OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Física d'astropartícules

La Física d'Astropartícules o Astrofísica de Partícules és un camp relativament recent d'investigació que es dedica a l'estudi de les partícules elementals d'origen astrofísic. Està molt relacionat amb els camps de la física de partícules, l'astrofísica i la cosmologia.
Algunes de les preguntes a les que intenta respondre són les següents: De què està fet l'Univers? Tenen els protons una vida finita? Quines són les propietats dels neutrins?, Com influeixen els neutrins en l'evolució de l'Univers?, Què ens diuen sobre l'interior del Sol, la Terra o les supernoves? Quin és l'origen dels raigs còsmics? Quin aspecte té el cel a energies extremes? Quina és la naturalesa de la gravetat?, Podem detectar ones gravitatòries?
La seva ràpida expansió ha portat a aquest camp al disseny de nous tipus d'infraestructura: laboratoris subterranis, complexos de detectors en altes muntanyes o en l'espai, o detectors sota el mar o el gel de l'Antàrtida. Els anomenats cinc pilars de les Astropartícules són els detectors de:
* Raigs gamma de molt alta energia, com els telescopis MAGIC o HESS.
* Raigs còsmics, com el detector Auger.
* Neutrinos, com els detectors Antares o IceCube.
* Ones gravitacionals, com els experiments LIGO o LISA.
* Matèria fosca, com DAMA, XENON o CRESST.

## Enllaços externs

* Portal de la xarxa europea Aspera
* astroparticle Physics Revista d'Elsevier
* Journal of Cosmology and astroparticle Physics
* astroparticle and High Energy Physics Group
# Galera (carruatge)

La galera en el sentit de carro de tracció a sang de grans dimensions, sense elàstics, suspès amb peces de cuir, amb una porta al darrere i seients com per a sis o vuit persones.
Les paraules d'un viatger britànic poden ser la millor manera d'entendre com era aquest tipus de carruatge:
| « | "La galera no és ni més ni menys que un enorme furgó, o millor dit, una petita casa col·locada sobre quatre rodes, d'una construcció tan sòlida que sembla tenir desconfiança del temps. Només el bastidor era de fusta; d'els laterals penjaven estores d'espart o palla i el fons (terra), en lloc d'estar entaulat, consistia en una xarxa de cordes sobre la qual s'apilava la càrrega. Els passatgers eren acomodats com fardells fins trobar la postura convenient. Tot era tapat per una coberta subjecta per cèrcols de fusta i canyes travesseres, i les obertures de darrere i davant eren tancades a plaer per mitjà d'unes cortines d'espart ..." | » |

## Referències

* ↑ Carro gran de quatre rodes, generalment amb una coberta de tela sostinguda amb arcs de fusta. DIEC
* ↑ La Carreta (en espanyol) [Consulta: 28 juny 2009].
* ↑ Galera i Tartana (en espanyol) [Consulta: 28 juny 2009].
Viccionari
# Mateo Sierra Bardají

Mateo Sierra Bardají (Terrassa, 30 de desembre de 1936 - 31 de enero de 2025) fue un polític socialista espanyol. Ha treballat com agricultor i ha estat president de la Cambra Agrària de l'Alt Aragó. Militant del PSOE, fou escollit senador per la província d'Osca a les eleccions generals espanyoles de 1982. Fou vocal de la Comissió d'Agricultura i Pesca i de la Comissió Especial d'Investigació de les Inundacions de Llevant.
Posteriorment fou elegit diputat a les eleccions al Parlament Europeu de 1987 i 1989. De 1989 a 1992 fou vicepresident de la Delegació per a les relacions amb Austràlia i Nova Zelanda. Entre 2000 i 2007 fou nomenat director de l'Oficina del Govern d'Aragó a Brussel·les i membre del Comitè de les Regions de la Unió Europea. Falleció en 31 de enero de 2025.

