OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Léon Hornecker

Léon Hornecker (Estrasburg, 13 de juny de 1864 - París, 9 de gener de 1924) va ser un pintor alsacià de paisatges i retrats.

## Vida i obra

Va mostrar una aptitud per als oficis artístics de ben jove i va ser aprenent al taller de vidre dels germans Ott. Al mateix temps, va assistir a classes nocturnes de dibuix en una escola d'arts i manualitats on va impressionar els seus professors i va rebre una beca, començant els seus estudis a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic el 1883. Va fer diversos viatges d'estudis a Holanda, on va ser influenciat pels vells mestres, i es va graduar el 1888, després del qual va tornar a Estrasburg.
El 1889, la ciutat d'Estrasburg va contractar Anton Seder (de l'Acadèmia de Múnic) per ser director de l’ École supérieure des arts décoratifs de Strasbourg. Com a antic alumne de Munic, Hornecker aviat hi va trobar feina. Va ensenyar dibuix i anatomia, però va obtenir poc plaer de l'ensenyament i finalment va ser acomiadat. A partir d'aquest moment, va dirigir la seva atenció a França, més que a Alemanya i esdevingué membre del Cercle de Saint-Léonard, un grup dedicat a la promoció de la cultura alsaciana, fundat per Charles Spindler i Anselme Laugel.
El 1894, els seus encàrrecs havien augmentat fins al punt que va requerir un taller més gran i, el 1899, es va poder casar. Un dels seus fills, Adrien, es va convertir en un escultor de certa mena.

### A París

Les creixents tensions polítiques a Alsàcia el van portar finalment a abandonar casa seva el 1906. Al principi es va quedar amb amics i després, el 1908, es va traslladar a París. Malauradament, la seva obra es considerava una mica antiquada allà i va atreure pocs clients. El seu anhel d'Alsàcia era fort. Va decorar el seu estudi per semblar-se a una fonda alsaciana i va freqüentar les tavernes on es reunien els alsacians.
Durant la Primera Guerra Mundial, va mantenir contacte amb molts refugiats alsacians notables. Acabada la guerra, va tornar a Estrasburg, però havia aparegut una nova generació d'artistes i no va poder encaixar-hi. Va morir a casa seva l'any 1924. Un carrer del barri d'Elsau d'Estrasburg va rebre el seu nom el 1969.

## Referències

* 1 2 3 «Léon HORNECKER (1864-1924)» (en francès). Les Amis de la Léonardsau et du Cercle de Saint-Léonard, 2012. Arxivat de l'original el 2014-04-19. [Consulta: 3 juny 2024].
# Giuseppina Strepponi

Giuseppina Strepponi (de nom vertader, Clelia Maria Josepha Strepponi) (Lodi, 8 de setembre de 1815 - Sant'Agata, Villanova sull'Arda, 14 de novembre de 1897) va ser una soprano italiana coneguda fonamentalment per la seua relació sentimental amb Giuseppe Verdi, amb qui finalment es va casar.
Son pare, Feliciano Strepponi, era organista i compositor d'òpera, i en rebé la primera formació abans d'estudiar al Conservatori de Milà.Va debutar l'any 1834 en l'òpera L'elisir d'amore, de Donizetti. Al llarg dels anys 1830 va anar abordant un extens repertori, desgastant-se amb excés. Va tenir dos fills d'una relació amb el tenor Napoleone Moriani.
Va influir perquè l'aleshores promesa de la composició, Giuseppe Verdi, accedira a La Scala. L'any 1842 va assumir el paper d'Abigaille en l'estrena de Nabucco. Va ser un èxit total, amb 57 representacions successives. Però Giuseppina va esforçar-se massa en aquest repertori de gran soprano verdiana, no adequat per a la seua fràgil veu. Va renunciar a l'escena l'any 1846, amb a penes 30 anys.
Es va instal·lar a París com a professora, i l'any següent Verdi la va visitar. Des d'aleshores les seues vides van estar lligades. Es van casar el 29 d'abril de 1859. La resta de la seua vida la va passar a l'ombra del seu marit i la seua correspondència és una de les fonts principals per a l'estudi de la biografia de Verdi.

