OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trastorn bipolar del tipus I

El trastorn bipolar del tipus I és una malaltia mental que produeix en la persona cicles alterns d'eufòria i depressió molt acusats i amb presència d'estats de mania que poden incloure al·lucinacions. Es considera la variant més severa del trastorn bipolar i s'oposa tant al trastorn bipolar del tipus II com a la ciclotímia. Els períodes d'estabilitat es denominen eutímia i poden perllongar-se molt si es controla de manera adequada la medicació.

## Criteris de diagnòstic

La persona per ser diagnosticada amb aquest trastorn ha d'haver patit episodis de manies, estats de depressió clínica i estats d'agitació elevada que no puguin ser atribuïts a l'esquizofrènia o altres malalties. Durant la fase de pujada o eufòria, s'experimenta una energia inusual, conductes potencialment temeràries i alteració de la parla o dels moviments. Poden produir-se pensaments messiànics. Durant la fase depressiva, sobrevé una enorme tristesa, baixada d'autoestima, sentiment de culpa no justificat, apatia i alteracions en el son. Cal experimentar aquestes alternances de forma continuada o severa, no atribuïble a estats d'ànim puntuals. Els deliris esporàdics són un criteri addicional de diagnòstic.
Existeixen subtipus del trastorn que consideren la rapidesa en l'alteració de l'humor, la presència o no d'ansietat i atacs de pànic o la influència de factors estacional. En els homes el primer episodis sol ser d'hipertímia o eufòria i en les dones, una fase depressiva. Des de la primera crisi fins als següents episodis pot passar un temps relativament llarg. Una dificultat afegida a aquesta latència és que un 64% dels afectats presenten trets depressius a la fase maníaca, fet que pot camuflar la malaltia com una depressió clínica.

## Tractament

El tractament per al trastorn bipolar del tipus I es basa en una medicació que controla les fluctuacions en els estats anímics, amb rutines de control a l'hora de menjar i dormir. La teràpia psicològica ajuda a reconduir les conductes i percepcions durant les diferents fases.
Alguns dels components més freqüents de la medicació prescrita són el liti, àcid valproic i els fàrmacs lamotrigina, quetiapina i risperidona. Els antidepressius ordinaris poden tenir efectes no desitjats com l'increment de tendències suïcides entre els afectats.

## Causes

Es considera que la principal causa del trastorn és endògena (amb predisposició genètica a patir-lo) i suposa un desequilibri en els neurotransmissors del cervell. Tanmateix, encara no hi ha estudis concloents sobre els factors últims que el susciten. Aspectes ambientals (com canvis hormonals o episodis d'alteració psicològica) o el consum de drogues pot fer desencadenar el trastorn latent.
Se sol donar entre persones adultes, si bé s'han diagnosticat casos entre infants i adolescents. En aquests casos la simptomatologia aparent pot ser propera al trastorn per dèficit d'atenció amb hiperactivitat.

## Referències

* ↑ "Issues pertinent to a developmental approach to bipolar disorder in DSM-5". American Psychiatric Association. 2010
* ↑ Notícia sobre els criteris del DSM 5
# Portada/article desembre 27
## Batalla de Muret

La batalla de Muret (en occità batalha de Murèth) va ser una important batalla que va tenir lloc a Muret, al sud de Tolosa de Llenguadoc, el 12 de setembre del 1213, i que va enfrontar Ramon VI de Tolosa i els seus aliats, Pere el Catòlic d'Aragó i Barcelona, Bernat V de Comenge i Ramon Roger I de Foix contra els croats i les tropes de Felip II de França, comandades per Simó IV de Montfort que participaven en la Croada albigesa. Simó de Montfort va guanyar la batalla, en la qual va morir Pere el Catòlic. La batalla de Muret va marcar el preludi de la dominació francesa sobre Occitània i la fi de l'expansió catalana a Occitània.
# La Prensa (Argentina)

La Prensa és un diari nacional argentí que fou fundat el 1869 per José Camilo Paz, propietari, periodista, polític i diplomàtic argentí, i un dels més destacats representants de la Generació dels 80, nom amb què es coneix l'elit conservadora que va governar l'Argentina entre 1880 i 1916.
Amb una línia editorial històricament representada per la veu de la família Gainza Pas i les idees del liberalisme i el conservadorisme, fou el mitjà de premsa escrita més important del país a la primera meitat del segle xx. El seu lema era Llibertat, Progrés i Civilització.
La família Gainza se'n desvinculà el 1993. Actualment el diari forma part de Multimedios La Capital, de l'empresari Florencio Aldrey Iglesias.

