OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# XIV Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels XIV Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Palau de Congressos de Madrid el 14 de gener de 2009. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2008.
La gala fou presentada per Pablo Puyol i Eva González. Fou dirigida per Juan Estelrich Revesz. Hi van assistir el ministre de Cultura, César Antonio Molina i el Ministre d'Indústria, Turisme i Comerç, Miguel Sebastián Gascón. El premi es de 30.050 euros a la millor pel·lícula i 6.010 euros al de la millor pel·lícula documental o d'animació.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
| Millor pel·lícula | Millor documental o animació |
| Camino La conjura de El Escorial Sólo quiero caminar Los girasoles ciegos Che, el argentino | El pollo, el pez y el cangrejo real de José Luis López Linares |
| Medalla d'honor ||
| Eduardo Ducay Berdejo ||

## Referències

* ↑ La película 'Camino' gana el Premio Forqué, 20 Minutos, 15 de gener de 2009
* ↑ AV.- 'Camino', de Javier Fesser, gana el XIV Premio Cinematográfico José María Forqué, El Economista, 14 de gener de 2009

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2008
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2008

## Enllaços externs

* Gala dels XIV Premis José María Forqué al web dels premis
* Gala dels XIV Premis José María Forqué a IMDB
# Bèsties del sud salvatge

Bèsties del sud salvatge (títol original en anglès, Beasts of Southern Wild) és una pel·lícula dramàtica i fantàstica dirigida per Benh Zeitlin i basada en l'obra d'un acte de Lucy Alibar Juicy and Delicious. Després de ser projectada en festivals de cinema diversos, va ser estrenada el 27 de juny de 2012 a Nova York i Los Angeles. Nominada a la 85a edició del lliurament dels Premis Oscar 2012 en quatre categories, incloent-hi Millor pel·lícula i Millor director. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

Hushpuppy, una intrèpida nena de sis anys, viu amb el seu pare, Wink, en la Banyera (Bathtub), una fícticia comunitat bayou en una illa envoltada per aigua creixent. Wink li ensenya a sobreviure per si mateixa, preparant-la para quan arribi el dia en què ell no pugui protegir-la. La força de Hushpuppy és posada a prova quan Wink contreu una malaltia misteriosa i una tempesta inunda la comunitat. En la rica imaginació de Hushpuppy, aquests esdeveniments estan connectats al desglaç dels icebergs, que alliberen a bèsties arcaiques anomenades uros (Aurochs en anglès), que en la pel·lícula tenen forma de senglars gegants amb banyes de toro. Malgrat els intents per rescatar la comunitat de part del govern, Hushpuppy, Wink i altres residents tornen al Bathtub. Amb l'arribada dels uros i l'empitjorament de la salut del seu pare, Hushpuppy cerca a la seva mare perduda.

## Repartiment

* Quvenzhané Wallis: Hushpuppy
* Dwight Henry: Wink
* Levy Easterly: Jean Battiste
* Philip Lawrence: Dr. Maloney
* Gina Montana: Miss Bathsheba
* Lowell Landes: Walrus
* Jonshel Alexander: Joy Strong
* Marilyn Barbarin: Cabaret singer
* Kaliana Brower: T-Lou
* Nicholas Clark: Sticks
* Henry D. Coleman: Peter T

## Premis i nominacions
### Premis

* 2012. Càmera d'Or (Festival de Canes)

### Nominacions

* 2013. Oscar a la millor pel·lícula
* 2013. Oscar al millor director per Benh Zeitlin
* 2013. Oscar a la millor actriu per Quvenzhané Wallis
* 2013. Oscar al millor guió adaptat per Lucy Alibar i Benh Zeitlin
* 2013. BAFTA al millor guió adaptat per Lucy Alibar i Benh Zeitlin

## Referències

* ↑ «Bèsties del sud salvatge». Ésadir.cat. [Consulta: 24 novembre 2022].
* ↑ «Beasts of Southern Wild». The New York Times.