## Referències

* ↑ Rizzo, Dino. «Strepponi, Giuseppina» (en italià). Dizionario Biografico Treccani. [Consulta: 13 juliol 2020].
* ↑ «Giuseppina Strepponi (1815-1897)» (en anglès). Find A Grave Memorial. [Consulta: 13 juliol 2020].
* 1 2 «Giuseppina Strepponi | enciclopèdia.cat». [Consulta: 13 juliol 2020].
# Maria Antonieta Cot i Miralpeix

Maria Antonieta Cot i Miralpeix (Mataró, 1910 – Barcelona, 25 d'octubre de 1994), fou bibliotecària i va exercir la seva professió a la Biblioteca Santiago Rusiñol de Sitges, a la Biblioteca de Catalunya i a la Central de Biblioteques populars.

## Biografia

M. Antonieta Cot va ingressar a l'Escola de Bibliotecàries el setembre de 1935. En acabar els estudis, el curs 1938–1939, va treballar amb Rosa Ricart, a la biblioteca de la mateixa Escola. Hi ha constància que van mantenir el servei fins al mateix dia en què les tropes franquistes entraven a Barcelona. Acabada la guerra va treballar a la Biblioteca Santiago Rusiñol de Sitges fins al 1944, primer sota la direcció de Pilar Casas i poc després com a directora. Aquells van ser uns anys difícils per a les biblioteques: esporgades dràstiques dels fons, una censura estricta i la imposició d'actes dominats per la ideologia del règim. Tanmateix, amb la sòlida formació professional rebuda a l'Escola de Bibliotecàries, M. Antonieta Cot, com tantes altres bibliotecàries d'aquella època, va saber fer front a la situació i va convertir la biblioteca de Sitges en un lloc d'interès i de reunió.
L'any 1944 va ser destinada a la Biblioteca de Catalunya, on treballà en diverses seccions, i molt poc després va entrar a la Central de Biblioteques Populars, d'on ja no es va moure fins a la seva jubilació, el 1980. Hi treballà primer com a col·laboradora de Justa Balló, que n'era la directora, i quan es va jubilar, el maig de 1969, ella mateixa dirigí el servei. Durant els anys seixanta va aconseguir que la Diputació organitzés classes de català a l'Escola de Bibliotecàries i a les biblioteques populars, i a la reunió anual de bibliotecàries de 1958 organitzà una representació de La pell de brau, de Salvador Espriu, a càrrec de l'alumnat del FAD.
A més de les seves aportacions a l'anuari de les Biblioteques populars, M. Antonieta Cot va participar en congressos internacionals i nacionals i va ser col·laboradora de les revistes Biblioteconomia i San Jorge. El tema central dels seus articles eren les biblioteques populars i els seus diversos aspectes d'organització i de servei.
La Biblioteca Vallcarca i els Penitents de Barcelona, inaugurada el 10 d'octubre de 2011, s'anomena Mª Antonieta Cot Miralpeix en homenatge a la feina feta per aquesta bibliotecària en una època tan plena de dificultats com va ser la de la dictadura franquista.

## Referències

* ↑ «Maria Antonieta Cot i Miralpeix». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Estivill, Assumpció; Pons, Amadeu; Mañà, Teresa. «Dones bibliotecàries». Bid, Número 10. Facultat de Biblioteconomia i Documentació (Universitat de Barcelona), 01-06-2003. [Consulta: 18 març 2013].
* ↑ «Maria Antonieta Cot i Miralpeix». Ajuntament de Barcelona. Arxivat de l'original el 2012-06-25. [Consulta: 5 desembre 2021].
# Dalmau de Cartellà i Despou

Dalmau de Cartellà i Despou, president de la Generalitat de Catalunya, nomenat el 22 de juliol de 1422, va ser abat de Santa Maria de Ripoll
Fill de família noble originària del castell de Cartellà (actual municipi de Sant Gregori), va iniciar la carrera eclesiàstica a Santa Maria d'Amer d'on va arribar a ser abat en 1403. Després de ser abat del Monestir de Sant Cugat del Vallès, passà a Santa Maria de Ripoll per nomenament del papa Benet XIII d'Avinyó. En aquest càrrec hagué de fer front a divisions internes com la del Monestir de Montserrat que s'havia fet autònom de Ripoll en 1409, si bé va mantenir certa dependència fins a 1431. També va haver de reconstruir bona part de l'edifici de Ripoll destruït pel terratrèmol de 1428. La seva reconstrucció de l'església amb voltes gòtiques fou enderrocada el 1835.
Va ser enterrat al monestir, però el seu sepulcre fou destruït el 1835.

