OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bertran Folcon d'Avinyó

Bertran Folcon d'Avinyó, o Bertran Folcon d'Avinhon (c. 1202 - 1233) va ser un noble provençal i trobador d'Avinyó. Ell era un fidel partidari de Ramon VI i de Ramon VII de Tolosa i va participar en les guerres contra la croada albigesa. Ell estava dins de la ciutat durant el setge de Bellcaire en 1216. Ramon VII el va nomenar cònsol d'Avinyó el 1226.
De les obres poètiques de Bertran es conserven només dues cobles escrites en resposta a Gui de Cavalhon. Aquest intercanvi entre Bertran i Gui és de cert interès històric. Ramon VII havia mogut un exèrcit contra Castelnou d'Arri a principis de 1220, però es va veure obligat a aixecar el setge per fer front a una ofensiva d'Amaurí de Montfort. Ell va tornar a assetjar el lloc el juliol i va portar Gui per supervisar el fossat. En el tercer mes de l'assetjament, per octubre-novembre, Gui va decidir sol·licitar l'ajuda de Bertran amb un poema, amb la intenció d'afanyar la rendició de la ciutat. Gui coneixia Bertran d'una trobada anterior i es dirigeixen l'un a l'altre amb una sàtira amable. Tota aquesta història es troba en la biografia de Gui, amb l'intercanvi de cobles adjuntes a ella en el manuscrit H.
Segons Alfred Jeanroy, Raimon de las Salas va compondre un partiment amb Bertran, qui va proposar el dilema: Qui són millors per fer la guerra, festes i regals, els llombards o els Provençals? Raimon lloa seus compatriotes i diu que les dones de Llombardia són grasses i lletjes. Linda Paterson, però, no identifica a Raimon com l'interlocutor, i només reconeix a Folcon d'Avinyó.

## Referències

* ↑ Variantes : Bertram, Folco, Avinho, Avignon, Avigno, etc.
* ↑ Gui de Cavaillon · Bertran Folco d'Avignon, edited by Saverio Guida (1973)
* ↑ Egan, 42. H és un cançoner llombard de finals del segle xiii que es troba a la Biblioteca Vaticana en Roma. Ara está classificat en Llatí 3207.
* ↑ Jeanroy, Alfred (1934). La poésie lyrique des troubadours. Toulouse: Privat.
* ↑ Paterson, Linda M. (1993). The World of the Troubadours: Medieval Occitan Society, c. 1100–c. 1300. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-55832-8.

## Bibliografia

* Egan, Margarita (1984). The Vidas of the Troubadours. New York: Garland. ISBN 0-8240-9437-9.
* Guida, Saverio (1972). "Per la biografia di Gui de Cavaillon e di Bertran Folco d'Avignon." Culture neolatina, 32, pp. 189–210.
* Guida, Saverio (2002). Premessa all'edizione in linea della tenzone fra Gui de Cavaillon e Bertran Folco d'Avignon (192.2, 83.2)

## Enllaços externs

* Article a Enciclopèdia Catalana
# Carla Antonelli

Carla Antonelli, nom artístic de Carla Delgado Gómez (Güímar, Tenerife, 13 de juliol de 1959), és una actriu, activista pels drets del col·lectiu LGBT i política canària transsexual, diputada del PSOE a l'Assemblea de Madrid des de 2011. L'any 2006 va fer vaga de fam per tal d'aconseguir que el govern del seu propi partit (PSOE) aprovés la Llei d'Identitat de Gènere. Com a actriu, ha treballat en el teatre, el cinema i en sèries de televisió com El comisario i Periodistas.
A principis del 2020 l'ajuntament del seu poble natal va acordar posar-li el seu nom a un carrer, com a reconeixement a la seva contribució decisiva des de l'activisme polític, i també col·locar un bust en defensa del col·lectiu LGBTI en la plaça que el carrer circumvala.
L'estiu de 2023 fou escollida senadora per designació autonòmica per l'Assemblea de Madrid en representació de Més Madrid convertint-se en la primera persona transsexual en tenir un escó a les Corts Generals espanyoles.