## Referències

* ↑ Mateo Sierra deja Bruselas... o casi a Amigos de Aragon, 2007.

## Enllaços externs

* Fitxa del Senat
* Fitxa del Parlament Europeu
# Guitarra portuguesa

La guitarra portuguesa és un instrument cordòfon desenvolupat en el segle xviii a partir de la cítara igual que altres cordòfons europeus com ara la guitarra anglesa. Els primers exemplars fabricats a Portugal se li atribueixen a l'artesà Luis Cardoso Soares Sevilhano .
A poc a poc acabaria substituint la viola com a instrument d'acompanyament del fado, cant típic portuguès.

## Descripció

L'instrument està compost per una caixa de ressonància amb forma de pera, lleugerament convexa, amb obertura circular i 12 cordes metàl·liques disposades per parells, les tres primeres parelles (començant per la més fina i aguda) comparteixen afinació i amb les tres següents parelles afinades amb una octava de diferència.
Les fustes habituals de construcció són nobles: xicranda, spruce i pollancre al seu interior.

## Varietats

Existeixen tres varietats de guitarres portugueses diferenciades fàcilment per l'acabat dels capçals: de voluta o caragol (Lisboa), escultura (Porto) i llàgrima (Coïmbra), si bé aquesta última s'afina una nota més greu.

## Execució

S'executa amb els dits polze i índex amb les mateixes ungles crescudes o pues artificials de plàstic, metall o nacre acoblades d'aquests dits.

## Vegeu també

* Guitarra
* Guitarra barroca
* Fado
* Guitarra anglesa
* Cistre

## Referències

* ↑ Revista electrònica Filomúsica
* ↑ Museu Calouste Gulbenkian. Exposição Internacional de Guitarras: Museu Calouste Gulbenkian, Galeria de Exposições, de 23 de Maoi a 8 de Junho de 1983. Museu, 1983.

## Vídeos

* Os melhores da Guitarra Portuguesa
# Plaça d'Espanya (Sabadell)

La plaça d'Espanya de Sabadell és a la confluència dels barris de la Creu Alta, la Concòrdia, Ca n'Oriac i Torreguitart, Té una superfície de 24.898 m2 i es va construir el 1955. El 2018 es va inaugurar la renovació total de la plaça encarregada per l'Ajuntament de Sabadell amb un pressupost de 2.094.577, 92 €.
A la plaça hi ha l'intercanviador modal de ferrocarril Sabadell Nord, entre la línia Barcelona-Manresa-Lleida-Saragossa i la línia Barcelona-Vallès on tenen parada trens de la línia de rodalia R4 i de la línia de regional R12, operats per Renfe Operadora, i els trens de la línia suburbana S2 de FGC. L'Estació Sabadell Nord d'Adif es va inaugura el 1973, mentre que l'Estació Sabadell Nord de FGC es va inaugurar el 2017.

## Referències

* ↑ «Espanya, plaça d'». [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ NacióSabadell. «La Plaça d'Espanya de Sabadell acaba la seva reconversió | NacióSabadell». [Consulta: 12 agost 2020].
* ↑ «Sabadell Nord». [Consulta: 12 agost 2020].
# Epèbol