## Enllaços externs

* «El diario La Prensa». Roberto Baschetti, 2000. Arxivat de l'original el 2020-03-31. [Consulta: abril 2019].
* http://www.laprensa.com.ar
# Bucium

El bucium és un instrument musical tradicional, utilitzat especialment pels pastors romanesos a les muntanyes. Ja present entre els dacis i els romans, es va utilitzar en el passat als principats de Transsilvània, Moldàvia i Valàquia com a eina de senyalització en conflictes militars. La paraula deriva del llatí buccinum, que significa banya doblegada.
El tub, anomenat “trompeta” (de l’alemany antic trompeta, “una trompeta”) o “tònic”, fa entre 1,3 i més de 3 metres de longitud, essent fet d'avet, auró, freixe, til·ler, avellaner o fins i tot (parcialment i més recentment) metall. S'utilitza principalment per a la senyalització i la comunicació dels pastors a les muntanyes boscoses, així com per a la guia d’ovelles i gossos.
Amb el nom de "trembita", també l'utilitzen els hutsuls, una població dels Carpats orientals (Polònia, Eslovàquia, Ucraïna i Romania) que parlen una llengua ucraïnesa, però comparteixen moltes tradicions i paraules amb els romanesos.

## Tipus

Hi ha 5 tipus de bucium.
El tulnic és un instrument musical aeròfon, de forma tubular, obert als dos extrems, que el músic bufa a l'extrem més estret. Tulnicul, fet de calç o escorça de salze, s'utilitza especialment a les muntanyes Apuseni, al nord dels Carpats orientals, així com a altres zones dels Carpats.

## Referències

* ↑ «Categorii și instrumente muzicale pastorale în cultura carpatică». cultura.postdoc.acad.ro. [Consulta: 18 octubre 2013].
* ↑ «Tulnicul, instrument dacic?». dordedacia.wordpress.com. [Consulta: 18 octubre 2013].

## Vegeu també

* Banya dels Alps

## Enllaços externs

* Cançons de túnic a Moții.ro
* Història amb un buci de fusta - Inici, Fórmula AS - any 2004, número 599
* Esdeveniments del país de Vrancea. Pare de Buciumelor, Otilia Teposu, Fórmula AS - any 2004, número 643
* Per a qui canta més el túnic?, 15 de maig de 2009, Pensament
# Lead Molecular Design

Lead Molecular Design és una empresa de química computacional catalana, fundada el 2002 per Ismael Zamora a Sant Cugat del Vallès. Fa serveis computacionals per a la indústria farmacèutica.
Col·laboren amb grups de recerca d'institucions públiques en projectes de recerca per a l'obtenció de nous fàrmacs, com ara amb els grups del Programa de Química i Farmacologia Molecular i del programa de Biologia Estructural i Computacional de l'Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona (IRB Barcelona).

## Referències

* ↑ «2021 HT-ADME Conference» (en anglès). The Boston Society, 01-06-2021. [Consulta: 7 maig 2022].
* ↑ «Investigadores del PCB, el IRB Barcelona e Intelligent Pharma colaboran en dos proyectos TRACE» (en castellà). Parc Científic de Barcelona | Universitat de Barcelona, 30-03-2010. [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ «Members need only apply». Nature biotechnology, 29, 7, 11-07-2011, pàg. 551. DOI: 10.1038/nbt.1922. ISSN: 1546-1696.
* ↑ «L’IRB Barcelona, Lead Molecular Design i Intelligent Pharma s'alien per optimitzar la recerca de nous fàrmacs». Biocat, 31-03-2010. Arxivat de l'original el 2023-05-07. [Consulta: 7 maig 2023].
# Plàtana Grossa d'en Massot

La Plàtana Grossa d'en Massot o Plàtan d'en Massot (Platanus x hispanica) és un arbre que es troba a Darnius (l'Alt Empordà), el qual és, segurament, un dels plàtans més grossos de la península Ibèrica.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4,85 m.
* Perímetre de la base del tronc: 10,39 m.
* Alçada: 31 m.
* Amplada de la capçada: 25,1 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 191 m.