## Filmografia

| Cinema 1968: Stuntman, de Marcello Baldi 1981: Pepe, no me des tormento, de José María Gutiérrez Santos 1982: Corridas de alegría, de Gonzalo García Pelayo 1983: El higo mágico, de Justo Pastor 1986: Un gendarme en Benidorm, de Tomás Aznar i Jean Luret 1999: Extraños, d'Imanol Uribe 2011: La noche rota, de Diego Betancor (curtmetratge) 2014: El viaje de Carla, de Fernando Olmeda (documental) | Televisió 1969: Diritto di cronaca 2000-2002: Periodistas 2000-2002: El comisario 2007-2008: El síndrome de Ulises |

## Referències

* ↑ Sánchez-Mellado, Luz «Carla Antonelli: “He pasado de maricón a señoría”» (en castellà). El País, 30-06-2019 [Consulta: 17 juliol 2019].
* ↑ Corcuera, Álvaro «Carla será por fin Carla» (en castellà). El País, 05-04-2007.
* ↑ Medina, Juan Antonio «Güímar reconoce la lucha social de Carla Antonelli y le otorga una calle» (en castellà). El Día, 08-02-2020 [Consulta: 10 febrer 2020].
* ↑ >Guillén, J. J «Carla Antonelli, primera transexual senadora en las Cortes: "Seré la voz de todas, todos y todes los madrileños"» (en castellà). El País [Consulta: 3 octubre 2023].
* ↑ Vidal, Anna «Carla Antonelli: "Aquesta societat és de tots i totes; les diferències ens han d'enriquir, mai distanciar"». ARA Balears, 24-10-2017 [Consulta: 10 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (castellà)
* Carla Antonelli: "Yo no quiero que me toleren. Yo quiero que me respeten", entrevista a La opinión de Zamora, 22/2/2020 (castellà)
# Mónica Carazo Gómez

Mónica Carazo Gómez (Zamora, 14 d'abril de 1984) és una política i arquitecta espanyola del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), diputada a la desena legislatura de l'Assemblea de Madrid.
Nascuda el 14 d'abril de 1984 a Zamora (Castella i Lleó), es va llicenciar en arquitectura per l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Madrid de la Universitat Politècnica de Madrid.
Regidora del Ajuntament de Rivas-Vaciamadrid, va ser inclosa com a candidata número 24 de la llista del Partit Socialista Obrer Espanyol per a les eleccions a l'Assemblea de Madrid de maig de 2015 encapçalada per Ángel Gabilondo, i va entrar a formar part de la desena legislatura del parlament regional.
El 2016, després de penjar un vídeo de 2009 relatiu al cas Espies (de seguiments il·legals entre membres del PP regional), en el qual apareixia la llavors diputada regional Cristina Cifuentes infravalorant el cas en seu parlamentària, Carazo va rebre amenaces de mort a través de la xarxa Twitter.
Al novembre de 2017 va ser escollida com la nova secretària general de l'agrupació local socialista a Rivas-Vaciamadrid.
Cap de llista de la candidatura del PSOE per a les eleccions municipals de 2019 a Rivas-Vaciamadrid, la candidatura del PSOE va passar de ser la cinquena a la segona en nombre de vots, empatant en nombre de regidors (7) amb la llista més votada, la candidatura d'Izquierda Unida Rivas-Equo-Más Madrid encapçalada per l'alcalde Pedro del Cura.