Epèbol (en grec antic Επέβολος Epébolos) va ser un endeví cec originari de Messènia de la família dels Iàmides, que va viure a l'època de la primera guerra messènia, cap al segle viii aC.
Durant la guerra entre Esparta i Messènia, els messenis van decidir retirar-se a Itome, una fortalesa dalt d'una muntanya, que els va permetre de resistir molt de temps als espartans. Des d'allà van enviar Tisis, un endeví molt savi, a consultar l'oracle de Delfos. Al tornat del santuari va ser capturat pels espartans i va ser ferit davant de la seva resistència, però el va salvar un crit que venia del cel que deia: "Deixeu al portador de l'oracle". Tisis va arribar a Itome i va tenir temps d'explicar al rei el que havia dit l'oracle abans de morir per les ferides. L'oracle de Delfos havia predit que la ciutat se salvaria si sacrificaven una donzella de la sang dels epítides (descendents d'Èpit). Va ser elegida la filla de Licisc. Però Epèbol va anunciar que no se la podia sacrificar perquè no era filla de Licisc, ni l'havia donat a llum la dona d'aquest, tal com es creia. Mentre Epèbol explicava això, Licisc, amb la seva filla va escapar cap al bàndol espartà.
Aristodem, també de la branca dels epítides, va cedir la seva filla voluntàriament perquè fos sacrificada. Però un messeni que estimava la jove va declarar públicament que s'havia unit a ella i estava embarassada d'ell. Aristodem, embogit de ràbia, va matar la seva filla i li va obrir el ventre per veure si portava res a les entranyes. Epèbol va intervindre en aquell moment demanant que algun altre ciutadà entregués la seva filla, perquè la d'Aristodem havia estat morta però no havia estat oferta als déus, tal com l'oracle ho havia demanat. Els messenis, al sentir l'endeví, van voler matar l'amant de la noia, però el rei Eufaes va aconseguir convèncer el poble de que una vegada morta la noia s'havia obeït l'oracle.
Epèbol va intervindre encara una mica després d'aquests fets, quan, mort el rei messeni sense fills, van competir pel tron Aristodem, Cleonis i Damis. El parer d'Epèbol i d'Ofioneu, un altre endeví messeni, va ser contrari a que un epítida ocupés el tron, ja que estava maleït per la mort de la seva filla. Però Aristodem va ser elegit rei.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos i astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 135-136. ISBN 8481641618.
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia. IV, 9, 3; 9, 4; 9, 5 i 9, 8-9
# Le Coucher de la mariée

Le coucher de la mariée és un curtmetratge eròtic francès considerat com una de les primeres pel·lícules eròtiques realitzades. La pel·lícula es va projectar per primera vegada a París el novembre de 1896, al cap d'un any de la primera projecció pública d'una pel·lícula projectada. La pel·lícula fou produïda per Eugène Pirou i dirigida per Albert Kirchner sota el pseudònim "Léar".

## Trama

Una parella de nuvis davant del llit de noces després del casament. El marit s'enfonsa davant de la seva nova esposa, que fa flaixos. Ella li demana que es retiri mentre es despulla i ell posa una pantalla plegable entre ells. Es treu una per una les nombroses capes de roba que porta: una jaqueta, un vestit, faldilles baixes, una brusa. El marit no es queda al lloc, de vegades fregant la part davantera, de vegades llegint un diari, de vegades amb mirades lascives per sobre de la pantalla plegable. Els actors llancen nombroses mirades cap a la càmera.

## Història de la pel·lícula

S'ha estimat que la pel·lícula original dura aproximadament set minuts, però s'havia degradat a un estat deficient al Centre national du cinéma et de l'image animée fins que es va trobar el 1996. Només han sobreviscut dos minuts de la pel·lícula, que inclou la seqüència del despullament.
La pel·lícula es va rodar en un plató de teatre i va comptar amb l'actriu Louise Willy que realitza el striptease. És l'adaptació directa d’un espectacle de teatre amb el mateix nom i el mateix elenc. L'espectacle va ser molt popular en aquell moment, a Olympia (París). Era una pantomima, força arriscada, però encara no explícita, ja que l'actriu no estava completament nua. Tanmateix, com que només han sobreviscut dos minuts dels set minuts originals, és impossible veure més que l'estriptís.

