OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Joan Lohitzune

Sant Joan Lohitzune (en basc: Donibane Lohizune; en francès i oficialment Saint-Jean-de-Luz) és una ciutat situada al territori de Lapurdi, al departament francès de Pirineus Atlàntics i a la regió de Nova Aquitània i tenia 12.967 habitants el 2013.

## Geografia

Està situada a la riba del golf de Biscaia (mar Cantàbric).

## Història

Està documentada la seva existència des del segle xi. Enric II de Castella va prendre la ciutat el 1374 de camí del Setge de Baiona. A l'església de Sant Joan Baptista, que conté un retaule de 1670, s'hi va celebrar les noces entre Lluís XIV i Maria Teresa d'Àustria, filla de Felip IV d'Espanya, el 1660.

## Personatges cèlebres

* René Lacoste (1904-1996) tennista.
* Miguel Boyer Salvador (1939-2014) polític i economista.
* Bixente Lizarazu (1969) futbolista.

## Vegeu també

* Eleccions municipals a Iparralde de 2008

## Referències

* ↑ «Sant Joan Lohitzune». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
| Etapa precedent Baiona | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Hendaia |
# Sant Miquel dels Sants de Vic

Sant Miquel dels Sants de Vic és una església barroca de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici religiós. Capella de nau única adossada al cos de la casa natal de sant Miquel dels Sants, avui convertida en convent.
L'accés a la capella es pot fer per l'interior de la casa, pel primer pis, o bé pel carrer de Sant Miquel. La façana segueix la construcció de la casa però està emmarcada per uns esgrafiats que envolten l'únic òcul que dona llum a l'església, un òvul de petites dimensions emmarcat amb pedra. Al damunt hi ha una fornícula on hi ha la figura del sant, emparat per una petxina. Als costats hi ha unes làpides en les quals es parla dels preceptes a seguir per a obtenir indulgències. La façana és arrebossada i pintada. L'interior és decorat amb motius florals esgrafiats. A l'habitació oratori de Sant Miquel dels Sants es conserven un seguit de pintures realitzades al segle XX per Llucià Costa.
L'estat de conservació és bo. Conserva un retaule del taller reial, així com un retaule del segle xvii de Sant Miquel a l'absis. A l'oratori trobem un retaule de Sant Miquel del segle xx.

## Història

Es troba al carrer de Sant Miquel dels Sants, antic carrer de Sant Hipòlit.
Sant Miquel era fill d'Enric Argemí, que habitava en aquest carrer. Va néixer el 1591. La casa natal del devot trinitari es transformà en part per a destinar-la a capella, reservant l'altra part per a habitació del sant. La transformació i construcció de la capella es realitzà l'any 1799. Data, doncs, de les darreries del segle xviii. Se'n desconeix el mestre d'obres.
Segons Joaquim Salarich, en aquesta casa hi va viure durant un temps el canonge Collell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Miquel dels Sants de Vic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Sant Miquèu (Alps de l'Alta Provença)

Sant Miquèu de l'Observatòri (en francès Saint-Michel-l'Observatoire) és un municipi francès situat al departament dels Alps de l'Alta Provença i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 875 | 857 | 882 | 934 | 973 | 986 | 999 | 949 | 1.014 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1.028 | 1.000 | 983 | 940 | 877 | 857 | 785 | 779 | 713 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 701 | 706 | 656 | 581 | 515 | 460 | 374 | 420 | 387 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 380 | 443 | 617 | 713 | 844 | 904 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | André Peta | Divers droite |

## Agermanaments

* Monte Porzio Catone

## Personatges il·lustres

* Taos Amrouche, escriptor amazic en francès, hi va morir.

## Referències

* ↑ Topònims occitans dels Alps de l'Alta Provença
# Sant Pere del Morell

Sant Pere del Morell és una església del barri mariner de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Pere del Morell té tres naus, amb un porxo a l'entrada i campanar de planta quadrada al darrere. La coberta és a dues aigües i la de la torre és a quatre vessants.