## Referències

* ↑ «Ilma. Sra. D.ª Mónica Carazo Gómez». Assemblea de Madrid. Arxivat de l'original el 2018-10-16. [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ Millán, N. «Los jóvenes del nuevo PSM». El Siglo de Europa, 1110, 18–24 maig 2015, pàg. 12-15. Arxivat de l'original el 2018-10-15. ISSN: 2254-9234 [Consulta: 15 octubre 2018]. Arxivat 2018-10-15 a Wayback Machine.
* ↑ Junta Electoral Provincial de Madrid: «Elecciones a la Asamblea de Madrid 2015. Publicación candidaturas. Fase proclamación». Boletín Oficial de la Comunidad de Madrid, 99, 28-04-2015, pàg. 35-77. ISSN: 1989-4791.
* ↑ Treceño, Jaime G. «Una diputada socialista en la Asamblea de Madrid denuncia amenazas de muerte por Twitter». El Mundo, 17-11-2016.
* ↑ «Una diputada del PSOE en Madrid recibe amenazas de muerte por Twitter». El Confidencial, 18-11-2016.
* ↑ «La diputada Mónica Carazo, elegida nueva secretaria general del PSOE en Rivas». La Vanguardia, 27-11-2017.
* ↑ «Mónica Carazo, nueva secretaria general del PSOE de Rivas». Este de Madrid, XXV, 293, 2018, pàg. 119. Arxivat de l'original el 2018-10-16 [Consulta: 15 octubre 2018].
* ↑ González, Celia «IU-Equo-Más Madrid gana las elecciones en Rivas; el PSOE, segunda fuerza». Diario de Rivas, 27-05-2019 [Consulta: 30 maig 2019].
# Vitaly Efimov

Vitaly N. Efimov (en rus: Вита́лий Никола́евич Ефи́мов) és un físic teòric rus. En 1970, mentre treballava com a investigador en l'Institut Físic-Tècnic AF Ioffe de l'Acadèmia de Ciències de la Unió Soviètica a Leningrad va publicar l'article "Nivells d'energia que sorgeixen de forces ressonants de dos cossos en un sistema de tres cossos", en el qual proposava l'existència d'un estat de la matèria nou i exòtic ara denominat estat d'Efimov. El 2006 es va anunciar que s'havia confirmat l'existència d'aquest estat de la matèria.
Actualment és professor afiliat de física en la Universitat de Washington.
En 2018 va ser triat com a guanyador de la Medalla Inaugural Fadeev.

## Referències

* ↑ Efimov, V. «Energy levels arising from resonant two-body forces in a three-body system». Physics Letters B, 33, 8, 1970, pàg. 563–564. Bibcode: 1970PhLB...33..563E. DOI: 10.1016/0370-2693(70)90349-7.
* ↑ Kraemer, T.; Mark, M.; Waldburger, P.; Pilch, K.; Chin, C. «Evidence for Efimov quantum states in an ultracold gas of caesium atoms». Nature, 440, 7082, 2006, pàg. 315–8. arXiv: cond-mat/0512394. Bibcode: 2006Natur.440..315K. DOI: 10.1038/nature04626. PMID: 16541068.

## Enllaços externs

* 15 de març de 2006: Atoms in new state of matter behave like Three Musketeers: All for one, one for all
* 27 de maig de 2014: Physicists Prove Surprising Rule of Threes
# Federació Catalana de Cineclubs

La Federació Catalana de Cineclubs (FCC) és una federació cultural que agrupa els cineclubs dels territoris de parla catalana, principalment a Catalunya, amb l'excepció del Cineclub de les Valls, entitat amb seu al Principat d'Andorra. La federació, segons els seus estatus, treballa perquè el cinema independent, d'autor i de qualitat, en versió original subtitulada i de producció catalana, arribi arreu tal com fomenta la Llei del cinema de Catalunya. Amb la clara intenció que aquesta tasca representi una opció més d'oci creatiu i que s'arribi a valorar com un bé cultural a tot el territori català.
L'any 2019 hi havia 54 cineclubs federats i van atreure prop de 75.000 espectadores a les 1.358 sessions que van organitzar. L'FCC és membre de ple dret de la Federació Internacional de Cineclubs.
L'abril del 2010 es va signar un conveni entre l'Acadèmia del Cinema Català i la FCC, en el que les dues organitzacions van acordar treballar conjuntament per ampliar l'abast de la seva tasca i seguir fent difusió i promoció del cinema en territoris de parla catalana.
Durant l'última setmana d'octubre del 2019 la FCC va organitzar, juntament amb la Filmoteca de Catalunya, un cicle de projeccions i activitats per commemorar els 40 anys de la Federació que es van projectar a la mateixa Filmoteca.