## Enllaços externs

* Bèsties del sud salvatge - Lloc web oficial
# Àngel Bas i Amigó

Àngel Bas i Amigó (Barcelona, 5 de març de 1834 - 26 de març de 1912) fou un jurista i catedràtic de dret administratiu català, acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.

## Biografia

Era fill de Josep Bas i Botiquer i de Josefa Oriol i Amigó. El 1858 es va llicenciar en dret civil i canònic i en 1860 en dret administratiu a la Universitat de Barcelona. En 1863 es doctorà en dret administratiu i en 1869 en dret civil i canònic amb excel·lent. Exercí com a professor auxiliar de dret administratiu des de 1860 fins a 1880, quan fou nomenat catedràtic de pràctica judicial i forense a la Universitat d'Oviedo. En 1881 va obtenir la càtedra de dret administratiu de la Universitat de Barcelona, que va exercir fins que renunciar per malaltia el 1905.
El setembre de 1859 va ingressar al Col·legi d'Advocats de Barcelona i fou jutge de pau suplent entre 1862 i 1863. El 1858 va ser soci de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de Catalunya i de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País. De febrer de 1862 a juliol de 1869 va formar part de la redacció del Diari de Barcelona, on hi va publicar uns 300 articles.
En 1899 va ser nomenat acadèmic de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i en 1874 de l'Institut Industrial de Catalunya. Va rebre l'encomana de l'Orde de Carles III «pels seus serveis prestats durant l'epidèmia de 1870».

## Obres

* Programa de Derecho mercantil y penal, 1868 (manuscrit inèdit).
* Programa de Ampliación de Derecho mercantil y penal de España, 1868 (manuscrit inèdit).
* ¿Debe ser libre ó no la fabricación de moneda? (manuscrit inèdit).
* ¿Dentro de qué límites debe circunscribirse la expropiación forzosa para conciliar los legítimos intereses privados con el interés social? a Actas del Congreso Jurídico de Barcelona (setembre de 1888), Barcelona, Imp. Jaime Jepús, 1889.

## Referències

* ↑ Juan Bas i Amigó Arxivat 2016-02-03 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos Españoles de Derecho
# Àngel baptismal

Un àngel baptismal és una escultura típica de l'art religió del barroc a les esglésies luteranes d'Alemanya, Dinamarca i Suècia als segles xvii-xviii. Té la forma d'una un àngel sospès al sostre que porta una mena de palangana. Per les cerimònies de bateig, l'àngel baixava del cel amb un sistema de corriola. Hi reemplaça les tradicionals piques baptismals.
Diferent de la tradició catòlica que posa les piques al nàrtex o al fons dels temples, se suspenen al centre del cor, tot just davant l'altar. És l'intermediari simbòlic entre l'home i el cel.
A més del significat religiós, els àngels baptismals penjats estaven destinats principalment a resoldre el problema de l'espai a les esglésies, que s'estaven tornant massa petites per a la creixent població. N'hi havia de femenins, masculins i no-binaris. Al llarg del segle xix, els àngels baptismals andrògins massa sensuals van ser controvertits i moltes esglésies els van suprimir o no van reparar-ne la suspensió. Alguns teòlegs els condemnen com a ídols fins i tot com a abominacions catòliques, tot i ser totalment absents de l'iconagrafia catòlica. Altres els consideraven idolatria o es queixaven que s'havien massa humanitzat per l'adorn i la indumentària. El 1846, el consistori de Wolfenbüttel fins i tot va prohibir-les per ser «fastigosos i de mal gust». Ans al contrari de les estàtues estables, el àngels sospesos penjaven de cordes o de varetes, hi han caigut literalment, no en el sentit bíblic d'àngel caigut. Des del segle xx se'n van rehabilitar i restaurar molts que s'havien oblidat a la cambra dels mals endreços o que s'han retrobat a mercats d'encant.