## Història

Aquesta capella està documentada des del segle xiv. En aquesta època estava a cura d'ermitans deodats. És sufragània de la parròquia de Sant Andreu de Llavaneres. Des del segle xvii fou seu de la confraria de pescadors i en aquesta època fou restaurada o reconstruïda. Es tornà a bastir entre els anys 1917 i 1953.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere del Morell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Santiago Foncillas Casaus

Santiago Foncillas Casaus (Avosca, Aragó, 24 d'octubre de 1929 - Madrid, 20 de març de 2016) fou un empresari espanyol, fundador i primer president del Círculo de Empresarios.

## Biografia

Estudià als jesuïtes de Saragossa i es llicencià en dret a la Universitat de Deusto amb premi extraordinari. Va ingressar al Cos d'Advocats de l'Estat i el 1962 va començar a treballar a Ebro, Azúcares y Alcoholes, S.A. com a secretari i cap de l'assessoria jurídica. En 1970 va ser nomenat Secretari General del Consell de l'Institut Nacional d'Indústria, càrrec que va ocupar fins a juny de 1973, quan fou nomenat Conseller Delegat de Telefónica. Durant el seu mandat va contribuir a l'automatització del servei telefònic. El 1976 deixà el càrrec i fou nomenat president executiu de Campsa (i alhora de Repsol Butano i Enagas), ocupant el càrrec fins 1980. Durant el seu mandat va fomentar la participació de Petróleos Mexicanos (Pemex) a la refineria espanyola de Petronor que va afavorir l'increment de la quota de cru en el comerç d'Estat d'Espanya. De 1978 a 1981 també va presidir Galerías Preciados i Westinghouse SA.
En 1985 fou nomenat president de la Sociedad Hispano Inmobiliaria de Gestion i el juny de 1991 fou designat vicepresident del Banco Hispano Americano. Quan aquest es va fusionar amb el Banco Central fou nomenat un dels vicepresidents del Banco Central Hispano (BCH). També fou membre dels consells d'Administració d'Antena 3, Seguros La Estrella, S.A., Vallehermoso, S.A. i Campofrío i president del Grupo Dragados de 1994 a 2002. El 2001 es va jubilar.
En 1977 fou un dels fundadors i primer president del Círculo de Empresarios, contribuint a precisar-ne els objectius, que fonamentalment consistien a defensar l'economia de lliure mercat, cedint el lloc com a òrgan representatiu dels empresaris en defensa dels seus interessos a la CEOE. Va ocupar el càrrec fins 1983 i posteriorment en fou president d'honor fins a la seva mort el 2016.

## Obres

* El mañana del petróleo, Madrid, CAMPSA, 1979
* La colaboración de la jurisdicción ordinaria con la función arbitral, Madrid, CIMA Corte Civil y Mercantil de Arbitraje, 1991.

## Referències

* ↑ Fallece Santiago Foncillas Casaus, presidente de honor del Círculo de Empresarios, Europa Press, 20 de març de 2016
* ↑ Santiago Foncillas Casaus a geneanet.org
* ↑ «Santiago Foncillas Casaus». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Santiago Foncillas Casaus, Real Academia de la Historia

## Enllaços externs

* «Obra de Santiago Foncillas Casaus» a Dialnet.
# Sautron

Sautron (en bretó Saotron) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 6.809 habitants. Limita amb els municipis de Vigneux-de-Bretagne, Orvault, Saint-Herblain i Couëron.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.216 | 1.333 | 2.849 | 4.692 | 6.026 | 6.924 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1945-1964 | Léonce de Gibon, pare | |
| 1964-1965 | Léonce de Gibon, fill | |
| 1965-1995 | François Baudry | Divers droite |
| 1995-2008 | Claude Brétécher | Divers droite |
| 2008- | Marie-Cécile Gessant | Divers droite |