## Referències

* ↑ Gual, Joan Miquel. «Cinefília en projecció». Directa, 09-06-2020. [Consulta: 2 juliol 2020].
* ↑ «Conveni entre l'ACC i la Federació Catalana de Cineclubs» (en espanyol europeu). Arxivat de l'original el 2019-11-11. [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Vicente, Eduardo de. «La Filmoteca celebra el 40 aniversario de la Federació Catalana de Cineclubs» (en castellà), 24-10-2019. [Consulta: 11 novembre 2019].
# Palau de Gel d'Andorra

El Palau de Gel d'Andorra és un centre lúdic i esportiu situat a a la carretera general de la localitat de Canillo, Andorra. A més de l'activitat de patinatge sobre gel, s'hi realitzen cursos, sessions nocturnes amb música i kàrting sobre gel.

## Instal·lacions i activitats

* Piscina climatitzada
* Espai fitness amb gimnàs, sauna, mur d'escalada i Raïm
* Espai empresa amb auditori, sales de reunions i menjars
* Espai infantil
* Botigues i Restaurants
Fins a l'any 2011 el Comú de Canillo destinava un milió d'euros a la instal·lació, l'últim any s'ha reduït als set-cents mil euros arran de l'externalització del gimnàs i restaurant. Al Nadal del 2011 va augmentar un 20% els usuaris respecte a l'any anterior.

## Referències

* ↑ «Palau de Gel d'Andorra». Canillo.ad. Arxivat de l'original el 2017-10-10. [Consulta: 14 febrer 2014].
* ↑ «Palau de Gel d'Andorra». Andorra.ad. Arxivat de l'original el 2013-04-01. [Consulta: 25 febrer 2012].
* ↑ «El Comú de Canillo podrà reduir l'aportació al Palau de Gel en 400.000 euros». Fòrum.ad, 16-12-2011. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 25 febrer 2012].
* ↑ «El Palau de Gel incrementa un 20% els usuaris durant les vacances de Nadal». Diari d'Andorra, 09-01-2012. Arxivat de l'original el 2021-11-29. [Consulta: 25 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Palau de Gel d'Andorra - Lloc web oficial (castellà) (francès) (anglès)
# Schwalbe Classic

La Schwalbe Classic, antigament coneguda com a People's Choice Classic i Down Under Classic, és una competició ciclista australiana que es disputa anualment pels voltants d'Adelaida durant el mes de gener.
La primera edició es disputà el 2006. Es disputa sempre un parell de dies abans de començar el Tour Down Under. El primer vencedor fou Robbie McEwen, que repetí victòria el 2009.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| Down Under Classic ||||
| 2006 | Robbie McEwen | Daniele Colli | Simone Cadamuro |
| 2007 | Mark Renshaw | Hilton Clarke | Simon Clarke |
| 2008 | André Greipel | Mark Renshaw | Robbie McEwen |
| 2009 | Robbie McEwen | Wim Stroetinga | Graeme Brown |
| 2010 | Greg Henderson | Christopher Sutton | André Greipel |
| 2011 | Matthew Harley Goss | Mark Renshaw | Robbie McEwen |
| 2012 | André Greipel | Edvald Boasson Hagen | Heinrich Haussler |
| People's Choice Classic ||||
| 2013 | André Greipel | Matthew Harley Goss | Greg Henderson |
| 2014 | Marcel Kittel | André Greipel | Caleb Ewan |
| 2015 | Marcel Kittel | Juan José Lobato del Valle | Wouter Wippert |
| 2016 | Caleb Ewan | Giacomo Nizzolo | Adam Blythe |
| 2017 | Caleb Ewan | Sam Bennett | Peter Sagan |
| 2018 | Peter Sagan | André Greipel | Caleb Ewan |
| Down Under Classic ||||
| 2019 | Caleb Ewan | Peter Sagan | Alexander Edmondson |
| Schwalbe Classic ||||
| 2020 | Caleb Ewan | Elia Viviani | Simone Consonni |
| 2023 | Caleb Ewan | Jordi Meeus | Kaden Groves |
| 2024 | Jhonatan Narváez Prado | Natnael Tesfatsion | Isaac del Toro |
| 2025 | Sam Welsford | Henri Uhlig | Matthew Brennan |

