OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Partit Europeu (Xipre)

El Partit Europeu (en grec: Evropaiko Komma, Ευρωπαϊκό Κόμμα; abreujat Ευρωκό, "Evroko") va ser un partit polític de Xipre fundat el 2005 de la unió dels partits centristes Nous Horitzons i Democràcia Europea. Era membre del Partit Demòcrata Europeu. El març de 2016 es va dissoldre per fusionar-se amb el Moviment de Solidaritat.
Els dos partits predecessors eren considerats els més nacionalistes, antiturcs i antiimmigrants entre els partits grecoxipriotes. Evroko va tenir una posició dura sobre el problema de Xipre, rebutjant qualsevol compromís amb Turquia, tal com proposava el Pla Annan. Va recolzar la integració europea i mantenir la influència grega a Xipre. El partit va donar suport a polítiques econòmiques de lliure mercat similars a les de Reagrupament Democràtic o el Partit Democràtic.

## Resultats electorals
### Cambra de Representants

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Pos. |
| 2006 | Demetris Syllouris | 24.152 | 5,75% | 3 / 56 | 5è |
| 2011 | Demetris Syllouris | 15.711 | 3,88% | 2 / 56 | 5è |

### Eleccions presidencials

| Any | Candidat | Candidat | 1a volta | 1a volta | 1a volta | 2a volta | 2a volta | 2a volta |
| Any | Candidat | Candidat | Vots | % | Resultat | Vots | % | Resultat |
| 2008 | | Tassos Papadópulos | 143.249 | 31,79 / 100 | Derrota | | | |
| 2013 | | Nicos Anastasiades | 200.591 | 45,46 / 100 | 1η θέση | 236.965 | 57,48 / 100 | Elegit |

### Parlament Europeu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Pos. | Grup |
| 2009 | Demetris Syllouris | 12.630 | 4,12% | 0 / 6 | 5è | - |
| 2014 | Demetris Syllouris | Coalició amb DISY | Coalició amb DISY | 0 / 6 | 1r | - |

## Referències

* ↑ «Evroko merges with Solidarity Movement - Cyprus», 01-04-2016. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Trimikliniotis, Nicos. El cas de Xipre. Discriminació racial: patrons institucionals i política. Routledge, p. 199.

## Enllaços externs

* Web oficial
# Pere Muixí i Marcet

Pere Muixí i Marcet (Sabadell, 1786-1871) fou terrisser i músic.

## Biografia

Va destacar per la creació d’obres de terra cuita, especialitzant-se en escultures. Entre les seves obres hi ha les grans estàtues del campanar de l’església de Sant Feliu de Sabadell i dos grans gerros per a la façana de la mateixa església. La seva terrisseria es trobava a la cantonada del carrer de la Salut i el raval de Dins.
També va crear figures de pessebre, les seves figures eren senzilles, sense massa detalls de les cames o braços, però molt expressives i pintades amb colors vius. Venudes a preus populars, formaven part de molts pessebres casolans de l’època, representant feines del camp i de les cases, amb homes que portaven barretina i dones amb faldilla ampla.
Juntament amb el seu germà, Joan Baptista Moixí (1796-1882), formà una petita cobla Els Muixins, que amb el temps esdevingué una petita orquestra, on actuà Pau Casals al començament del s. XX.
El seu fill, Joan Muixí i Carol, rector de la Parròquia de Sant Feliu del Racó durant trenta-tres anys. També es va dedicar a la música i a la creació de figures de terra cuita per al jardí de la seva parròquia.