## Galeria d'imatges

* L'església
* El castell Les Croix
* La capella de Bongarant
# Scharhörn

Scharhörn és una illa alemanya al llevant de la badia de Helgoland, al mig de l'estuari exterior del riu Elba. Forma part del barri de Neuwerk, un exclavament del districte Hamburg-Mitte. Té una superfície de 43 hectàrees i és part del parc natural nacional Hamburgisches Wattenmeer, considerat com un geòtop d'importància supraregional. L'únic habitant n'és un guardia carregat de la protecció de l'avifauna.
El nom prové del banc de sorra Scharhörnplate al qual per sedimentació es van desenvolupar les illes de Scharhörn i Nigehörn
Willem Blaeu descriu la zona al seu mapa del 1628 com a Schorhörn, que probablement prové de schorre, terra submergible a maror ciclònica, i -hörn que significa punta. Al mar de Wadden, els efectes d'erosió, sedimentació, formació de dunes pel vent i marejades fan que les fronteres entre illes, bancs de sorra i priels canvien contínuament, si l'home no intervé amb la construcció de dics.
Des de l'edat mitjana i fins al 1937 pertanyia a la ciutat hanseàtica d'Hamburg, quan en aplicació de la Llei de l'àrea metropolitana d'Hamburg va passar a Prússia. El 1969, pel Pacte de Cuxhaven conclòs el 1961 tornà a Hamburg. Per aquest bescanvi de territori, el port d'Hamburg esperava poder construir un avantport d'alta mar i paliar els problemes de calat de l'Elba.
La ciutat d'Hamburg va abandonar el projecte, sota la influència de protestes i en adonar-se d'el cost enorme i l'escàs suport de la indústria. Després es va crear el parc natural Mar de Wadden hamburguès, que des del 2009 va ser declarat Patrimoni de la humanitat amb la resta del Mar de Wadden.

## Referències

* ↑ «Geotope im Hamburger Raum» (en alemany). Ajuntament d'Hamburg. Arxivat de l'original el 2014-04-26. [Consulta: 30 maig 2018].
* ↑ Temme, Manfred. Vogelfreistätte Scharhörn. Ahrensburg: Verein Jordsand, 1967.
* ↑ «Staatsvertrag mit dem Lande Niedersachsen über die Neuordnung der RechtsverhältnisseA in Cuxhaven und im Gebiet der Elbmündung vom 3. Oktober 1961» (en alemany). Hamburgischese Gesetz und verordnungsblatt (HmbGVBl), 1961, pàg. 317. (text de la llei d'Hamburg)
# Schweizer Radio DRS

Schweizer Radio: Radio der deutschen und rätoromanischen Schweiz (Ràdio Suïssa: Radio de la Suïssa alemanya i romanx, SR DRS) és l'empresa de radiodifusió pública que des de 2012 forma part de Schweizer Radio und Fernsehen (SRF), que al seu torn és una companyia filial de SRG SSR. El procesor de creació de SRF havia iniciat en 2011 per un projecte de 2009.
Des de 16 de desembre 2012 els senyals van canviar el seu nom des de Radio DRS a Radio SRF. En 1964 s'havia constituït la Corporació de Radiodifusió de la Suïssa alemanya i romanx (DRS).

## Senyals

* Radio DRS 1: Programació generalista.
* Radio DRS 2 Kultur: Emissora cultural. Emet des de 1956.
* Radio DRS 3: Dirigida al públic juvenil.
* Radio DRS 4 News: Ràdio informativa. Emet des del 5 de novembre de 2007.
* Radio DRS Virus: Radio juvenil, amb major oferta musical. Emet des del 20 de novembre de 1999.
* Radio DRS Musikwelle: Especialitzada en música popular. Va entrar a l'aire l'1 d'octubre de 1996.
Les principals ràdios tenen la seva seu en Basilea excepte Virus i Musikwelle, establertes a Zúric.

## Vegeu també

* Schweizer Fernsehen
* Radio e Televisiun Rumantscha

## Referències

* ↑ Medienkonvergenz und Wirtschaftlichkeit Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine., SRG SSR idée suisse, 18. März 2008
* ↑ Zusammenlegung der Unternehmenseinheiten je Sprachregion beschlossen Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine., SRG SSR idée suisse, Medienmitteilung vom 19. März 2010
* ↑ «Neue markenwelt von SRF». Arxivat de l'original el 2012-12-08. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ Die Geschichte des Radios in der Schweiz von 1911–2008 Arxivat 2013-09-02 a Wayback Machine. (PDF; 2,4 MB) abgerufen am 3. Februar 2013

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2008-01-10 a Wayback Machine.
# Sebastián de la Cuadra y Llarena

Sebastián de la Cuadra y Llarena, Marquès de Villarías (Muskiz, Biscaia, 19 de gener de 1687 - Madrid, 23 d'abril de 1766) va ser Secretari d'Estat d'Espanya en substitució de José Patiño Rosales durant el regnat de Felip V i cofundador de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran en 1744.