## Referències

* ↑ (fr) People's Choice Classic. Le champion d'Australie des critériums Caleb Ewan remet le sprint australien sur les rails en s'imposant devant tout le peloton à Adélaïde., velo101.com, 17 de gener de 2016.
* ↑ (fr) Caleb Ewan devant Sam Bennett et Peter Sagan sur la People's Choice Classic, lequipe.fr, 15 de gener de 2017.

## Vegeu també

* Schwalbe Women's One Day Classic

## Enllaços externs

* Web del Tour Down Under (anglès)
* Palmarès a sitiodeciclismo.net
# Valeri Ogorodnikov

Valeri Gennadievitx Ogorodnikov (en rus Вале́рий Генна́дьевич Огоро́дников, Nijni Taguil, 1 de novembre de 1951 - Sant Petersburg, 1 de juliol de 2006) és un director de cinema, guionista, actor i productor de cinema soviètic i rus. Llorejat amb el Premi Estatal de la Federació de Rússia en el camp de la literatura i l'art.

## Biografia

Nascut l'1 de novembre de 1951 a la família de l'obrer siderúrgic. El seu avi per part de pare va ser un oficial cosac subaltern que va obtenir la Creu de Sant Jordi durant la Primera Guerra Mundial.
Va estudiar música i acordió, va aprendre alemany i durant uns anys va jugar a bàsquet. El 1974 es va graduar a la Facultat de Química del Politècnic de Sverdlovsk, on es va especialitzar com a enginyer-tecnòleg de combustibles de carbó. El 1979 es va graduar en assistent de direcció als estudis de cinema de Sverdlovsk i el 1984 en direcció a la Universitat Panrussa Gueràssimov de Cinematografia. Poc després va ingressar als estudis "Lenfilm" sota la tutela d’Ilià Averbakh
El 1994, va fundar la companyia de cinema "Dar", que va dirigir fins al 2006. El 1995 va començar a dirigir algunes pel·lícules. Va morir a l'edat de 55 anys l'1 de juliol de 2006 a causa d'un sarcoma.

## Filmografia (com a director)

* 2007 — «Putina»
* 2003 — «Krasnoie nebo. Txorni sneg»
* 1999 — «Barak»
* 1991 — «Opit breda liubovnogo otxarovania»
* 1989 — «Bumajnie glaza Prixvina».
* 1987 — «Vzlomixtxik».
* 1984 — «Ia ne umeiu prikhodit' vovremia» (curtmetratge)
* 1983 — «Zagorodnaia poiezdka» (curtmetratge)
* 1982 — «Golosa v vozdukhe» (curtmetratge)

## Reconeixements

* Premi FIPRESCI a la 44a Mostra Internacional de Cinema de Venècia (1987) - ("Vzlomixtxik")
* "Lleopard d'or" a la categoria "Jove Cinema", Menció Especial del Jurat Ecumènic, Premi Especial del Jurat Juvenil al Festival Internacional de Cinema de Locarno , Suïssa (1999) - ("Barak").
* Premi del jurat de directors de fotografia a la millor pel·lícula (Valeri Ogorodnikov) a l'IFF “Listapad” a Minsk (1999) - (“Barak”).