## Entorn

Està situat en una masia enjardinada (a la sortida de Darnius) i l'acompanyen exemplars de xiprer de Leyland, castanyer d'Índia, figuera, ametller, nesprer del Japó, teix, pebrer bord i marfull, juntament amb alguna planta de temporada. A la capçada, s'hi poden observar garses, pardals, gafarrons i mallerengues carboneres.

## Aspecte general

Gaudeix d'una salut extraordinària i no s'hi observen ferides remarcables. Les seues espectaculars dimensions parlen per si soles sobre el vigor d'aquest arbre, ja que és un plàtan enorme, no sols de soca, sinó també d'envergadura de capçada. Té una projecció d'ombra realment extraordinària. No es va veure afectat pels incendis de l'Alt Empordà de 2012 i fou declarat Arbre Monumental l'any 1990.

## Curiositats

Es diu que depèn com li toca el sol fa una ombra que recorda una orella. Aquest fet encavalca amb una història de bandolers: en Massot era un jove de la família del sector industrial de Can Massot del segle xix, que l'any 1845 va ser segrestat per uns bandolers trabucaires que assaltaren la diligència de Barcelona en què viatjava. Demanaren un rescat i donaren proves que estava viu enviant les seues orelles als familiars. Finalment, en Massot fou assassinat.

## Accés

Des del mateix poble de Darnius, a la carretera GI-503, la qual va a Maçanet de Cabrenys, veurem una plaça amb enormes plàtans, uns dels quals és el plàtan de Can Massot, que és dins la finca de la masia (actualment, casa de turisme rural): GPS 31T 0486292 4690416.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 48-49.
* 1 2 Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals Arxivat 2018-07-31 a Wayback Machine. (català)
* ↑ Plàtana Grossa d'en Massot (Darnius) i Plàtan de can Compte (Capmany) (català)

## Enllaços externs

* Arbres monumentals - Plàtan i font de Can Massot Arxivat 2015-10-01 a Wayback Machine. (català).
* 100 joies verdes de tot Catalunya - El Punt Avui (català).
# 264
## Esdeveniments

* Xina: Sun Hao succeeix Sun Xiu, com a emperador de Wu Oriental.
* Palmira: Odenat ocupa Nísibis i Carres.

## Naixements

* Judea: Eusebi de Cesarea, bisbe de Cesarea de Palestina i pare de l'Església. (m. 339)

## Necrològiques

* 3 de setembre, Jianye, Xina: Sun Xiu, emperador de Wu Oriental.
* Alexandria: Dionís, patriarca.
* Clarmont d'Alvèrnia, Gàl·lia: Cassi de Clarmont, màrtir.
# Leucopsila stylifera

Leucopsila stylifera és una espècie d'esponja calcària, marina i amb espícules formades per carbonat de calci. L'esponja és l'única espècie del gènere Leucopsila, de la família Baeriidae. El nom científic de l'espècie va ser publicat per primera vegada el 1870 per Oscar Schmidt.

## Referències

* ↑ Van Soest, R.W.M.; Boury-Esnault, N.; Hooper, J.N.A.; Rützler, K.; de Voogd, N.J.; Alvarez, B.; Hajdu, E.; Pisera, A.B.; Manconi, R.; Schönberg, C.; Klautau, M.; Kelly, M.; Vacelet, J.; Dohrmann, M.; Díaz, M.-C.; Cárdenas, P.; Carballo, J.L.; Ríos, P.; Downey, R.; Morrow, C.C. (2021). World Porifera Database. Leucopsila stilifera (Schmidt, 1870). Accessed through: World Register of Marine Species at: http://marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=164174 on 2021-03-02
# Miquel Sureda Anfres

Miquel Sureda Anfres (Bacelona, 1978) és un físic i enginyer aeronàutic català, especialitzat en propulsió espacial. Exerceix de professor i investigador a la Universitat Politècnica de Catalunya des de 2007. És coordinador del Màster Universitari en Enginyeria Aeronàutica i del Master’s Degree in Space and Aeronautical Engineering a la UPC-Terrassa. La seva recerca està centrada en l’exploració espacial i l’anàlisi d’arquitectura de missions interplanetàries. Forma part de la junta de la Sustainable Offworld Network (SONet), una comunitat de professionals que té com a objectiu desenvolupar i explorar la sostenibilitat a llarg termini de les activitats humanes a l'espai. També es dedica a la divulgació científica amb projectes com ara Gaia Ciència, que inclou xerrades, tallers i espectacles teatralitzats per transmetre la seva fascinació per l’Univers. És membre de la junta de l'Associació Catalana de Comunicació Científica.