## Biografia

Va ser el tercer fill de Simón de la Cuadra y Medrano, síndic general de la comarca d'Encartaciones. El 1700 es va traslladar a Madrid, on va ser protegit del futur secretari d'Estat, José de Grimaldo. Esdevingué l'alcalde de Muskiz l'any 1719, una vila basca explotadora de minerals de ferro i fundicions locals, tenint dues ell mateix, una que ja treballava al segle xv. Però va romandre a Madrid i va ser representat a Muskiz pel seu germà Agustin. Es va fer cavaller de l'Orde de Sant Jaume en 1730 (sig. 2239) i oficial major del secretari d'estat el 1731.
El 1736 es va convertir en Primer Secretari d'Estat, quan va morir José Patiño Rosales. A partir de 1741 també va exercir el control del Departament de Justícia. Durant gran part d'aquest últim període en el càrrec, Espanya es va veure involucrada a la Guerra de l'Orella de Jenkins contra els britànics i la Guerra de Successió Austríaca a Itàlia. Va ser reemplaçat per José de Carvajal y Lancáster el desembre de 1746. Per al seu servei, va ser nomenat Marquès de Villarías pel rei Felip V d'Espanya el 22 de març de 1739, honor concedit a vegades als primers ministres o durant el seu mandat.
Fou cofundador de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran el 1744.

## Referències

* ↑ Villarias, Sebastián de la Quadra, Marqués de (1687-1766)
* ↑ Quadra, Sebastián de la, Auñamendi Eusko Entziklopedia

## Bibliografia

* Juan Antonio Llorente, (born 1756 - 1823), Noticias históricas de las tres provincias vascongadas, Alava, Guipuzcoa y Vizcaya en que se procura .., Madrid Imprenta Real, (1808),consulted in Internet, (22 July 2009), at the Library of the University of Michigan, U.S. A. :
* W. F. REDDAWAY, Don Sebastian de Llano and the Danish Revolution, The English Historical Review, Vol. 41, No. 161 (Jan., 1926), pp. 78–90, (article consists of 13 pages), Published by: Oxford University Press.
# Seiichi Itō

Seiichi Itō (en japonès: 伊藤 整一, Itō Seiichi) (Miyama, Prefectura de Fukuoka, Imperi Japonès, 26 de juliol de 1890 – 7 d'abril de 1945) va ser un almirall de la Marina Imperial Japonesa i el comandant del cuirassat Yamato en la seva darrera missió a finals de la Segona Guerra Mundial.

## Biografia
### Primers anys

Nascut a Takata, al Districte de Miike (avui part de la ciutat de Miyama), a la Prefectura de Fukuoka) Itō es graduà a la 39a Promoció de l'Acadèmia Naval Imperial Japonesa el 1911, sent el 15è d'una promoció de 148 cadets. Serví com a guardiamarina a l'Aso i al Aki. El seu ascens a l'escalafó va ser regular i ràpid: alferes l'1 de desembre de 1912, sotstinent l'1 de desembre de 1914 i tinent l'1 de desembre de 1917.
El 1923 assistí a l'Escola de Guerra Naval, graduant-se com a tinent comandant sent el 21è de la promoció. Itō visità els Estats Units entre maig i desembre de 1927, sent promogut a comandant a la seva tornada. Ascendit a capità l'1 de desembre de 1931, va ser destinat com agregat naval a Manxukuo entre març de 1932 i novembre de 1933. A l'igual de l'almirall Yamamoto, Itō era molt conscient de la disparitat de recursos i de la indústria dels Estats Units i del Japó, a més d'un ferm defensor de mantenir bones relacions amb els Estats Units.