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003 ISBN 84-412-0884-0 (català)
Presidents de la Generalitat de Catalunya :
# Pere I de Marsan

Pere de Marsan o Pere de Lobaner († 1163) fou vescomte de Marsan i comte de Bigorra de 1129 a 1163. Era el fill de Llop II Aner (Anarius) vescomte de Marsan.
Va fundar la ciutat de Mont-de-Marsan el 1133 i l'abadia de Saint-Jean de la Castelle el 1140. El 7 de febrer de 1148, és citat amb la seva esposa i el seu fill en un acte de donació d'una vil·la que va fer a favor de l'Orde del Temple.
El seu matrimoni amb Beatriu de Bigorra li va aportar el comtat de Bigorra a la mort del seu sogre. Va haver de sotmetre diversos vassalls rebels, entre els quals Ramon Garcia, vescomte de Lavedan, del qual va haver d'assetjar el seu castell. Com que regularment la Bigorra era atacada pels bearnesos, va autoritzar als habitants de Vic de Bigòrra a construir un castell.

## Matrimonis i fills

Es casa amb Beatriu II de Bigorra, comtessa de Bigorra, que va ser la mare de:
* Cèntul III († 1178), comte de Bigorra i vescomte de Marsan.

## Bibliografia

* Foundation for Medieval Genealogy : Vicomtes de Marsan
* Biografies medievals

## Notes i referències

* ↑ La denominació de Pere de Lobaner que apareix de vegades és probablement deguda al nom del seu pare, Llop Aner derivat a Lopaner i Lobaner.
# BiD: textos universitaris de Biblioteconomia i Documentació

BiD és una revista científica especialitzada en l'àmbit de la biblioteconomia, l'arxivística, la documentació i la comunicació. Creada l'any 1998 per la Facultat de Biblioteconomia i Documentació de la Universitat de Barcelona, a partir del número 30 (2013) s'uneixen a l'edició els Estudis de Ciències de la Informació i de la Comunicació de la Universitat Oberta de Catalunya.
La revista es publica només en versió digital i té una periodicitat semestral, els números apareixen en juny i en desembre. La llengua principal de la publicació és el català, però s'accepten textos escrits en castellà, anglès, francès i portuguès, i sempre es procura oferir les versions en català i castellà de tots els articles publicats.
Tots els articles publicats a la revista BiD estan subjectes a una llicència Creative commons de tipus "Reconeixement-NoComercial-SenseObraDerivada".
Des del 2010, la revista es troba complementada per un blog professional anomenat Blok de BiD on setmanalment es publiquen ressenyes d'obres diverses relacionades amb l'àmbit de la informació i la documentació.
La publicació es troba indexada a a Scopus des de 2012, i des de 2021, ha aconseguit la menció de "bones pràctiques en igualtat de gènere", certificat concedit per la Fundación Española para la Ciencia y la Tecnología.

## Seccions

* Tribuna: presenta l'opinió de persones destacades del sector i d'àmbits afins sobre algun tema d'actualitat.
* Articles: inclou textos que aprofundeixen en algun aspecte relacionat amb l'arxivística, la biblioteconomia i la documentació. Secció avaluada per revisors externs.
* Experiències: descripció d'experiències professionals.
* Textos normatius: traduccions de normes, reglaments, directrius, etc., publicats per institucions i organismes professionals.
* Recursos: presentació i revisió de recursos web i de programes informàtics d'aplicació documental.

## Referències

* ↑ Atenas Rivera, Javier «Revistes d'accés obert en biblioteconomia i documentació». BiD: textos universitaris de biblioteconomia i documentació, Núm. 15, 12-2005 [Consulta: 9 maig 2015].
* ↑ «BiD: textos universitarios de biblioteconomía y documentación». Lectura Lab: el laboratorio de la lecturade la FGSR, 19-05-2011 [Consulta: 9 maig 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina web de la revista
* Blok de bid
* Fitxa de la revista BiD a MIAR
* Fitxa de la revista BiD a SJR
* Fitxa de la revista BiD a Google Scholar
# Mata'm després

Mata'm després (títol original: Kill Me Later) és una pel·lícula estatunidenca dirigida l'any 2001 per Dana Lustig i filmada al Canadà on apareixen Selma Blair, Max Beesley, Keegan Connor Tracy i Brendan Fehr. Dana Lustig fa una curta aparició al film en el paper de la sogra de Shawn. Ha estat doblada al català