## Vegeu també

* El Sartorio
* Llista de pel·lícules incompletes o parcialment perdudes

## Referències

* 1 2 Phil De Semlyen. «Film Studies 101: The A-Z of the birth of cinema». Empire. [Consulta: 31 maig 2015].
* ↑ Ramsaye, Terry (1926), A Million and One Nights: A History of the Motion Picture Through 1926, Simon and Schuster Essandess paperback reprint, 1964, Location at Broadway and Thirty-Fourth: p. 117; 20-foot screen and gilded frame, p. 232
* ↑ Le coucher de la mariée: pantomime en un acte. Paris: E. Fromont, 1895
* ↑ Alex Duval Smith «Tremendous amount of prudishness' over porn, says journalist». London Observer Service, 13-11-1996 [Consulta: 1r juny 2015].
* ↑ Richard Abel, Encyclopedia of early cinema, Taylor & Francis, 2005, ISBN 978-0-415-23440-5, p. 518
* ↑ ; Marchioro, Jacques«Les frères Isola – Souvenirs» (en francès).

## Enllaços externs

* Le Coucher de la mariée a YouTube
# Distància focal de brida

    No confondre amb distància focal.
Per a una càmera fotogràfica d'objectius intercanviables, la distància focal de brida d'un sistema de muntura d'objectiu, també coneguda com a distància de registre (o flange focal distance segons el seu nom en anglès), és la distància a partir de la brida de muntatge (l'anell de metall en la càmera i la part posterior de l'objectiu) amb el pla de la pel·lícula fotogràfica o sensor. Aquesta valor és diferent per a diferents sistemes de càmera.

## Llista de tipus de muntura segons la seva distància de registre

| Muntura d'objectiu | Distància de registre | Tipus de càmera | Producció |
| Muntura Pentax Q | 9,2 mm | Sense mirall | 2011 - |
| Muntura Nikon 1 (CX) | 17 mm | Sense mirall | 2011 - 2018 |
| Muntura C (Bolex, Eclair i Bell & Howell) | 17,52 mm | Cinema | 1932 - |
| Muntura Fuji X | 17,7 mm | Sense mirall | 2012 - |
| Muntura Sony E | 18 mm | Sense mirall | 2010 - |
| Muntura Micro Quatre Terços | 19,25 mm | Sense mirall | 2008 - |
| Muntura Samsung NX | 25,5 mm | Sense mirall | 2010 - 2015 |
| Muntura Fujifilm G | 26,7 mm | Sense mirall | 2017 - |
| Muntura Red One | 27,3 mm | | |
| Muntura Leica M | 27,8 mm | Sense mirall | 1954 - |
| Muntura M39 | 28,8 mm | Sense mirall | 1925 - |
| Muntura Contax G | 29 mm | Sense mirall | 1994 – 2005 |
| Muntura Olympus PEN F | 28,95 mm | Reflex | 1963 - 1970 |
| Muntura Quatre Terços | 38,67 mm | Reflex | 2001 - |
| Muntura Konica AR | 40,7 mm | Reflex | 1965 - 1988 |
| Muntura Cànon FL | 42 mm | Reflex | 1964 - 1971 |
| Muntura Cànon FD | 42 mm | Reflex | 1971 - 1990 |
| Muntura Start (Soviet SLR) | 42 mm | Reflex | 1958 - 1964 |
| Muntura Minolta SR | 43,5 mm | Reflex | 1958 - 1998 |
| Muntura Fujica X | 43,5 mm | Reflex | 1979 - 1985 |
| Muntura Cànon EF | 44 mm | Reflex | 1987 - |
| Muntura Cànon EF-S | 44 mm | Reflex | 2003 - |
| Muntura Praktica B | 44 mm | Reflex | 1979 - 1990 |
| Muntura Sigma SA | 44 mm | Reflex | 1992 - 2018 |
| Muntura Minolta/Sony | 44,5 mm | Reflex | 2006 - 2013 |
| Muntura Pentax K | 45,46 mm | Reflex | 1975 - |
| Muntura M42 | 45.46 mm | Reflex | 1949 - |
| Muntura Contax C/Y | 45,5 mm | Reflex | 1974 - 2005 |
| Muntura Olympus OM | 46 mm | Reflex | 1972 - 1997 |
| Muntura Nikon F | 46,5 mm | Reflex | 1959 - |
| Muntura Leica R | 47 mm | Reflex | 1964 - 2009 |
| Muntura Sony B4 | 48 mm | | |
| Arri PL | 52 mm | | |
| Muntura T | 55 mm | | |
| OCT-19 | 61 mm | | |
| Mamiya 645 | 63,3 mm | | |