## Referències

* ↑ Valeri Ogorodnikov a kinoglaz.fr
* ↑ «Умер Валерий Огородников - МК». Arxivat de l'original el 2018-08-05. [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ 44th Venice Film Festival al webd e la Fipresci
* ↑ Locarno fest wraps, hands out hardware, Variety, 16 d'agost de 1999
# Plaça de l'Oli (Tarragona)

La Plaça de l'Oli és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Plaça d'època medieval que cal conservar com ambient. S'hi mesurava i venia l'oli i el sabó. Cal preservar aquesta àrea de la ciutat perquè significa la preservació de la memòria històrica i perquè es defineix en la trama urbanística actual l'estructura urbana medieval.

## Història

El nom és degut al fet que a la Tarragona medieval era el lloc on es venia i es mesurava l'oli. Aquesta plaça és tan antiga com la de la Peixateria i a ella també s'hi venien sabons.
Es tenen proves de que a quests indrets, a l'època romana, s'alçà el Temple del Diví August.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça de l'Oli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].
# William Spence (matemàtic)

Willam Spence (1777-1815), va ser un matemàtic aficionat escocès.
En acabar la seva educació primària, va ser enviat a Glasgow per a formar-se com a fabricant, sota la supervisió d'un amic del seu pare: Mr. Struthers. Això el va portar a decidir-se per aprofundir en les matemàtiques. El 1797, en morir Mr. Struthers, va tornar a Greenock per viure amb la seva mare, ja que el seu pare ja havia mort una mica abans.
Spence, amb alguns joves amics, van crear a Greenock una petita societat literària, en la que sempre va destacar pel seu talent. La societat es va anar reunint regularment fins al 1804, i el 1805, quan les reunions es va començar a espaiar, Spence va viatjar per Anglaterra amb un amic.
El 1808 va romandre uns quants mesos a Londres i el 1809 va publicar An Essay on the Theory of the Various Orders of Logarithmic Transcendents. S'hi demostra com un dels primers matemàtics britànics en mostrar la seva predilecció per Lagrange i per Arbogast.
Poc després del seu matrimoni, va caure malalt a Glasgow on va morir de sobte.
Gicciardini diu que es pot considerar l'obra de Spence com un intent groller d'un matemàtic provincià i desconegut de trencar amb la tradició del càlcul de fluxions i substituir-lo per l'anàlisi continental. Malgrat això, els seus assaigs, publicats de forma pòstuma per John Herschel, i altres escrits (potser alguns d'ells definitivament perduts), demostren un matemàtic brillant en el camp de les equacions diferencials i en diferències.

## Referències

* ↑ Galt, pàgina xxi.
* ↑ Galt, pàgina xxii. Guicciardini, pàgina 105.
* ↑ Galt, pàgina xxiii.
* ↑ Guicciardini, pàgina 105.
* ↑ Guicciardini, pàgina 106.
* ↑ Craik, pàgines 401 i ss.

## Bibliografia

* Craik, Alex D.D. «Polylogarithms, functional equations and more: The elusive essays of William Spence (1777–1815)» (en (anglès)). Historia Mathematica, Vol. 40, Num. 4, 2013, pàg. 386-422. DOI: 10.1016/j.hm.2013.06.002. ISSN: 0315-0860.
* Galt, John. «Biographical Sketch of Mr. William Spence». A: John F.W. Herschel (ed.). Mathematical Essays by the late William Spence Esq. (en (anglès)). London: Thomas and George Underwood, 1819, p. xvii-xxv.
* Guicciardini, Niccoló. The Development of Newtonian Calculus in Britain, 1700-1800 (en (anglès)). Cambridge University Press, 1989. ISBN 0-521-52484-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «William Spence (matemàtic)» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# X-Women

X-Women és una sèrie de còmic creada Rafa Fonteriz en 1992 per a la revista "Kiss Comix" d'Edicions La Cúpula. S'hi parodien los personatges de la famosa sèrie de superherois X-Men, que són presentats en situacions pròpies del còmic pornogràfic.

## Trajectòria editorial

X-Women va ser la primera sèrie d'èxit de l'autor, fet que li va valdre l'entrada a la revista més important de l'editorial, "El Víbora". Va ser venuda a una desena de països. Als Estats Units d'Amèrica la sèrie fon publicada independentement i posteriorment reeditada en àlbum per Fantagraphics. A la dècada de 2000 va publicar-se una continuació a "Eros Comix".