## Referències

* ↑ Barenscheer, Friedrich. Taufengel in Niedersachsen [Àngels baptismals a la Baixa Saxònia] (en alemany). Celle: Schweiger & Pick, 1972, p. 72 (Volum 9 de Bomann-Archiv: Celler Beiträge zur Landes- und Kulturgeschichte).
* 1 2 Ende, 2009, p. 5.
* ↑ Ende, 2009, p. 7.
* ↑ Ende, 2009, p. 8.
* ↑ Ende, 2009, p. 9.
* ↑ «Der Taufengel von Ilsenburg - eine Kriminalgeschichte [L'àngel baptismal d'Ilsenburg, una novel·la policiàca]» (en alemany), 2012.

## Bibliografia

* Aye, Gisela. Taufbecken und Taufengel in Niedersachsen : vom Ende des Dreissigjährigen Krieges bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts [Piques i àngels baptismals a la Baixa Saxònia: des del final de la Guerra dels Trenta Anys fins a mitjan segle xix] (en alemany). Regensburg: Schnell + Steiner, 2006. ISBN 978-3-7954-1907-3.
* Becker-Carus, Brigitte. Taufengel in Pommern. Schwerin: Thomas Helms, 2012. ISBN 978-3-940207-57-9.
* Ende, Horst. «Mecklenburgische Taufen im Wandel der Zeit» (en alemany). Evangelische Kirche in Mecklenburg-Vorpommern, 22-09-2009.
* Taufengel in Brandenburg : eine Bestandserfassung. Petersberg: P. Imhof, 2006. ISBN 3-86568-079-8.
# El meu germà Pol

El meu germà Pol és una novel·la de l'escriptora valenciana Isabel-Clara Simó, editada per Edicions Bromera el 2008 i guanyadora del Premi de Novel·la Ciutat d'Alzira l'any anterior. L'obra aborda el tema dels disminuïts psíquics des d'un punt de vista diferent, i explicant la història des del punt de vista de la protagonista.
Mercè, una nena de dotze anys, narra la història del seu germà Pol, un jove de 29 anys amb síndrome de Down. Fills d'un militar i d'una dona que només pensa en ella mateixa, la nena és qui s'encarrega de la casa pràcticament tota sola i es responsabilitza del seu germà. Quan aquest s'enamora de Maria, una dona amb la mateixa síndrome, no els deixaran estar junts.
L'obra va ser duta als escenaris en una adaptació teatral feta i dirigida per Xavier Lauder, i amb Nel·lo Nebot i Laia Sorribes en els papers principals dels germans.

## Referències

* ↑ «Qui és qui. Simó Monllor, Isabel-Clara». web de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2013-11-11. [Consulta: 11 novembre 2013].
* ↑ Isabel-Clara Simó. Premis a Escriptors.cat
* ↑ Francisco García. «Isabel-Clara Simó presenta 'El meu germà Pol' en Alzira» (en castellà). Las Provincias, 03-04-2008. [Consulta: 11 novembre 2013].
* ↑ El meu germà Pol d'Isabel-Clara Simó (Teatre) Arxivat 2013-11-11 a Wayback Machine. a Anoia Cultura
* ↑ Tornaveu presenta 'El meu germà Pol' d'Isabel-Clara Simó Arxivat 2013-11-11 a Wayback Machine. a Teatre de l'Aurora

## Enllaços externs

* El meu germà Pol a Edicions Bromera
* Comentari de l'obra a Racó de la paraula
# Hurlements en faveur de Sade

Hurlements en faveur de Sade és una pel·lícula d'avantguarda francesa del 1952 dirigida per Guy Debord. Sense cap imatge, la pel·lícula va ser un dels primers treballs del cinema lletrista.

## Descripció

La pista d'imatge de Hurlements en faveur de Sade no conté imatges reals, només marcs sòlids blancs o negres. Segueix la banda sonora de manera que quan hi ha parla la pantalla és blanca, i quan hi ha silenci la pantalla és negra.
La banda sonora utilitza el text détourned del llibre Esthétique du cinéma d’Isidore Isou, la pel·lícula de John Ford Rio Grande, treballs de James Joyce, i el Codi civil francès. El temps entre discursos es fa cada cop més llarg al llarg de la pel·lícula i s'acaba amb una seqüència de silenci i foscor de 24 minuts.