## Referències

* ↑ Five Q mount interchangeable lenses designed for exclusive use with the PENTAX Q digital camera; a choice of High-performance or Unique series to satisfy diversified photographic requirements Arxivat 2012-03-19 a Wayback Machine. pentax.jp
* ↑ Camera Mounts Sorted by Register
# Premi Verdaguer de Recerca

El Premi Verdaguer de Recerca es va crear l'any 2017 amb l'objectiu de fomentar la investigació entorn de la figura i l'obra del poeta Jacint Verdaguer i el seu paper cabdal en la consolidació de la cultura catalana.
Es convoca cada dos anys per la Fundació Jacint Verdaguer, amb el suport del Museu d'Història de Barcelona, la Universitat de Vic-Universitat Central de Catalunya, la Diputació de Barcelona i l'Ajuntament de Masies de Voltregà, i compta amb una dotació de 12.000 euros.

## Guardonats

* Josep Maria Sucarrats (2017)
* Arnau Vives i Piñas (2020)
* Jaume Coll Mariné (2022)
* Gemma Bartolí Masons (2024)

## Referències

* ↑ «Josep Maria Sucarrats guanya el Premi Verdaguer de Recerca» (en català). El 9 Nou, 20-05-2027. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Arnau Vives guanya el II Premi Verdaguer de Recerca» (en català). Fundació Jacint Verdaguer, 17-12-2020. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Jaume Coll Mariné guanya el III Premi Verdaguer de Recerca» (en català). Fundació Jacint Verdaguer, 02-11-2022. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Gemma Bartolí guanyadora del IV Premi Verdaguer de Re31 gener 2025» (en català). Fundació Jacint Verdaguer, 12-11-2024. [Consulta: 31 gener 2025].
# Johann Knief

Johann Knief (Bremen, 20 d'abril de 1880 - Bremen, 6 d'abril de 1919) fou un professor d'alemany, editor i polític.
Després d'anar a l'escola fins a 1901, va completar la formació com a mestre d'escola. Knief va militar des de 1906 a l'SPD i es convertí en un dels portaveus de l'anomenada "Esquerra de Bremen" dins l'SPD. L'agost de 1914 va ser reclutat, però després de prendre part en les batalles al front occidental va ser donat de baixa a l'exèrcit a causa d'una malaltia nerviosa. Va lluitar en contra de la posició de l'SPD a favor de la guerra i va acollir amb satisfacció el rebuig dels crèdits de guerra per Karl Liebknecht al Reichstag, el 2 de desembre de 1914.
Des de juny de 1916 fins al març de 1919, va publicar la revista Arbeiterpolitik, dedicada a propugnar una política autònoma de la classe obrera. Es posicionà clarament a favor de què l'ala esquerra radical de l'SPD se separés del partit i constituís una nova formació liderada pels espartaquistes. Va realitzar un treball il·legal d'organització a Berlín i a Múnic, on va ser detingut el gener de 1918. El febrer de 1918, es trobava en "custòdia protectora" a Berlín, fins que va ser alliberat, el novembre de 1918, per la Revolució.
Sota el seu lideratge, es va constituir el novembre de 1918 a Bremen, el grup d'esquerra radical Comunistes Internacionals d'Alemanya (IKD). Knief, malalt, no va assistir al congrés fundacional del Partit Comunista d'Alemanya (KPD), en el qual la Lliga Espartaquista es va fusionar amb l'IKD i altres grups. Era partidari, com Rosa Luxemburg i Karl Liebknecht, de la participació comunista a les eleccions constituents a l'Assemblea de Weimar.
Tot i la greu malaltia que l'afectava, Knief va ser nomenat el gener de 1919 membre del Consell de Comissaris del Poble de la Comuna de Bremen. Va morir, perseguit pels contrarevolucionaris, el 6 d'abril 1919.