## Referències

* ↑ «PERE MUIXÍ, TERRISSER - Museus Municipals - Ajuntament de Sabadell». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ Benavent Vallès, Enric; Antonell Ribatallada, Albert «Els orígens del pessebrisme a Castellar del Vallès». Plaça Vella, 64, pàg. 9-10.
* 1 2 «Els Muixí, de Sabadell, figuraires i músics», 18-12-2024. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Pere Moixí | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 gener 2025].
# Hugo González Sotos

Hugo González Sotos (nascut el 7 de febrer de 2003) és un futbolista professional valencià que juga d'extrem dret al FC Cartagena, cedit pel València CF.
Nascut a València, González es va incorporar a l'equip juvenil del València CF l'any 2010, procedent del CF Cracks. Va debutar com a sènior amb el filial el 12 de gener de 2020, entrant com a substitut a la segona part en una derrota a Segona Divisió B per 2-1 a casa del Lleida Esportiu.
El 13 de maig de 2021, després de ser utilitzat habitualment per a la cara B, González va renovar el seu contracte amb el Che fins al 2023. Va marcar el seu primer gol de sènior deu dies després, marcant el primer gol del B en un empat 1-1 al CE L'Hospitalet.
González va debutar amb el seu primer equip i la Lliga el 18 d'agost de 2023, substituint Hugo Duro al final de la victòria a casa per 1-0 davant la UD Las Palmas. El 25 d'agost de l'any següent va passar al FC Cartagena de Segona Divisió cedit per a la temporada.

## Referències

* ↑ «Hugo González: el último fichaje de Celades» (en castellà). Super Deporte, 04-05-2020. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Hugo González: "My dream since very little is to debut for Valencia CF and I am going to give it my all to do it"». Valencia CF, 13-05-2021. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «El VCF Mestalla despide el curso con un empate» (en castellà). Valencia Plaza. Plaza Deportiva, 23-05-2021. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «El refuerzo del Valencia es Baraja» (en castellà). Marca, 18-08-2023. [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Comunicado oficial | Hugo González» (en castellà). Valencia CF, 25-08-2024. [Consulta: 26 agost 2024].

## Enllaços externs

* Hugo González Sotos a BDFutbol
* Hugo González Sotos, Fitxa a Soccerway
# Vexil·lologia

La vexil·lologia (del llatí vexillum, 'bandera', i el grec logos, 'coneixement') és la ciència que es dedica a l'estudi de les banderes. És una disciplina auxiliar de la història, encara que avui dia s'entén també la seva rellevància com a part de la semiòtica. Una persona dedicada a aquesta activitat és un «vexil·lòleg».
L'estudi de les banderes abasta tots els aspectes. Estudia la legislació de cada entitat, la simbologia, la història, les especificacions tècniques, les classificacions (per forma, colors, i d'altres) i molts altres aspectes menys rellevants.
Es tracta d'una ciència recent, desenvolupada principalment a partir de la segona meitat del segle xx, quan l'alemany Ottfried Neubecker va començar a denominar-la «Flaggenkunde». Però seria el nord-americà Whitney Smith, professor de Ciències Polítiques de la Universitat de Boston, que li donaria l'impuls definitiu encunyant el terme en anglès, «vexillology», l'any 1957, i publicant-lo en paper per primera vegada el 1958 a la revista The Arab World.
Cap als anys setanta van començar a fundar-se associacions de vexil·lologia arreu del món, entre les quals l'Associació Catalana de Vexil·lologia, fundada, entre d'altres, per Sebastià Herreros (que, a més a més, era president de la Sociedad Española de Vexilología), que va organitzar un dels congressos internacionals que tenen lloc cada dos anys (el XIV Congrés, de juny del 1991). L'Associació Catalana de Vexil·lologia (ACV) va ser la primera entitat vexil·lològica del món constituïda en un país sense estat, camí que després van seguir els bretons. Les associacions vexil·lològiques estan associades a la Federació Internacional d'Associacions Vexil·lològiques (FIAV), que organitza un congrés internacional cada dos anys.
En el passat, l'estudi de les banderes es considerava part de l'heràldica («estudi dels escuts d'armes o blasons»). En aquesta disciplina també hi ha societats nacionals i s'han celebrat congressos internacionals, però no existeix, fins al dia d'avui, un organisme internacional similar a la Federació Vexil·lològica.