## Producció

Debord va escriure el guió original de Hurlements en faveur de Sade durant l'hivern de 1951–1952. Les seves notes descriuen una combinació d'escenes originals i metratge apropiat. Debord planejava utilitzar metratges de notícies, imatges d'ell mateix i d'altres lletristes, pel·lícules pintades i seqüències de negre sòlid. Per a la banda sonora de la pel·lícula, les seves notes incloïen poesia lletrista, texts de Guillaume Apollinaire i música d'Antonio Vivaldi. L'abril de 1952 Debord va publicar el seu escenari original a la revista Ion juntament amb un prefaci titulat "Prolégomènes à tout cinéma futur".
Debord va abandonar la major part del seu pla original per a la pel·lícula i, en canvi, no va utilitzar cap imatge. Va utilitzar discursos pronunciats per ell mateix, Gil J. Wolman, Isidore Isou, Serge Berna i Barbara Rosenthal.

## Estrena

Hurlements en faveur de Sade es va estrenar el 30 de juny de 1952 al Ciné-Club Avant-Garde 52 al Musée de l'Homme. El públic es va tornar indisciplinat, i la projecció es va aturar al cap de vint minuts.
La pel·lícula es va estrenar al Regne Unit el 1957 a l'Institute of Contemporary Arts de Londres.

## Referències

* 1 2 3 4 Levin, Thomas Y. «Dismantling the Spectacle: The Cinema of Guy Debord». A: Guy Debord and the Situationist International. MIT Press, 2002, p. 341–343. ISBN 978-0-262-13404-0.
* 1 2 Cabañas, Kaira M. «Hurlements en faveur de vous». Grey Room, 52, 2013, pàg. 23–25.
* ↑ Winestine, Zack «Howls for Guy Debord». Film Quarterly, vol. 62, 4, 2009, pàg. 14. DOI: 10.1525/fq.2009.62.4.14.
* ↑ Barker, Godfrey «Who framed Ekow Eshun?». Evening Standard, 19-11-2010, p. 25.

## Enllaços externs

* Hurlements en faveur de Sade a YouTube
# Philippe Nakellentuba Ouédraogo

Philippe Nakellentuba Ouédraogo (nascut el 31 de desembre de 1945) és un cardenal de l'Església Catòlica burkinès. Actualment és l'arquebisbe d'Ouagadougou.

## Biografia

Va néixer a Konéan. Rebé la seva educació primària a l'École Publique de Kaya entre 1952 i 1959; fent els estudis secundaris al Petit Séminaire de Pabré, d'Ouagadougou entre 1959 i 1967. Després estudià al Grand Séminaire Régional de Koumi, Bobo-Diulasso, on estudià filosofia i teologia entre 1967 i 1973. Va ser ordenat prevere de la diòcesi de Kaya el 1973, fent de vicari a la catedral de Kaya. Entre 1979 i 1983 va ser enviat a Roma per completar la seva educació a la Universitat Pontifícia Suburbicana, on el 1983 obtingué un doctorat en dret canònic. En acabar els seus estudis, tornà a Kaya.
Allà, s'encarregà de la parròquia catedral de Kaya fins al 1991. Des de 1989 va ser Vicari General del bisbat de Kaya. Entre 1992 i 1995 va ser Director fundador del Petit Séminaire de Saint Cyprien de Caya, abans de tornar al ministeri pastoral a la parròquia de Notre Dame de l'Assomption de Pissila.
En paral·lel, va exercir de jutge del tribunal metropolità de segona instància d'Ouagadougoude entre 1984 i 1995 i director de les Obres Pontifícies missioneres entre 1987 i 1996

### Bisbe

El Papa Joan Pau II el nomenà bisbe d'Ouahigouya el 25 de juliol de 1996. Rebé la consagració episcopal el 23 de novembre següent de mans de Jean-Marie Compaoré, arquebisbe d'Ouagadougou.
Presideix la comissió episcopal de Missió i Obres Pontifícies Missioneres des de 1997, presidí la Conferència Episcopal Burkina Níger entre 2001 i 2007, i consultor de la Congregació per a l'Evangelització dels pobles des de l'1 de juliol de 2003.
El 13 de maig de 2009 va ser traslladat a Ouagadougou, on esdevingué l'arquebisbe metropolità.
El 12 de gener de 2014 el Papa Francesc anuncià en el transcurs de l'Àngelus la seva creació com a cardenal durant el consistori que tindria lloc el 22 de febrer següent al Vaticà, assignant-li el títol de Santa Maria Consolatrice al Tiburtino.