## Referències

* ↑ Miró, Quim. «Miquel Sureda: "Catalunya va perdre el tren de la indústria espacial clàssica, ara ha de liderar el del New Space"», 18-03-2022. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «Miquel Sureda». CCCB amb permís OTRS, 2024. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ «JUNTA DIRECTIVA». ACCC, 2024. [Consulta: 13 abril 2024].
# Francesc Sans i Bonet

Francesc Sans i Bonet (Valls, 1974) és un músic català, mestre de sac de gemecs.
Comença a tocar la gralla a l'edat dels dotze anys (any 1986). Quatre anys més tard s'inicia en el sac de gemecs, una cornamusa típica de Catalunya que s'havia perdut i que des del 1983 s'estava intentant recuperar. Actualment treballa com a professor en diversos centres i escoles de música, com l'Escola Municipal de Música Maria Dolors Calvet de Vilafranca del Penedès.
Ha format part de diferents formacions, com ara, el grup Bufalodre (des de l'any 1994), acompanyat al flabiol i tamborí de l'Iris Gayete i a la xirimia d'en Daniel Carbonell o també el grup Corylus Avellana Sac Project grup per posar en valor el sac de gemecs amb una mescla entre les músiques més arrelades i músiques amb tendències més contemporànies.
Sans ha dut el sac de gemecs arreu dels països catalans com també a Europa, els Estats Units i l'Àfrica. L'any 2021 publica el seu primer treball discogràfic, Infinit, on el sac de gemecs té un paper principal i està acompanyat de molts altres instruments del món tradicional i clàssic.

## Llibres

* Les cornamuses i el sac de gemecs —coescrit amb Simó Busquets, 1993.
* Santa Tecla: músiques i tocs de festa (Arola, 2010)
* A mitges. Quadern de repertori per a sac i tamborino (Quart minvant, 2013).

## Articles

* El festival Cornamusam 2002, Caramella (gener- juny 2003)
* Molts noms per a un instrument, Caramella (juliol – desembre 2004)
* Anton Mollfulleda. Els darrers sons de la coixinera, Caramella (gener-juny 2007)
* Els ministrers de Valls al segle XVII, Caramella (gener-juny 2008)
* El ginjoler. L’arbre de la música, Caramella (gener-juny 2011)

## Referències

* 1 2 3 «Arola Editors». [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ «Valls nomena Francesc Sans com a Santjoaner 2021 - Ajuntament de Valls». [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ «Inici | Escola de Música». Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 2 juny 2021].
* ↑ «Log into Facebook» (en anglès). [Consulta: 2 juny 2021].
* ↑ «Bufalodre». Revista Caramella.
* ↑ Enderrock.cat. «Vinnie Kairos i Francesc Sans i Bonet són les noves propostes de Verkami | Enderrock.cat». [Consulta: 2 juny 2021].
# Francesc d'Aragó i de Cardona