## Argument

Selma Blair interpreta Shawn, una empleada de banca de tendències suïcides. Té una aventura amb el vicepresident del banc, que està casat. Després d'haver descobert que la seva dona està embarassada, ella projecta suïcidar-se tirant-se de dalt de l'immoble on treballa.
Al mateix temps, un grup de malfactors ataquen un furgó blindat al peu del mateix edifici. La policia arriba, alertada per l'empleat d'un despatx del davant, que una dona es troba sobre la teulada amb la intenció visible de posar fi als seus dies. Sortint del banc, els lladres es troben davant per davant amb dos agents de policia, el que dona lloc a un intercanvi de trets. Aterrit, Charlie Anders (interpretat per Max Beesley), agafa Shawn com a ostatge.
Passen un mercat, ella l'ajuda a escapar-se a canvi de què promet matar-la després (d'aquest acord ve el títol del film).
Se sap després que l'atac al banc ha estat fomentat pel vicepresident d'aquest mateix banc que finalment és detingut.

### Intrigues secundàries

Dos detectius, el jove agent Reed (interpretat per Lochlyn Munro) i el més vell agent McGinley (O'Neal Compton) intenten resoldre l'afer. La dona de McGinley la truca permanentment al seu telèfon mòbil. Reed sap moltes coses sobre el suïcidi pel de la seva pròpia germana.

## Repartiment

| Actor | Paper |
| Selma Blair | Shawn Holloway |
| Max Beesley | Charlie Anders |
| Brendan Fehr | Billy |
| Keegan Connor Tracy | Heather |
| O'Neal Compton | Agent McGinley |
| Lochlyn Munro | Agent Reed |
| D.W. Moffet | Mathew Richmond |
| Tom Heaton | Jason Thompson |
| David Adams | Ara |
| Alex Zahara | Oficial Larry |
| Pam Hyatt | Lucy |
| Stacy Fair | Elizabeth Richmond |
| Marcel Maillard | Lyle Holloway |
| Keith Gordey | Policia de l'ascensor |
| Dana Lustig | Suzan Holloway |
| Sarah Chalke | Linda |

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Mata'm després». [Consulta: 30 juny 2018].
* ↑ Holden, Stephen «FILM REVIEW; Ready To Die, And Then To Love» (en anglès). The New York Times.
# Makha Diop

Makha Diop (Thiès, 1958 - Barcelona, 2020) va ser un artista i activista social senegalès instal·lat a Barcelona.
La seva figura és àmpliament coneguda entre els panafricanistes del món hispà i simbolitza per a ells la resistència social. Juntament amb Alfredo Sancho el Guaje, s'ha tornat una personalitat memorable en la història de la Barcelona popular als màrgens de l'oficial.

## Trajectòria

Llicenciat el 1980 en Belles Arts per l'Escola Nacional d'Arts de Dakar, va començar a exposar la seva obra per les següents ciutats africanes i europees: Lagos, Accra, Atlanta, París, Londres, Bonn, Roma i Estocolm. Fins i tot va pintar un fresc el 1985 a l’Institut Maurità d’Investigació Oceanogràfica i Pesquera, ubicat a Nouadhibou. L'any següent, el 1986, es va traslladar a Casablanca, on va impartir classes de dibuix i pintura fins al 1988.
El 1988 es va mudar a Barcelona i durant més de 30 anys va pintar quadres a les Rambles, en particular a la Rambla de Santa Mònica. Les seves especialitats artístiques eren la pintura amb sorra i amb tinta xinesa, que combinava amb altres formes culturals i socials vinculades a la vida quotidiana africana.
A banda, es va consolidar com un referent de la comunitat africana a Barcelona, atès que acollia i acompanyava els nouvinguts d'aquest origen. Dins d'aquest grup, rebia el sobrenom d'alcalde pel seu paper d’interlocutor amb l'administració local. Per a Walaâ Hechach, encarnava «la idea que els negres podien ser coses diferents a temporers, manters o ferrovellers».

## Vida personal

Era espòs de Rosa Juan Nebot, que avui regenta un comerç a prop de l'Espai Germanetes. Es tracta de Colibantan, un espai centrat en l'art africà.

## Homenatges

Després que morís, Conse Andechaga va homenatjar-lo amb un mural a la Rambla, concretament a la paret mitgera de la Casa de la Misericòrdia, en una iniciativa de l'associació sociocultural Fils. El maig del 2021, es van exposar quadres de Diop tant a la biblioteca del Campus Raval, situada a la Facultat de Filosofia de la Universitat de Barcelona. També es va organitzar un esdeveniment en memòria seva el 6 de maig del 2021 a l'Espai Avinyó.