## Referències

* ↑ Gilbert Badia Los espartaquistas Editorial Mateu: Barcelona, 1971.
# Les Ambassadeurs

Les Ambassadeurs (àrab: السفراء, As-sufarāʾ) és una pel·lícula tunisiana dirigida el 1975 per Naceur Ktari. Va guanyar el Tanit d'or al Festival de Cinema de Cartago (JCC) el 1976 i el Premi Especial del Jurat al Festival Internacional de Cinema de Locarno el mateix any. Va ser seleccionada al 31è Festival Internacional de Cinema de Canes l'any 1978 a la categoria «Un certain regard».

## Argument

Al districte de la Goutte-d'Or a París, els emigrants nord-africans viuen en grups perquè no els volen a un altre lloc. Les dues comunitats, àrab i francesa, obligades a conviure, no s'entenen i s'enfronten. Salah, que ve del sud del Magrib, descobreix la vida d'un emigrant a París i assisteix com a testimoni o actor als incidents quotidians que teixeixen la vida dels seus compatriotes. Això, tret que hom assumeixi mitjans menys que honestos, és dolorós. Els francesos racistes del barri van prendre la iniciativa en atacs que van arribar fins a un doble assassinat. Salah, ajudat per companys decidits, s'adona que cal actuar i col·labora en l'organització d'una manifestació multitudinària. Tothom es troba al tribunal unit i decidit.

## Repartiment

* Sid Ali Kouiret: Salah
* Jacques Rispal: Albert
* Tahar Kebaïli: Mehdi
* Marcel Cuvelier: Pierre
* Mohamed Hamam: Ahmed
* Dominique Lacarriere: Zohra
* Faouzi Kasri: Ali
* Pierre Forget: Cecelle
* Dynn Yaad: Kamel
* Françoise Thuries: La professora
* Med Hondo: Med
* Catherine Rivet: Catherine
* Didane Oumer: Hedi
* François Dyrek: Paul
* Raoul Curet: El professor
* Gilberte Géniat: El forner
* Guy Mairesse: El vigilant
* Khémaïs Khayati: Aziz
* Paul Pavel: Periodista
* Denise Peron: Denise
* Alice Reichen: una mestra
* Yves Wecker: Nicolas
* Jenny Clève: Simone
* Annie Noel: Josette
* Omar Chouiref
* Berabah Rabah
* Abdellatif Hamrouni
* Samir Ayedi

## Premis

* Tanit d'or al Festival de Cinema de Cartago (1976)
* Premi especial del jurat del Festival Internacional de Cinema de Locarno (1976)

## Rerències

* ↑ Les Amabasadeurs a New York Times.
* ↑ Roy Armes. African Filmmaking: North and South of the Sahara. Indiana University Press (2006) pp. 82–83 ISBN 0-253-21898-5
* ↑ Gönül Dönmez-Colin. The Cinema of North Africa and the Middle East. Wallflower Press (2007). pp71–72 ISBN 1-905674-10-4

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a YouTube
# Moshé Mizrahi

Moshé Mizrahi (hebreu: משה מזרחי) (Alexandria, 5 de setembre de 1931 - Tel-Aviv, 3 d'agost de 2018) va ser un director de cinema i guionista israelià. La seva pel·lícula Madame Rosa (1977), amb Simone Signoret, va aconseguir l'Oscar a la millor pel·lícula estrangera el 1978.