### Darrers anys

El novembre de 1933, Itō va rebre la seva primera comandància: el creuer Kiso. El novembre de 1935 passà al Mōgami, i a l'abril de 1936, l' Atago. Al desembre del mateix any rebé el comandament del cuirassat Haruna.
El 15 de desembre de 1938 va ser promogut a Kaigun Shōshō i nomenat Cap de l'Estat Major de la 2a Flota. A l'any següent, va ser nomenat Cap de la Marina de Guerra del Ministeri de Personal. Després de servir-hi durant dos anys, passà a comandar la 8a Divisió de Creuers al novembre de 1940, fins al seu nomenament com a Cap de Personal de l'Estat Major de la Flota Combinada a l'abril de 1941.
Al setembre d'aquell mateix any, Ito es convertí en Cap General de Personal de la Marina Imperial Japonesa, sent ascendit a Kaigun Chūjō un mes després, el 15 d'octubre de 1941.
Itō va ser posat al capdavant de la 2a Flota, amb seu al mar Interior al desembre de 1944. Als darrers mesos de la guerra, Itō manà la darrera gran ofensiva de la Marina Imperial, l'Operació Ten-Gō, quan, a l'abril de 1945, portà al Yamato en la seva darrera sortida, acompanyat d'un creuer lleuger i 8 destructors, en un intent de destruir les forces navals dels Estats Units prop d'Okinawa. Itō va morir com a la batalla del mar de la Xina Oriental, quan el Yamato va ser enfonsat per l'atac de bombarders americans al sud de l'illa de Kyūshū, el 7 d'abril de 1945.
Pòstumament va ser ascendit a Almirall.

## Promocions

    Guardiamarina – 1911
    Kaigun Shōi - 1 de desembre de 1912
    Kaigun Chūi - 1 de desembre de 1914
    Kaigun Taii - 1 de desembre de 1917.
    Kaigun Shōsa – 1923
    Kaigun Chūsa – 1927
    Kaigun Shōshō - 15 de desembre de 1938
    Kaigun Chūjō - 15 d'octubre de 1941.
# Seminari de Vic

El Seminari de Vic o Seminari Nou és un centre educatiu del Bisbat de Vic, la seu del qual, a la Ronda Camprodon de Vic, està protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Arquitectura

Edifici religiós. Seminari de planta gairebé en forma de creu amb els braços més prims, la façana és orientada a migdia i presenta una mena d'atri format per arcuacions d'arc de mig punt a manera de porxo i coronat per un frontó triangular amb una creu al damunt. Consta de planta baixa i dos pisos, els quals són marcats horitzontalment per unes impostes, les obertures són rectangulars llevat del primer pis de la façana que són d'arc de mig punt. És cobert amb teula aràbiga a diverses vessants.
Cal remarcar les torres de planta quadrada que s'eleven sobre els braços amples de l'edifici, són llanternes als ulls de l'escala, simètriques i amb arcades semicirculars al pis superior, són cobertes de forma piramidal. Està envoltat d'espais esportius i s'hi arriba a través d'un ampli espai enjardinat. L'estat de conservació és bo.

## Història

Seminari que fou construït entre 1944 i 1947 amb l'església que fou inaugurada l'any 1963. Aquest seminari venia a substituir el del Carrer Sant Just (conegut des de llavors com a Seminari Vell) que havia quedat petit, és construí en l'eixample de la ciutat que es realitzà a principis de segle estenent-se cap a Santa Clara de la Vella fins al turó del Seminari.
Actualment amb la minva de les vocacions eclesiàstiques el mateix edifici s'utilitzi com a escola privada i és una extensió del col·legi de Sant Miquel dels Sants.