## Referències

* 1 2 3 4 Nfbuea, Abuy. «Makha Diop: cuadro de una espiritualidad sin límites» (en castellà). Diario 16, 02-02-2020. [Consulta: 1r maig 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 López, Helena. «Makha Diop, l’‘alcalde’ senegalès de Barcelona». El Periódico, 05-05-2021. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ Feliu, Anna. «Un mural recorda l’artista Makha Diop, referent per a la comunitat africana». Betevé, 14-05-2021. [Consulta: 1r maig 2023].
* 1 2 3 «Makha Diop: Un ritual». Ajuntament de Barcelona, maig 2021. [Consulta: 1r maig 2023].
* ↑ «Exposició Makha Diop al CRAI Biblioteca de Filosofia, Geografia i Història». Universitat de Barcelona, 03-05-2021. [Consulta: 1r maig 2023].

## Enllaços externs

* Makha Diop: un ritual en memòria a la figura i al llegat de l’artista senegalès [Pòdcast]
# O Vicedo

O Vicedo és un municipi costaner de la Província de Lugo, a Galícia. Pertany a la comarca d'A Mariña Occidental. En el seu terme municipal hi ha les platges d'Area Grande, Abrela i Xilloi.

## Etimologia

El nom de Vicedo sembla provenir del llatí vitiates. Això pot ser traduït com "el lloc on abunda la vicia, una planta pertanyent a la família de les fabàcies, molt abundant en les costes de tot Europa.

## Història

A l'Edat Mitjana les parròquies que ara componen tot el municipi de Vicedo pertanyien a diferents Senyors feudals, eclesiàstics i laics. Amb la Constitució espanyola de 1812 es crearen els primers Ajuntaments. El territori que ara ocupa el municipi de Vicedo encara no es correspon amb l'actual, sinó que es divideix en 3 ajuntaments: Negradas, Val i Cabanas. Una nova divisió municipal s'establix en el RD de 1835 on el territori actual del municipi es distribuïx en els següents ajuntaments: Galdo (O Vicedo, Negradas i Vall) i Viveiro (Suegos, Mosende, Riobarba i Cabanas).
Aquesta divisió va durar solament 5 anys i en l'any 1840 (18 d'octubre) ja apareix l'Ajuntament de Riobarba, reflectit en el Butlletí Oficial de la Província de Lugo amb les parròquies actuals del municipi de Vicedo. Durant els següents anys es va mantenir certa estabilitat mantenint-se Riobarba com a capital del Municipi del mateix nom, fins que en l'any 1952 mitjançant circular del Governador Civil de Lugo, es va canviar la capitalitat i el nom de municipi pel de Vicedo (14 de juliol de 1952), nom d'un lloc de la parròquia de San Esteban de Val que posteriorment es va utilitzar per a designar tant a la parròquia com a l'ajuntament. En 1983, mitjançant la Llei 3/1983, del 15 de juny, de normalització lingüística, el topònim oficial va passar a ésser O Vicedo. Existeix constància històrica que en el seu territori van existir nombrosos convents i monestirs, destacant els de les Illes Coelleira i San Martín.

## Parròquies

El municipi es compon de les següents parròquies: As Negradas, Cabanas, Mosende, San Román do Val, San Estevo do Val (O Vicedo), Riobarba i Suegos.

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament
# ITV2

ITV2 és un canal de televisió britànic d'emissió lliure propietat d'ITV Digital Channels. Va començar a emetre el 7 de desembre de 1998.
El canal és conegut per l'emissió de sèries estatunidenques com Gossip Girl i The Vampire Diaries, de repeticions d'episodis de telenovel·les i altres programacions d'entreteniment d'ITV com Coronation Street i Emmerdale, de programes relacionats amb programes de telerrealitat al canal principal com I'm a Celebrity: Extra Camp, i de programacions originals com Celebrity Juice i Love Island.
ITV2 va guanyar el premi Channel of the Year (canal de l'any) als Broadcast Digital Awards el 2007 i de nou el 2013. També va ser nomenat Canal No Terrestre de l'Any al Festival Internacional de la Televisió d'Edimburg el 2007.