## Biografia

Va dirigir diverses pel·lícules a Israel i França. Tres de les seves pel·lícules van ser nominades per l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa, I Love You Rosa, La casa del carrer Chelouche i Madame Rosa, aquesta última guanyant el premi.
El setembre de 1994, va ser premiat pel Festival de cinema de Haifa Festival pel conjunt de la seva obra i la contribució al cinema d'Israel.
Des de març del 2009, vivia a Tel-Aviv, on dirigia un taller de cinema i l'escola de cinema de la Universitat de Tel-Aviv. La seva dona, Michal Bat-Adam, és directora de cinema i actriu, i va protagonitzar alguns dels seus films.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són:
* 1969: Laure, sèrie
* 1970: Ore'ach B'Onah Metah
* 1971: Les Stances à Sophie
* 1972: I Love You Rosa (Ani Ohev Otach Rosa)
* 1973: La casa del carrer Chelouche (Ha-Bayit Berechov Chelouche)
* 1973: Daughters, Daughters (Abu el Banat)
* 1974: Rachel's Man
* 1977: La vida al davant (La Vie devant soi)
* 1979: Chère inconnue
* 1981: La vie continue
* 1983: Une jeunesse
* 1985: War and Love
* 1986: Sempre ens diem adéu (Every Time We Say Goodbye)
* 1986: La Rage de vivre
* 1988: Mangeclous
* 1992: Warburg, le banquier des princes
* 1996: Femmes

## Premis i nominacions
### Premis

* 1978: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa per Madame Rosa

### Nominacions

* 1970: Os d'Or per Ore'ach B'Onah Metah
* 1972: Palma d'Or per Ani Ohev Otach Rosa
* 1974: Palma d'Or per Abu el Banat

## Referències

* ↑ «biografia de Moshé Mizrahi». The New York Times.
* ↑ «Moshé Mizrahi, premis». The New York Times.
* ↑ «The 46th Academy Awards (1974) Nominees and Winners». oscars.org. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «The 45th Academy Awards (1973) Nominees and Winners». oscars.org. Arxivat de l'original el 2014-10-06. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «The 50th Academy Awards (1978) Nominees and Winners». oscars.org. Arxivat de l'original el 2014-10-01. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «filmografia de Moshé Mizrahi». The New York Times.
# Les cartes d'amor no existeixen

Les cartes d'amor no existeixen (originalment en francès, Chère Léa) és una pel·lícula francesa dirigida per Jérôme Bonnell i estrenada el 2021. Es va estrenar la versió original subtitulada en català el 8 d'abril de 2022 amb la distribuïdora Elamedia.

## Sinopsi

En Jonas, un parisenc en la quarantena, continua bojament enamorat de la seva ex, la Léa. Després d'una nit de borratxera, torna per confessar-li els seus sentiments però ella el rebutja. Amb l’ajuda d’un divertit cambrer i alguns veïns del barri, en Jonas s'enfrontarà a les seves relacions passades, a un futur incert i, sobretot, a si mateix. El que comença sent un últim intent de recuperar la seva ex, acabarà sent una reflexió sobre la seva vida.

## Repartiment

* Grégory Montel: Jonas
* Grégory Gadebois: Mathieu
* Anaïs Demoustier: Léa
* Léa Drucker: Harriet
* Nadège Beausson-Diagne: Loubna
* Pablo Pauly: Nino

## Producció i distribució

El rodatge va tenir lloc d'agost a setembre de 2019 a París. Durant el seu primer mes d'estrena a França del 15 de desembre de 2021 al 19 de gener de 2022, la pel·lícula va atreure un total de 43.836 espectadors als cinemes segons CBO-Box Office, el lloc de professionals del cinema.

## Referències

* 1 2 «'Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore' encapçala les cinc estrenes en català d'aquest divendres». Generalitat de Catalunya, 06-04-2022. [Consulta: 8 abril 2022].

## Enllaços externs

* Tràiler subtitulat al català
* Les cartes d'amor no existeixen a FilminCAT