## Referències

* ↑ «Vexil·lologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Vocabulari vexil·lològic
* Símbol vexil·lològic
* Federació Internacional d'Associacions Vexil·lològiques
* Vexil·les

## Enllaços externs

* Associació Catalana de Vexil·lologia
* Flags of the World (anglès)
* Sociedad Española de Vexilología (castellà)
* 141-lheraldica-i-la-vexilologia/ a l'En guàrdia! de Catalunya Ràdio [vist el 27 gener 2025]
# Cal Codina

«Cal Codina» té aquests significats:
* Cal Codina (Bell-lloc d'Urgell), casal familiar a Bell-lloc d'Urgell (Pla d'Urgell)
* Cal Codina (Cervera), masia a Cervera (Segarra)
* Cal Codina de la Quadra, mas als Prats de Rei (Anoia)
* Cal Codina del Talladell, casa barroca al Talladell (Tàrrega, l'Urgell)
* Cal Codina o Drogueria Roca, edifici modernista de Reus
# Suzanne

«Suzanne» té aquests significats:
* Suzanne (Ardenes), municipi francès al departament de les Ardenes (regió del Gran Est)
* Suzanne (Somme), municipi francès al departament del Somme
* Suzanne (Leonard Cohen), cançó escrita pel poeta canadenc i músic Leonard Cohen
# Keith Emerson

Keith Noel Emerson (Todmorden, Anglaterra, 2 de novembre de 1944; Santa Mònica, Califòrnia, 10 de març de 2016), fou un pianista, teclista i compositor britànic. Començà la seva carrera al grup The Nice, i després va passar a formar part d'Emerson, Lake & Palmer (ELP), un dels primers super grups dels anys 70. Després de la dissolució d'ELP, tornà a reunir-se amb els integrants de The Nice a mitjans dels anys 90 per fer una gira de concerts.

## Trajectòria

Keith Emerson nasqué en Todmorden, (Yorkshire Occidental), al nord d'Anglaterra. De petit aprengué a tocar el piano (bàsicament música clàssica europea), d'on es va inspirar per crear el seu estil propi, combinant música clàssica, jazz i rock a les seves obres. Com a instrumentista de l'orgue Hammond, Emerson va trobar el 1969 una oportunitat de treballar amb en Robert Moog i el seu invent, el mòdul Moog, un sintetitzador analògic. Emerson fou el primer músic a fer una gira amb aquests sintetitzadors.
Emerson fou conegut per la seva tècnica i virtuosisme, i per les seves pallassades a l'escenari; que inclouen l'ús de ganivets per prémer les tecles de l'orgue als seus solos, tocant l'orgue al revés i utilitzant un dispositiu especial per fer rotar el piano mentre toca (això era púrament teatral, ja que els pianos acústics no poden funcionar quan roten d'aquesta manera). Juntament amb els seus contemporanis (com ara Richard Wright de Pink Floyd; Tony Banks de Genesis; Rick Wakeman de Yes i Jon Lord de Deep Purple), Keith Emerson és reconegut com un dels teclistes més influents de l'era del rock progressiu.

## Enllaços externs

* http://www.keithemerson.com/ Arxivat 2006-10-22 a Wayback Machine.
* http://www.brain-salad.com/Emerson/emerson.html
* http://www.vh1.com/artists/az/emerson_keith/bio.jhtml
# Moderats (Dinamarca)

Els Moderats (en danès: Moderaterne) és un partit polític danès fundat per l'ex Primer ministre Lars Løkke Rasmussen. En va anunciar el nom en un discurs fundacional el 5 de juny de 2021. Al mateix temps, va dir que el seu objectiu principal era que el partit seria format després de les eleccions locals de Dinamarca de 2021.
Segons Rasmussen, el partit s'ha d'ubicar en el centre polític, amb l'ambició de crear «progrés i canvi en un espai entre el bloc blau (turmentat per la política dels valors) i el bloc vermell (estancat en la visió passada de l'individualisme i l'Estat)».
El partit va començar la recollida de signatures el juny de 2021. El 15 de setembre de 2021 Rasmussen va anunciar que havien rebut les 20.182 signatures necessàries per a ser elegibles a les pròximes eleccions al Parlament de Dinamarca.