Francesc Ramon d'Aragó i de Cardona (Sogorb, 1539 - 12 de maig de 1575) va ser un noble aragonès, darrer representant de la branca masculina de la dinastia Aragó-Cardona. Va ser III Duc de Sogorb i IV de Cardona, a més d'ostentar altres títols com el de comte d'Empúries i de Prades o el de vescomte de Vilamur.
Era fill d'Alfons d'Aragó i de Portugal, i de la seva primera esposa Joana de Cardona, la qual va integrar els títols d'aquest llinatge a la casa de Sogorb, però amb l'acord de conservar les armes i el cognom de la casa de Cardona a la nova branca. Així fou hereu del patrimoni familiar Francesc, que com van fer el seu pare i el seu avi, va viure sempre a la vila de Sogorb, també seria l'últim en seguir aquesta tradició. Es va casar amb Ángela de Cárdenas y de Velasco, filla dels ducs de Maqueda, però la parella no va tenir fills. Va ser Gran Conestable d'Aragó i cavaller de l'Orde de Sant Jaume.
La seva mort sense descendència, traspassa la successió a la seva germana Joana el 1575, casada amb el castellà Diego Fernández de Córdoba, III marquès de Comares. D'aquesta manera, els títols dels Aragó-Cardona, van passar a formar part d'una casa d'origen castellà, de fet, a partir de la mort de Francesc, els matrimonis amb els membres dels Fernández de Córdoba es van consolidar. No obstant això, a la mort del duc, la vila de Sogorb va presentar un plet per tal d'incorporar-se a la corona com a vila reial, però finalment va resultar en fracàs el 1619.
Francesc va ser enterrat, primer, a la catedral de Sogorb, però posteriorment va ser traslladat al monestir de Poblet.

## Títols

Francesc va ostentar els següents títols al llarg de la seva vida:
* III Duc de Sogorb
* IV Duc de Cardona
* Marquès de Pallars
* Comte d'Empúries
* Comte de Prades
* Vescomte de Vilamur
* Baró de la Conca d'Òdena
* Senyor de la Baronia d'Entença

## Referències

* 1 2 Fluvià i Escorsa, 1979, p. 157.
* 1 2 Palmireno, 2009, p. 37.
* 1 2 3 4 «Fitxa de Francesc d'Aragó» (en castellà). Fundació Casa Ducal de Medinaceli. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 16 agost 2015].
* 1 2 3 Carrió-Invernizzi, 2008, p. 36-37.
* ↑ Soler Salcedo, 2009, p. 443-444.
* ↑ Burgos, 1853, p. 163.
* ↑ Venero de Valera, 2011, p. 8-9.

## Bibliografia

* Burgos, Agusto de. Blasón de España: libro de oro de su nobleza (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de M. Rivadeneyra, 1853.
* Carrió-Invernizzi, Diana. El gobierno de las imágenes: ceremonial y mecenazgo en la Italia española de la segunda mitad del siglo XVII (en castellà). Madrid: Iberoamericana, 2008.
* Fluvià i Escorsa, Armand «Els comtes i el comtat de Prades». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, Vol. 25, Núm. 1, 1979.
* Palmireno, Juan Lorenzo. Discursos latinos (en castellà). Madrid: Editorial CSIC, 2009.
* Soler Salcedo, Juan Miguel. Nobleza española: grandeza inmemorial (en castellà). Madrid: Visión Libros, 2009.
* Venero de Valera, Baltasar. Visita senyorial a l'estat de Sogorb (1715) i al marquesat de Dénia (1766). València: Universitat de València, 2011.
# Francesc Pardillo i Vaquer

Francesc Pardillo i Vaquer (Castelló de la Plana, 19 de maig de 1884 - Barcelona, 19 de juliol de 1955) fou un catedràtic i naturalista valencià.
Es va llicenciar en Ciències naturals a Barcelona i Madrid. El 1907 es va doctorar amb la tesi El microsterógrafo y su aplicación a la medida de los cristales microscópicos. Va ampliar la seva formació a la Universitat de Heidelberg. El 1911 fou nomenat catedràtic en cristal·lografia de la Universitat de Barcelona, càrrec que ocupà 42 anys. Fou el pioner a l'Estat espanyol en l'estudi de l'estructura cristal·lina utilitzant la difracció de raigs X.
Fou secretari de la Junta de Ciències Naturals de Barcelona, conservador i director del Museu Martorell de Geologia, cap de la secció de mineralogia de l'Institut Lucás Mallada del CSIC (1943-50), degà de la facultat de ciències (1943-51), i president de la Reial Acadèmia de Ciències de Barcelona (1951-55). Fou condecorat amb l'Orde d'Alfons X el Savi (1951) i amb la medalla de plata al Mèrit Científic de la Ciudat de Barcelona (1953)
Va publicar nombroses obres d'una gran qualitat científica.