## Referències

* 1 2 3 4 «Seminari Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Sent Julian de Bòrn

Sent Julian de Bòrn (en francès Saint-Julien-en-Born) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.219 | 1.232 | 1.217 | 1.187 | 1.285 | 1.312 | 1.415 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gilbert Darmanthe | |
| 2008- | Gilles Ducout | Divers gauche |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 24 desembre 2010].
| Etapa precedent Biars | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Lit e Micse |
# Sent Pau de Bòrn

Sent Pau de Bòrn (en francès Saint-Paul-en-Born) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 411 | 433 | 477 | 460 | 597 | 602 | 750 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1935-1945 | Jean Laviolle | |
| 1945-1977 | Jean Baptiste Pons | |
| 1965-1977 | Jean Boucau | |
| 1977- | Jacques Lamothe | PS |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 18 desembre 2010].
| Etapa precedent Pontens | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Aurelhan |
# Seu del Col·legi d'Arquitectes a Osona

La Seu del Col·legi d'Arquitectes a Osona és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici adaptat a la configuració de la plaça on es troba, tot prenent com a referència els immobles que la tanquen per les tres cares restants: un bloc d'habitatges, el vell edifici del Museu Episcopal i la catedral. La Seu prolonga el mur del carrer lateral i s'obre cap a la plaça, tot generant una nova façana. Per tal de garantir l'adaptació de l'edifici al seu entorn, els arquitectes empraren revestiments de pedra, estucats i gelosies de fusta.

## Història

Aquest edifici va ser construït amb la voluntat d'aproximar i representar els arquitectes de tota Catalunya, alhora que ofereix una proposta cultural més vinculada a l'entorn immediat. De fet, la Delegació d'Osona fou la primera Delegació del COAC a implantar-se a la província de Barcelona.
El projecte arquitectònic fou guanyador del “Concurs d'idees de la nova seu de la Delegació d'Osona del COAC”.

## Referències

* 1 2 3 «Seu del Col·legi d'Arquitectes a Osona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Sistema hexagonal

En cristal·lografia i cristal·loquímica, el sistema cristal·lí hexagonal és un dels set sistemes cristal·lins. Té la mateixa simetria que un prisma regular amb una base hexagonal; només hi ha una xarxa de Bravais hexagonal. Per exemple, el grafit cristal·litza sota aquesta forma.

## Classes

Els cristalls d'aquest sistema es classifiquen en les set classes següents:
* Hexagonal piramidal
* Trigonal dipiramidal
* Hexagonal dipiramidal
* Hexagonal trapezohedral
* Dihexagonal piramidal
* Ditrigonal dipiramidal
* Dihexagonal dipiramidal

## Referències

* ↑ Sistema Hexagonal a webmineral.com.

## Enllaços externs

* Introducció a la cristal·lografia: sistema hexagonal.
* Sistema hexagonal en webmineral.com.
* Webmineral.com
# Spaghetti Junction

Spaghetti Junction o amb el seu nom official Gravelly Hill Interchange és una cruïlla d'autopistes, ferrocarrils, canals i rius a Birmingham a Anglaterra, de la qual la complexitat va inspirar el nom.
El topònim provindria d'un article d'un editor del Birmingham Evening Mail, Alan Eaglesfield, que va ser impressionat per a la retirança d'aquesta cruïlla amb un plat d'espaguetis. Des d'aleshores, gairebé ningú ja utilitza el nom oficial de l'endret. Segons una enquesta de la BBC, la Spaghetti Junction era la segona a la classificació de les cruïlles més terribles del Regne Unit.

## Què s'hi enllaça?

* L'autopista M6
* La carretera A38 Tyburn Road
* La carretera i autopista A38 (M) Aston Expressway
* La carretera A5127, Lichfield Road, Gravelly Hill
* Els carrers Premier Street, Copeley Hill, Minstead Road and Cuckoo Road
* El parc Salford Park
* Els rius Rea, Tame i Hockley Brook
* Els canals Birmingham & Fazeley Canal, Tame Valley Canal i Birmingham & Warwick Junction Canal
* El ferrocarril Cross City Line de Lichfield Trent Valley via Birmingham a Redditch

## Unes dades

La cruïlla té una superfície de 12 hectàrees i té 5 nivells. L'autopista va construir-se de 1968 a 1972 i reposa damunt 559 columnes de formigó, de la qual la més alta té 24,4 metres. L'emplaçament de les columnes va haver de comptar amb les necessitats del trànsit al ferrocarril i als canals.
* ↑ London Road Junction 'scariest'
* ↑ «Fotos de Spaghetti Junction». Arxivat de l'original el 2008-01-26. [Consulta: 23 abril 2009].