## Referències

* ↑ Lorraine Kalmogho (12 January 2014) Église du Burkina : Mgr Philippe Ouédraogo est devenu Cardinal Burkina24.com. Retrieved 13 January 2014 (francès)
* ↑ Vatican. «Renoncements et nominations du 13 mai 2009» (en italià), 13-05-2009. [Consulta: 18 gener 2014].
* ↑ «Titular and Diaconate Churches of the new cardinals». Vatican Information Service, 22-02-2014. Arxivat de l'original el 1 de març 2014. [Consulta: 24 febrer 2014].
* ↑ News.va. «Le Pape rend public les noms des 16 prochains nouveaux cardinaux» (en francès), 12-01-2014. Arxivat de l'original el 12 de gener 2014. [Consulta: 12 gener 2014].
# Kihon

Kihon (基本) és un terme japonès que es refereix a una combinació de tècniques executades a manera d'exercici. Això serveix als practicants de diferents arts marcials, en especial el karate per refinar les seves tècniques i millorar la seva velocitat i força.
Les combinacions solen ser fetes gairebé totes les classes i estan constituïdes en la seva majoria de tècniques bàsiques, com tsuki (punys), Uke (defenses) i Geri (puntades), encara que també es realitzen combinacions tècniques avançades.
La pràctica del kihon és fonamental per a qualsevol karateka, ja que, així com un futbolista practica passades, xuts i domini de la pilota en la recerca del perfeccionament, un karateka fa kihon a la recerca de polir les seves tècniques.
# Bisbat de Votuporanga

El bisbat de Votuporanga (portuguès: Diocese de Votuporanga; llatí: Dioecesis Votuporangensis) és una seu de l'Església catòlica al Brasil, que pertany a la regió eclesiàstica Sud 1, sufragània de l'arquebisbat de Ribeirão Preto. Al 2020 tenia 165.340 batejats d'un total de 259.300 habitants. Esta dirigida pel bisbe Moacir Aparecido de Freitas

## Territori

La diòcesi comprèn 25 municipis de la part sud-occidental de l'estat Brasilr de São Paulo: Álvares Florence, Américo de Campos, Buritama, Cardoso, Cosmorama, Floreal, Gastão Vidigal, Lourdes, Macaubal, Magda, Monções, Nhandeara, Nova Luzitânia, Parisi, Paulo de Faria, Planalto, Pontes Gestal, Riolândia, Sebastianópolis do Sul, Tanabi, Turiúba, União Paulista, Valentim Gentil, Votuporanga i Zacarias.
La seu episcopal és la ciutat de Votuporanga, on es troba la Catedral Basílica de Nossa Senhora Aparecida.
El territori s'estén sobre 7.695 km² i està dividit en 30 parròquies.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 20 de juliol de 2016 en virtut de la butlla Brasiliensium fìdelium del papa Francesc, prenent el territori de les diòcesis de São José do Rio Preto i de Jales.