## Referències

* ↑ «Annual Statement on Participation TV». itv.com. Arxivat de l'original el 15 d'octubre 2017. [Consulta: 25 abril 2017].
* ↑ Oatts, Joanne. «ITV2 named channel of the year». Digital Spy, 07-06-2007. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 7 juny 2007].
* ↑ Kanter, Jake. «ITV2 wins Channel of the Year». Broadcast, 03-07-2013. [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ Wilkes, Neil. «BBC One named Channel of the Year». Digital Spy, 25-08-2007. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 25 agost 2007].
# María Francés

María Candelaria Francés García, més coneguda com a María Francés (Tudela, Navarra, 2 de febrer de 1887 - Barcelona, 9 de desembre de 1987) va ser una actriu espanyola.
Va debutar als 16 anys com a corista de sarsuela a Madrid, d'on marxà a Bilbao. Va fer de segona actriu de Carmen Cobeña (àvia del director Jaime de Armiñán) i es va casar amb el futur gerent del Teatre Arriaga de Bilbao, amb qui va tenir sis fills. Va continuar actuant i en la dècada del 1930 va marxar a Amèrica amb la Companyia de Santiago Artigas.
Després de la guerra civil espanyola va fer d'actriu de cinema, destacant les seves interpretacions a Surcos, de José Antonio Nieves Conde, i Viento del norte, d'Antoni Monplet i Guerra, pel·lícula amb la qual va obtenir uns menció honorífica al I Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià. Durant els anys seixanta va fer teatre televisiu a Estudio 1 i participà en algunes sèries de televisió com Las cuatro caras de Eva (1972) o Curro Jiménez (1977). El 1977 es va retirar dels escenaris.

## Filmografia

* Angustia (1947)
* La familia Vila (1950)
* La corona negra (1951)
* Surcos (1951)
* Persecución en Madrid (1952)
* Sor intrépida (1952)
* Les amants de Tolède (1953)
* Así es Madrid (1953)
* Vuelo 971 (1953)
* Viento del norte (1954)
* Orgullo (1955)
* La violetera (1958)
* Plácido (1961)
* La mujer de otro (1967)

## Referències

* ↑ D'Lugo, Marvin. Guide to the Cinema of Spain. Greenwood Publishing, 1997. p.98
* ↑ «María Francés». Enciclopedia del Cine Español, 14-05-2018. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ María Francés. La actriz cumplió 100 años el pasado 2 de febrero, El País, 9 de febrer de 1987
* ↑ Premis del Festival de Sant Sebastià de 1954
# Olga Smirnova

Olga Smirnova (Sant Petersburg, 1991) és una ballarina de ballet russa, actualment prima ballerina del Het Nationale Ballet, als Països Baixos. Ha actuat a escenaris de tot Europa, així com a la Xina i al Japó.

## Biografia

Nascuda a Sant Petersburg, Smirnova prové d'una família sense cap connexió amb el ballet. La seva mare la va inscriure a l'Acadèmia Vagànova, on va estudiar sota les ordres de Lyudmila Kovaleva. Va participar en diverses gires de l'acadèmia per Europa i Japó. El 2011, mentre encara era alumna de l'Acadèmia Vagànova, va actuar al Coliseu de Londres per recordar Galina Ulanova, una de les grans ballarines de la història de la dansa. Més endavant, va actuar a Pequín, ballant el Grand Pas Classique (coreografiada per V. Gsovsky) del compositor francès Daniel Auber.
Un cop graduada, va se contractada pel Ballet Bolshoi directament com a ballarina solista. Poc després, el 2013, seria promoguda a primera solista, i a prima ballerina el 2016. Fins al 2018 Olga Smirnova va treballar sota el tutelatge de Marina Kondratieva, i posteriorment sota les ordres de Maria Allash.
El març de 2022 va deixar el Bolshoi Ballet. Va explicar que havia decidit deixar Rússia a causa de la invasió russa d'Ucraïna. El seu avi era ucraïnès. Va ser acollida i contractada directament pel Ballet Nacional Neerlandès.

## Referències

* ↑ Marshall, Alex «A Russian Ballet Star, Opposed to the Ukraine War, Quits the Bolshoi» (en anglès). The New York Times, 16-03-2022. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Mark Monahan , 25-03-2013.
* 1 2 «Olga Smirnova, Leading Soloist». Bolshoi. [Consulta: 5 març 2014].
* ↑ «Olga Smirnova Official Site». Olga Smirnova Official Site, 22-03-2021.
* ↑ «Prima ballerina Bolsjojballet overgestapt naar Nationale Ballet in Amsterdam» (en neerlandès). nos.nl. [Consulta: 17 març 2022].