## Referències

* 1 2 Pons (2007), pp. 250 a 251.

## Bibliografia

* PONS, Álvaro, PORCEL, Pedro i SORNÍ, Vicente. Viñetas a la luna de Valencia. Castalla:: Edicions de Ponent, Colección Papers Grisos, 2007. Depósito Legal: A-295-2007. ISBN 978-84-96730-04-5.

## Enllaços externs

* X-Women al blog de Rafa Fonteriz (castellà)
* XXX Women al Grand Comics Database (anglès)
# Guiorgui Xenguelaia

Guiorgui Xenguelaia (en georgià გიორგი შენგელაია, en rus: Гeоргий Николаевич Шенгелая) (Moscou, 11 de maig de 1937 - 17 de febrer de 2020) fou un actor, guionista i director de cinema soviètic georgià.

## Biografia

Fill del cineasta Nikolai Xenguelaia i de l'actriu Nata Vatchnadze, germà segon del realitzador Eldar Xenguelaia, debuta en el cinema com a actor en pel·lícules de Revaz Txkheidze i Mikheil Txiaureli, del qual es casarà amb la filla, l'actriu Sofiko Txiaureli, coneguda per als seus diferents papers en Sayat Nova de Serguei Parajanov. Després d'haver seguit els cursos d'Aleksandr Dovjenko i de Mikhail Romm a la Universitat Gueràssimov de Cinematografia (VGIK) de Moscou, en surt diplomat el 1962.
La seva pel·lícula de fi d'estudis Alaverdoba (La Festa del monestir d'Alaverdi), migmetratge mitjà de 1962, sorprèn ja
| « | Aquesta pel·lícula pel seu aspecte sense pretensions ha actuat en el cinema georgià com un glop d'aigua pura | » |
, dirà L. Rondeli, historiador del cinema georgià), anticipant la futura Pirosmani (dirigida el 1969), fulgurant poema pictòric en homenatge a l'artista georgià Niko Pirosmanichvili. Aquesta obra serà premiada al Festival de Chicago de 1970 i rebrà un premi de l'Institut britànic d'art cinematogràfic.

## Filmografia (com a director)

* 1962: Alaverdoba (Алавердоба), distribué el 1966
* 1964: El premi (Награда), episodi del film Les llegendes del passat (codirectors: Eldar Chenguelaia i Merab Kokotchachvili)
* 1967: No volia matar (Он убивать не хотел)
* 1969: Pirosmani (Пиросмани)
* 1973: Melodies del barri de Veri (Мелодии верийского квартала)
* 1977: Vine a la vall del raïm (Приди в долину винограда)
* 1980: La noia a la màquina de cosir (ДеБушка со швейной малинкой) (en col·laboració amb Mikhail Txiaoureli)
* 1985: 'L'Odissea d'un jove compositor (Путешествие молодого композитора)
* 1987: Khareba i Gogui (ХареБа и Гоги)
* 1996: La mort d'Orfeu (Сметь Орфея)
* 1997: Passions al taller "Chakh" (Страсти в ателье "Шах")
* 1999: L'amor a una vinya (Любовь в Винограднике)

## Premis i nominacions

* Artiste del poble de Geòrgia 1985
* Millor direcció al Festival de Berlín 1986 per L'Odissea d'un jove compositor
* Gran Premi del Festival de Chicago 1970 per Pirosmani
* Premi al Festival International de Bèrgam (Itàlia) 1967 i Gazelle d'or al Festival dels països mediterranis de Tànger 1968 per No volia matar

## Referències

* ↑ «biografia de Guiorgui Xenguelaia». The New York Times.
* ↑ citat per Isabelle Pastor, Aspectes del cinema soviètic , n° 4, 1982.
* ↑ «Guiorgui Xenguelaia, premis». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Guiorgui Xenguelaia». The New York Times.