## Referències

* ↑ «Francesc Pardillo i Vaquer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Universitat de Barcelona, La. Història dels ensenyaments (1450-2010. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2012, p. 208. ISBN 978-84-475-3481-4 [Consulta: 19 maig 2018].
* ↑ «La Facultat de Geologia commemora els 100 anys de la càtedra de Cristal·lografia i Mineralogia a la UB». ub.edu, 17-10-2012 [Consulta: 19 maig 2018].
* ↑ «Sr. Francesc PARDILLO i VAQUER». Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. [Consulta: 19 maig 2018].
* ↑ Masriera, Alicia «El Museu Martorell, 125 anys de Ciències Naturals (1878–2003)». Monografies del Museu de Ciències Naturals, 3, 2006. Arxivat de l'original el 4 de juliol 2010 [Consulta: 19 maig 2018].
* ↑ «Francisco Pardillo Vaquer: de la Cristal·lografia clàssica a la Cristal·lografia moderna». ub.edu [Consulta: 19 maig 2018].
# Manuel Serrat Crespo

Manuel Serrat Crespo (Barcelona, 1942 - Barcelona, 30 d'agost de 2014) fou un editor, novel·lista, dramaturg i traductor català.
Fill del poeta Manuel Serrat i Puig i germà de l'actor i director teatral, Xavier Serrat, va cursar estudis universitaris de Dret. Gran viatger, va recórrer Àsia i Àfrica, especialment els països de l'àrea francòfona i va conèixer les obres dels autors locals, desconeguts molts d'ells més enllà de les seves fronteres. Des de 1956 es va bolcar en la literatura, en concret en la traducció del francès, espai on va destacar tant per la qualitat del seu treball, com per la varietat d'autors, rigor i exigència en l'ofici. Va ser, en paraules del diplomàtic francès, Bernard Valero, «un dels mosqueters d'Alexandre Dumas, i més concretament, Porthos, el més gran, el més batallador, el més loquaç, el més atractiu», per la seva defensa tancada de l'ofici i l'exigència davant les editorials que es reconegués el treball dels bons traductors.
Va traduir l'obra de Daniel Pennac (que el va convertir en personatge d'una de les seves novel·les), de Jean Cocteau, Jules Vallès, Marcel Proust, Honore Balzac, Stendhal, o Assia Djebar, entre molts centenars de títols, i va col·laborar amb freqüència amb la Universitat Autònoma de Barcelona en el seu Departament de Filologia Francesa i Romànica. Com a editor, destaca la de Los cantos Maldoror, de Lautréamont (Editorial Càtedra) i com a autor, no es va quedar enrere amb algunes obres singulars com a Autopista 69 (1969), El caníbal: ceremonia antropofágica (1973), Anna o la venjança (1988) o Maruyme, diario de viaje, un estudi profund sobre un inexistent poeta japonès. Va ser també director de la revista Assaig de Teatre.
Membre del Conseil Européen des Associations des Traducteurs Littéraires (CEATL) i de l'Associació Col·legial d'Escriptors de Catalunya (ACEC), no només per la seva obra, sinó també «pel seu caràcter d'agitador del diàleg intercultural i activista en la construcció de ponts afectius», el 1999 va ser nomenat Chevalier dans l'Ordre des Palmes Academiques i, el 2003, Officier des Arts et des Lettres de la República Francesa. En 2014, ja mort, el govern d'Espanya li va atorgar la Medalla d'Or al mèrit en les Belles arts.

## Referències

* ↑ «Manuel Serrat Crespo». ACEC - Associació Col·legial d'Escriptors de Catalunya. [Consulta: 27 maig 2018].
* 1 2 3 Mengual, Josep «Tradhumor heterodoxo». La Vanguardia, 07-09-2014 [Consulta: 27 maig 2018].
* ↑ Mengual, Josep. «Manuel Serrat Crespo, (1942-2014). La dignitat del traductor literari». Núvol - Punt de llibre, 31-08-2014. [Consulta: 27 maig 2018].
* 1 2 Palol, Miquel de. «Manuel Serrat Crespo (obituari)» (en castellà). ACEC - Associació Col·legial d'Escriptors de Catalunya. [Consulta: 27 maig 2018].
* ↑ Ripoll Villanueva, Ricard. «Manuel Serrat Crespo». Universitat Autònoma de Barcelona. Arxivat de l'original el 2015-10-26. [Consulta: 27 maig 2018].