## Resultats electorals
### Parlament

| Eleccions | Líder | Vots | % | Escons | +/- | Govern |
| 2022 | Lars Løkke Rasmussen | 32,699 | 9.27 (3r) | 16 / 179 | Nou | Coalició |

### Parlament Europeu

| Any | Vots | % | Escons | +/- |
| 2024 | 145,698 | 5.95 | 1 / 15 | Nou |

## Referències

* ↑ «Lars Løkke: Mit nye parti skal hedde Moderaterne». Politiken, 05-06-2021.
* ↑ Winther, Bent. «Løkke tænkte på svenske Reinfeldt og danske Nyborg og kastede sig ud i det» (en danès), 05-06-2021. [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ Dreiager, Ida Sejersdal; Redder, Anders. «Nu er det officielt: Lars Løkke stifter nyt parti ved navn Moderaterne» (en danès), 05-06-2021. [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Lars Løkke bekræfter nyt parti - TV 2» (en danès), 10-04-2021. [Consulta: 22 gener 2023].
# Partit Comunista de Dinamarca

Partit Comunista de Dinamarca (danès Danmarks Kommunistiske Parti, DKP) fou un partit polític comunista danès fundat el 1919 com a Venstresocialistiske Parti (Partit Socialista d'Esquerra) com a escissió del Partit Socialdemòcrata Danès, i que el 1920 adoptà el nom actual. Entre 1991 i 2003 va assumir un lideratge col·lectiu.
Quan el Tercer Reich ocupà Dinamarca el 1941 fou prohibit i els seus membres perseguits, de manera que jugà un rol important en l'organització de resistència BOPA. Entre 1940 i 1991 va publicar diari Land og Folk i disposava de l'ala juvenil Dansmark Kommunistiske Ungdom. Durant els anys seixanta potser tenia uns 5.000 militants.
El 1989 es va aliar amb els Venstresocialisterne i Socialistisk Arbeidsparti per a formar l'Aliança Roja-Verda, que es presentà ja a les eleccions legislatives daneses de 1994 com a llista unida.

## Líders del partit

* Aksel Larsen (1932-1958)
* Knud Jespersen (1958-1977)
* Jørgen Jensen (1977-1987)
* Ole Sohn (1987-1991)

## Membres del partit

* Martin Andersen-Nexø
* Ruth Berlau
* Herluf Bidstrup
* Jens-Peter Bonde

## Bibliografia

Ib Nørlund: Det knager i samfundets fuger og bånd, Rids af dansk arbejderbevægelses udvikling, 1959, 3rd edition 1972

## Enllaços externs

* Web del DKP
* Article sobre la història del DKP Arxivat 2008-02-29 a Wayback Machine.
# Erhvervspartiet

Erhvervspartiet (Partit dels Empresaris) fou un partit polític danès, actiu entre 1918 i 1924. Va rebre el suport dels petits i mitjans empresaris de Copenhaguen.
El partit es va fundar el 1917i a les eleccions legislatives daneses de 1918 va obtenir un escó, que van augmentar a quatre a les eleccions d'abril i juliol de 1920. A les eleccions de 1924, però, va obtenir només el 0,2% dels vots i va perdre la representació parlamentària. Poc després es va dissoldre.

## Referències

* ↑ Vincent E McHale (1983) Political parties of Europe, Greenwood Press, p178 ISBN 0-313-23804-9
* 1 2 Dieter Nohlen & Philip Stöver (2010) Elections in Europe: A data handbook, p552 ISBN 978-3-8329-5609-7
# Joan Barber i Garriga

Joan Barber i Garriga (Tossa de Mar, 1895 - Girona, 1989) fou un fotògraf, i un dels fundadors de l'empresa i galeria fotogràfica Foto Lux de Girona.

