció 'pastoral.doc' del Centre de Pastoral Litúrgica.
Des del 2020 és membre conseller del Centre de Pastoral Litúrgica, des del 2023 era vicedegà de la Facultat de Teologia de Catalunya. El 10 de gener de 2025 fou nomenat degà de la Facultat de Teologia de Catalunya pel trienni 2024-2027.

## Referències

* ↑ «Mn. Daniel Palau, nou degà de la Facultat de Teologia de Catalunya». Bisbat de Sant Feliu de Llobregat, 14-01-2025. [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ «Daniel Palau, nomenat degà de la Facultat de Teologia de Catalunya». Catalunya Religió, 15-01-2025 [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ «Daniel Palau i Lino Emilio Díez, nous membres del CPL». Església Arxiodiocesana de Barcelona, 20-06-2020. [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ «Dr. Daniel Palau Valero, nou degà de la Facultat de Teologia de Catalunya». Església Arxiodiocesana de Barcelona, 15-01-2025. [Consulta: 15 gener 2025].
# Eleccions legislatives austríaques de 1927

Les eleccions legislatives austríaques del 1927 (Nationalratswahl in Österreich 1923), celebrades el 24 d'abril de 1927, foren les terceres eleccions del Consell Nacional a la Primera República Austríaca. S'hi renovaren els 165 membres del Consell Nacional.
Tot i guanyar amb majoria la Llista Unitària entre el Partit Socialcristià i el Partit Popular de la Gran Alemanya (PPGA), els resultats d'aquesta no foren satisfactoris, ja que no superaren els vots que els dos partits havien tret per separat l'any 1923. Així, el vot pangermanista que tradicionalment havia anat al PPGA, va ser capitalitzat per la Lliga Rural, que va aconseguir millorar lleugerament els seus resultats. El socialcristià Ignaz Seipel fou reelegit Canceller.

## Resultats

| Partit | Partit | Vots | % | Escons | +/– |
| | Llista Unitària | 1.753.761 | 48,24 | 85 | 7 |
| | Partit Socialdemòcrata dels Treballadors d'Àustria | 1.539.635 | 42,28 | 71 | 3 |
| | Lliga Rural | 230.157 | 6,32 | 9 | 4 |
| | Unió contra la Corrupció | 35.471 | 0,97 | 0 | Nou |
| | Bloc Socialpopulista | 26.991 | 0,74 | 0 | Nou |
| | Partit Comunista d'Àustria | 16.119 | 0,44 | 0 | = |
| | Llista Democràtica | 15.112 | 0,41 | 0 | Nou |
| | Partit Jueu | 10.845 | 0,30 | 0 | = |
| | Partit dels Eslovens de Caríntia | 9.334 | 0,26 | 0 | = |
| | Partit Nacional Socialista dels Treballadors Alemanys | 779 | 0,02 | 0 | Nou |
| | Partit dels Petits Empresaris d'Àustria | 251 | 0,01 | 0 | Nou |
| | Unió dels Ciutadans Independents | 60 | 0,00 | 0 | Nou |
| | Partit dels Camperols i Comerciants | 11 | 0,00 | 0 | Nou |
| Total | Total | 3.641.526 | 100 | 165 | = |
| Vots vàlids | Vots vàlids | 3.641.526 | 99,02 | | |
| Vots nuls | Vots nuls | 35.907 | 0,98 | | |
| Participació | Participació | 3.677.433 | 100 | | |
| Cens | Cens | 4.119.626 | 89,27 | | |
| Font: Siemens Austria, BMI ||||||

## Referències

* ↑ Dieter Nohlen & Philip Stöver (2010) Elections in Europe: A data handbook, p196 ISBN 978-3-8329-5609-7
* ↑ Formada pel Partit Socialcristià, Partit Popular de la Gran Alemanya i grupúscles Nacionalsocialistes
* ↑ Graham, Malbone W. «Foreign Governments and Politics: The Constitutional Crisis in Austria». The American Political Science Review, 24, 1, 1930, pàg. 144–157. DOI: 10.2307/1946794. JSTOR: 1946794.
* ↑ Nazism and the Working Class in Austria: Industrial Unrest and Political Dissent in the National Community. Timothy Kirk. Cambridge University Press, 2002. ISBN 9780521522694
* ↑ Nohlen & Stöver, p213
# Estela de Naram-Sin

L'Estela de Naram-Sin o Estela de la victòria es va construir a Sippar aproximadament en el 2250 aC, per commemorar la victòria del rei Naram-Sin d'Accàdia, net de Sargon d'Accad d'Acad, sobre la tribu dels lullubi de les muntanyes de Zagros.
S'hi veu un paisatge muntanyenc, amb arbres, on es desenvolupa una escena en la qual preval la figura del rei Naram-Sin, de major grandària que els seus súbdits i enemics i coronat amb un casc amb dues banyes, propi dels déus. El rei vencedor aixafa amb el peu als cadàvers dels seus enemics, mentre mata a altres dos i alguns cauen despenyats. Els soldats accadis des d'un nivell inferior, alcen el cap com a signe d'admiració i respecte pel seu sobirà.
L'estela va ser trobada a Susa. Està feta d'arenisca rosada i les seves dimensions són 1,05×2 m. Actualment es troba en el Museu del Louvre de París.
En aquest gravat s'observa una estilització de les figures humanes pel que fa a les representades a l'estela dels voltors. Hi ha evidència creixent que indica que l'assenyalada victòria sobre els antecessors dels kurds, els lullubi, no va ser un fet real sinó més aviat, un esdeveniment de propaganda i autoglorificació.
Un baix relleu similar en el qual també apareixia Naram-Sin va ser trobat a Pir Hüseyin, a pocs quilòmetres al nord-est de Diyarbakır.