## Cronologia episcopal

* Moacir Aparecido de Freitas, des del 20 de juliol de 2016

## Estadístiques

A finals del 2020, la diòcesi tenia 165.340 batejats sobre una població de 259.300 persones, equivalent al 63,8% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diàques | religiosos | religiosos | parroquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diàques | homes | dones | |
| 2016 | 172.500 | 230.000 | 75,0 | 42 | 27 | 15 | 4.107 | | 25 | 15 | 28 |
| 2017 | 179.006 | 255.421 | 70,1 | 30 | 29 | 1 | 5.966 | 5 | 1 | 4 | 30 |
| 2020 | 165.340 | 259.300 | 63,8 | 34 | 33 | 1 | 4.862 | 5 | 1 | 5 | 30 |

## Bibliografia

* (llatí) Butlla Brasiliensium fìdelium, AAS 108 (2016), pp. 973–974

## Enllaços externs

* Anuari pontifici del 2021 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Votuporanga (anglès)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
* Annuncio dell'erezione della diocesi dal Bollettino quotidiano della sala stampa della Santa Sede
* Pàgina oficial de la catedral (portuguès)
# Conirostrum

Conirostrum és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 11 espècies:
* Conirostrum margaritae - tàngara beccònica perlada.
* Conirostrum bicolor - tàngara beccònica bicolor.
* Conirostrum speciosum - tàngara beccònica culroja.
* Conirostrum leucogenys - tàngara beccònica d'orelles blanques.
* Conirostrum albifrons - tàngara beccònica coronada.
* Conirostrum binghami - tàngara beccònica gegant.
* Conirostrum sitticolor - tàngara beccònica dorsiblava.
* Conirostrum ferrugineiventre - tàngara beccònica cellablanca.
* Conirostrum tamarugense - tàngara beccònica dels tamarugos.
* Conirostrum rufum - tàngara beccònica rogenca.
* Conirostrum cinereum - tàngara beccònica cendrosa.

## Referències

* ↑ «Conirostrum d'Orbigny & Lafresnaye, 1838» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Conirostrum (Conirostrum sp.) - Avibase». [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 17 gener 2025].
# Luishonès

El Luishonès, (en occità: Luishonés) és un parçan o comarca d'Occitània situada a la Gascunya. La seva vil·la principal és Banhèras de Luishon.
Segons la proposta de divisió administrativa d'Occitània del diari Jornalet, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Luishonès estaria ubicat a la regió de la Gascunya, subregió del Comenge.
Oficialment, les comunes del Luishonès estan adscrites administrativament i situades al sud-oest del departament francès de l'Alta Garona, a la regió administrativa d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «País» (en occità). Jornalet. [Consulta: 15 gener 2025].
# Wolfgang Schäffer

Wolfgang Schäffer (Bielefeld, 27 de juny de 1953) va ser un ciclista alemany, que va destacar en el ciclisme en pista. Va guanyar una medalla de bronze als Campionat del món de Tàndem de 1977, fent parella amb Horst Gewiss.

## Palmarès

* 1975
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Horst Gewiss)
* 1976
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Horst Gewiss)
* 1977
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Horst Gewiss)
** Campió d'Alemanya en Persecució per equips

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Laura Christensen

Laura Christensen (Østerbro, 26 de gener de 1984) és una actriu danesa. Va debutar com a actriu infantil a la pel·lícula Min fynske barndom i va tenir el seu primer paper important a Tøsepiger.
És coneguda pels seus papers a les sèries de televisió The Kingdom, Strisser på Samsø, Taxa i Efterforskningen. El 2005 va ser nominada al premi Robert com a millor actriu secundària per la seva interpretació d'una mare adolescent a Aftermath de Paprika Steen, premi que finalment va guanyar el 2024 pel seu treball com a carcellera a Prisoner.

## Referències

* ↑ Morten Piil. Danske filmskuespillere (en danish). Copenhagen, Denmark: Gyldendal, 2006, p. 74-. ISBN 978-87-02-02104-2.
* ↑ Dürrfeld, Sophie Katrine. «Laura Christensen aktuel i norsk succes-serie: Glædede sig til hede sexscener» (en danès), 15-02-2016. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Laura Christensen tilbage i uhyggelig debutrolle: Kan du huske hvilken?» (en danès), 11-08-2021. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Laura kan vinde vigtig pris for sin rolle i dansk krimiserie: 'Lige med den her historie følte vi et ekstra ansvar'» (en danès), 03-02-2021. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Laura Christensen spiller Sille i Huset: Her er hendes kendte mand» (en danès), 01-10-2023. [Consulta: 2 febrer 2025].