## Biografia

Les primeres notícies sobre Joan Barber, el situen treballant com a fotògraf a la seva vila natal, associat amb Joan Pereferrer i Mateu, amb qui edità una sèrie de postals del municipi, l'any 1915. L'any 1917, es traslladaren a Girona, on inicialment es feren càrrec de la galeria fotogràfica que Joan Llinàs obrí el 1910 a la Gran Via de Jaume I.
Més endavant, l'abril de 1923, obriren l'estudi fotogràfic de nom Foto Lux, al número 1 de la plaça de l'Oli. A més de l’establiment comercial a Girona, tingueren sucursals al carrer Major de Torroella de Montgrí, del 1922, i a Banyoles, del 1925. La societat de Pereferrer i Barber durà fins al 1933. Barber obrí un nou establiment en solitari l'any 1934, al número 29 de la Rambla de la Llibertat. Pereferrer, d'altra banda, continuà amb Foto Lux.
Posteriorment, l'establiment de la Rambla fou heretat pel fill de Joan Barber, el pintor Enric Barber Gallostra, qui també es dedicà a la fotografia. Mantingué el negoci del seu pare fins al seu tancament, l'any 1987.

## Fons fotogràfic

L'any 1989, Josep Maria Sabench, gendre de Pereferrer, feu donació del Fons Foto Lux a l'Ajuntament de Girona, que prèviament es trobava a la mateixa galeria comercial. Van ingressar al Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Arxiu Municipal de Girona, noranta-sis mil sis-centes noranta-sis fotografies i deu pel·lícules.
El Fons Foto Lux reuneix documentació generada per Joan Barber i Garriga, Joan Pereferrer i Mateu, i Josep Maria Sabench, en l'exercici de la seva activitat professional. Es tracta, principalment, de fotografies fruit de l'activitat pròpia de la galeria, és a dir, retrats d'encàrrec de comunions, casaments, grups familiars, militars, orles, i imatges sobre la ciutat de Girona i altres poblacions de les comarques gironines, entre d'altres. Tanmateix, són d'interès els retrats artístics, alguns dels quals es publicaren en format de postal, en la sèrie que portà per títol Foto d'Art. També, una altra col·lecció editada per la pròpia galeria, fou la sèrie de retrats dedicada al personatge popular Pepet Gitano. A més, s'hi pot trobar un conjunt important de reportatges de caràcter documental, d'entre els quals en destaquen les exhumacions de cadàvers de la Guerra Civil espanyola, els aiguats de Girona, les tasques d'obtenció del suro o les sèries de fàbriques.

## Referències

* 1 2 3 «Barber Garriga, Joan». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 27 gener 2025].
* 1 2 Martí, Jep «Galeries fotogràfiques a la ciutat de Girona». Fotografiar Girona (II). Creació, tècnica i memòria, 2018, pàg. 38-39 [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Donació de 39 obres d’Enric Barber Gallostra al Fons Municipal d’Art de Girona». Diari de Girona, 02-02-2024. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Fons Foto Lux». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 27 gener 2025].
# Violí de pastor

El violí de pastor és un instrument musical que va evolucionar del rabequet i consta de tres cordes de budell d'ovella i d'una caixa de ressonància de fusta. És fregat amb un arquet fet amb una tija de jonc, de saüc o de vímet.
Se'l feia el mateix pastor que el tocava i al so d'aquest instrument musical s'amenitzaven les cantades per deixondir la gent de les cases que visitaven les colles caramellaires de muntanya.
Hi una creença, molt estesa a pagès, segons la qual, els animals després de morir segueixen exercint part de les facultats de quan eren vius, de manera que el so d'un violí, fet amb cordes de budell de llop, esparverava i feia fugir el bestiar, com hauria fugit del mateix llop. Dins de la mateixa superstició, hom pot dir també que els violins amb cordes de budell de gos espantaven els llops amb el seu so.
Al Baix Vallès, el primer diumenge després de la Pasqua Florida, es passava per les cases, amb l'acompanyament d'un músic que tocava el violí, a cantar els goigs de la Mare de Déu. Era mal vist emprar en aquest cant un instrument de vent. També, quan els costums van perdre el rigorisme ascètic i fou tolerada una mica de música dins la quaresma, les funcions s'amenitzaven amb música de violí, que es tocava en els entreactes i, a voltes, mentre lliscaven les escenes dialogades. De tant en tant es feien duets. En aquest sentit va ser molt popular l'anomenada cobla d'en Pallofa, formada per dos músics: l'un tocava la guitarra i l'altre, el violí.