## Referències

* ↑ «La Stèle du roi Narâm-Sîn» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-10-25. [Consulta: 13 juliol 2014].
* ↑ Margueron, Jean-Claude. «El imperio de Agadé». A: Los mesopotámicos. Fuenlabrada:Cátedra, 2002. ISBN 84-376-1477-5.
* ↑ Louvre (Arts and Architecture). Könemann. ISBN 3-8331-1943-8.
* ↑ Asimov, Isaac (1986).
# La ciudad de los prodigios

La ciudad de los prodígios (La ciutat dels prodigis) és una novel·la de l'escriptor Eduardo Mendoza, publicada el 1986 per l'editorial Seix Barral. S'hi fa un retrat viu de l'evolució de la ciutat de Barcelona entre les exposicions universals de 1888 i 1929. No es tracta d'una novel·la històrica a l'ús, com ja adverteix el seu autor en el pròleg, sinó d'una transcripció de la memòria col·lectiva d'una generació de barcelonins. Prenent-se les llicències literàries necessàries per forjar una història novel·lada, Eduardo Mendoza mostra l'evolució d'una societat completa des del seu estancament inicial fins al seu desenvolupament industrial, econòmic i social. Va ser inclosa en la llista de les 100 millors novel·les en castellà del segle XX del periòdic «El Mundo». Segons Julià Guillamon, l'obra descriu les constants històriques que van dur a la degradació de la ciutat.

## Referències

* ↑ Lista completa de las 100 mejores novelas
* ↑ Guillamon, Julià. La ciutat interrompuda ; seguit de El gran novel·lloide sobre Barcelona. 1. ed. Barcelona: Editorial Anagrama, maig 2019, p. 11. ISBN 9788433915702.
# Serguei Seliànov

Serguei Mikhaïlovitx Seliànov (Сергей Михайлович Сельянов; Olonets, República Socialista Soviètica Carelo-Finlandesa, URSS, 21 d'agost de 1955) és un productor, director i guionista de cinema rus. És el director general de la companyia cinematogràfica STV.

## Biografia

Del 1975 al 1976 va estudiar a l'Institut Politècnic de Tula, on va dirigir el club d'amants del cinema. El 1989 va estudiar direcció i guió a l'Institut Estatal Rus de Cinematografia Gueràsimov (VGIK).
El 1980 va fer el seu primer llargmetratge, Den angela (dia de noms), amb Nikolai Makarov. No va ser aprovat per la censura i només es va poder emetre per televisió l'any 1988. El 1992 va fundar la companyia cinematogràfica STV juntament amb el director Aleksei Balabànov. Posteriorment va produir més de 40 llargmetratges i documentals, que es van projectar en festivals de cinema nacionals i internacionals. Les seves pel·lícules de gàngsters Brat (1997) i Brat 2 (2000) amb Serguei Bodrov es van convertir en grans èxits russos. El drama de la Segona Guerra Mundial Kukuixka (2002) va cridar l'atenció internacional; el curtmetratge Lavatory Lovestory va ser nominat a l'Oscar el 2009, igual que Mongol (sobre la vida de Genguis Kan) el 2008.
També va produir diverses pel·lícules de televisió per a l'estació Pervi Kanal. El 2021 va produir Hansel, Gretel i Agentstvo Magii.

## Premis

El 2001 va rebre el Golden Ram com a millor productor rus de l'any. El 1999 va rebre un premi de la Motion Picture Association of America. El 2003 va ser guardonat amb un premi per les revistes comercials russes Videobusiness, Film i Filmbusiness heute. El 2008 va guanyar el Premi Nika per Mongol.

## Filmografia (com a director)

* Den angela (1988)
* Dukhov den (Духов день, 1990)
* Vremia petxali ieixtxo ne prixlo (Время печали ещё не пришло, 1995)
* Century of Cinema (sèrie de televisió, 1996)
* Lev Tolstoi: Jivoi genii (2011)

## Referències

* ↑ Сергей Сельянов. «Кино и думцы: чем закончатся попытки ограничить прокат иностранных фильмов». Forbes. forbes.ru, 29-03-2013. Arxivat de l'original el 2013-04-04. [Consulta: 30 març 2013].
* ↑ «ПОЛИТ.РУ \ ПУБЛИЧНЫЕ ЛЕКЦИИ \ Сергей Сельянов «Сказки, сюжеты и сценарии современной России» — публичные лекции на «Полит.ру»». Arxivat de l'original el 2008-04-29. [Consulta: 5 maig 2008].
* ↑ Юрий Шевчук: «Я не могу часто играть в кино. Иначе моя группа просто развалится!»
* ↑ Духов день (1990)