## Referències

* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997. ISBN 84-345-9682-2, plana 155.
# Mussaca

Moussaka, transcrit en català com a mussaca (àrab: مسقعة, musaqqa; grec: μουσακάς, Mousakas), és un plat a base d'albergínies típic dels Balcans, la Mediterrània Oriental i l'Orient Pròxim. Tot i que forma part de totes les cuines del territori que va ocupar l'Imperi Otomà i té un nom àrab, a Occident es coneix sobretot la recepta grega, encara que a Grècia mateixa aquest plat no es coneixia fins als anys 1920.

## Preparació

Totes les receptes es basen principalment en albergínies saltades, tomaca i generalment carn picada de xai. La versió grega, que és la més coneguda fora de les regions on és tradicional, es fa al forn i inclou capes de carn i albergínia coronades amb beixamel.
En la recepta grega hi ha normalment tres capes: la base està feta amb rodanxes d'albergínies sofregides amb oli d'oliva, la del mig es fa amb carn de xai amb ceba, all, tomaques picades, herbes i espècies (com canyella i pebre negre), i la de dalt es fa amb beixamel. Cada capa es cuina per separat i després es posen una damunt de l'altra en un motllo, s'introdueixen al forn i es fan fins que la beixamel es daura. És comú servir la moussaka no molt calenta, ja que així no es desfà tan fàcilment.

## Variants

Hi ha variants d'aquesta recepta; de vegades no es fa amb beixamel i d'altres es fa amb altres verdures. La variant més comuna a Grècia pot incloure carbassó, creïlles fregides o bolets sofregits, a més de les albergínies. D'altres vegades, la moussaka es pot decorar amb fulles de raïm, un ingredient molt utilitzat en la cuina grega, per exemple en els dolmades. Hi ha fins i tot una versió per a la quaresma en el receptari de Tselementés, que es fa només amb verdures i pa.
La recepta búlgara utilitza creïlles en lloc d'albergínies i, en el món àrab, la moussaka és una amanida cuinada feta principalment de tomàquets i albergínies, similar a la caponata d'Itàlia, i se sol servir freda com a plat de meze.
Alternativament, en comptes de beixamel, en alguns països aquesta se substitueix per smântână (nata agra); i també la capa superior pot consistir en una salsa d'ou i nata espessa amb formatge fresc, kaixkaval i pa ratllats.

## Referències

* ↑ Moussaka, www.cooks.com (anglès) «Tot i que "moussaka" és una paraula àrab i un plat popular en molts països de l'Orient Mitjà [...] s'atribueix generalment als grecs, que el qualifiquen de tresor nacional.»
* ↑ Richard Hosking. Food and Language: Proceedings of the Oxford Symposium on Food and Cooking 2009. Oxford Symposium, 2010, p. 205–. ISBN 978-1-903018-79-8.
# Botifarra d'ou

La botifarra d'ou, juntament amb la truita d'ous, són aliments lligats a la festa de carnaval, és a dir, als darrers dies abans de començar la quaresma, període en què no es menjaven ous ni carn.
La botifarra d'ou és un embotit fet de carn d'espatlla, cansalada, carn del cap, ous, sal i pebre negre. Té color groguenc i textura granelluda. Per la forma, el gust i l'elaboració, és molt similar a la botifarra blanca.
Originàriament, tant la botifarra d'ou com la truita són menges típiques de carnaval, i més concretament del Dijous Gras o Dijous Llarder, també conegut per dia de la truita o dia de l'ou i el porc. Antigament, els infants anaven per les cases a fer captes d'ous per elaborar els plats típics de la jornada, que eren les truites i els ous barrejats amb carn o botifarra d'ou i la coca de llardons. Aquest costum gastronòmic, que avui sobretot es manté en l'àmbit familiar, és una reminiscència dels grans àpats que es feien abans de la Quaresma, quan era obligatòria per a tothom.

## Referències

* 1 2 3 «Botifarra d'ou». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).