OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mama estimada

Mama estimada (títol original: Mommie Dearest) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Frank Perry i estrenada el 1981. El guió, tret de les memòries de Christina Crawford, filla de l'actriu Joan Crawford, va ser adaptat per Robert Getchell, Tracy Hotchner, Frank Perry i Frank Yablans. Aquesta pel·lícula ha estat doblada al català.

## Argument

La història es refereix a les relacions entre la llegenda del cinema Joan Crawford i la seva filla adoptiva, Christina. La imatge de Joan Crawford va ser fortament entelada a conseqüència d'aquesta pel·lícula, que va posar l'accent sobre la seva personalitat de mare cruel més que sobre la d'una estrella de cinema hollywoodienc. Dividida entre la seva vida pública i la seva vida privada, Joan Crawford era una actriu genial i una mare turmentada. La dona pública era forta, sensual, i admirable, però la pel·lícula Mama estimada revela l'altra cara de l'estrella: el d'una dona sola, portant malament el fet de no ser mare, havent adoptat una nena i intentant sobreviure al medi devastador del cinema. La seva ràbia, la seva desesperació, el seu aterridor descens a l'infern per l'alcohol i la seva violència enfront de la seva petita filla són de manera destacable descrits en aquesta pel·lícula inoblidable.

## Repartiment

* Faye Dunaway: Joan Crawford
* Diana Scarwid: Christina Crawford
* Mara Hobel: Christina Crawford, de nena
* Steve Forrest: Greg
* Howard Da Silva: Louis B. Mayer
* Jocelyn Brando: Barbara Bennett
* Priscilla Pointer: la directora del pensionat
* Xander Berkeley: Christopher Crawford, adulta
* Jeremy Scott Reinbolt: Christopher, de nen
* Rutanya Alda: Carol Ann

## Al voltant de la pel·lícula

* La pel·lícula va ser criticada en la seva estrena, sobretot a causa de la interpretació jutjada indigne de Faye Dunaway. Així va ser premiada amb no menys de 5 Razzie Awards: pitjors actriu i actor secundaris (Scarwid i Forrest), pitjor actriu (Dunaway), pitjor pel·lícula, pitjor guió, i va rebre altres quatre nominacions als mateixos "premis": pitjor director (Perry), pitjor nou talent (Hobel), i altres dues pitjors actrius secundàries (Alda i Hobel). A més, el 1990, els Razzie van atorgar a la pel·lícula el títol de pitjor producció del decenni i, el 2005, la van nominar pel premi dels 25 anys d'existència dels Razzie en la categoria de pel·lícules dramàtiques (Battlefield Earth se’l va emportar)!
* Mama estimada s'ha guanyat no obstant això al cap del temps l'estatus de "pel·lícula de culte" als Estats Units, sobretot gràcies a dues seqüències: l'escena dels penja-robes de metall i l'escena on Crawford devasta el seu jardí amb l'ajuda d'una destral. Els seguidors arriben a les sessions amb penja-robes i dels destralons i els agiten a l'aire durant aquestes dues seqüències. Com per Rocky Horror Picture Show, se saben de memòria tots els diàlegs de la pel·lícula.

## Referències

* ↑ Mama estimada
* ↑ «Mommie Dearest». The New York Times.

## Enllaços externs

* L'escena dels penja-robes
* L'escena de la destral
# Harry Sukman

Harry Sukman (Chicago, 2 de desembre de 1912 - Palm Springs, 2 de desembre de 1984) va ser un compositor estatunidenc.

## Biografia

Sukman va néixer a Chicago el 1912. Va començar la seva carrera musical durant els anys 1920, quan era adolescent. Va compondre la música per pel·lícules comSalem's Lot.
Es va casar amb Francesca Paley el 1946, i el dos van estar casats fins a la seva mort. Van tenir un fill, Susan McCray. Va ser nominat per a dos oscars i en va guanyar un, l'Oscar a la millor banda sonora a la 33a convocatòria, el 1960 per a Song Without End. També va ser nominat per Fanny (1961) i The Singing Nun.
Sukman va morir d'un atac de cor el dia del seu 72è aniversari.

## Filmografia

Filmografia.
* 1954: Riders to the Stars
* 1954: Gog
* 1955: Battle Taxi
* 1955: A Bullet for Joey
* 1955: The Phenix City Story
* 1956: Screaming Eagles
* 1957: Forty Guns
* 1957: Fury at Showdown
* 1957: Short Cut to Hell
* 1957: Sabu and the Magic Ring
* 1958: Underwater Warrior
* 1958: Outcasts of the City
* 1959: The Hangman
* 1959: Verboten!
* 1959: Bonanza (sèrie TV)
* 1959: El quimono carmesí (The Crimson Kimono)
* 1960: Cançó immortal (Song Without End)
* 1961: Underworld U.S.A.
* 1961: A Thunder of Drums
* 1961: Dr. Kildare (sèrie TV)
* 1962: Madison Avenue
* 1962: The Eleventh Hour (sèrie TV)
* 1964: Guns of Diablo (TV)
* 1964: Daniel Boone (sèrie TV)
* 1966: The Singing Nun
* 1966: Around the World Under the Sea
* 1966: The Monroes (sèrie TV)
* 1967: Welcome to Hard Times
* 1967: El solitari (The Naked Runner)
* 1968: Cervesa per a tots (The Private Navy of Sgt. O'Farrell)
* 1968: If He Hollers, Let Him Go!
* 1969: Tiger, Tiger (TV)
* 1973: Mister Kingstreet's War
* 1973: Genesis II (TV)
* 1974: The Cowboys (sèrie TV)
* 1974: The Family Kovack (TV)
* 1975: Beyond the Bermuda Triangle (TV)
* 1978: Someone's Watching Me! (TV)
* 1979: Salem's Lot (TV)

## Premis i nominacions
### Premis

* 1961: Oscar a la millor banda sonora per Cançó immortal

### Nominacions

* 1962: Oscar a la millor banda sonora per Fanny
* 1967: Oscar a la millor banda sonora per The Singing Nun
* 1968: Primetime Emmy a la millor composició musical per The High Chaparral
* 1980: Primetime Emmy a la millor composició musical per a minisèrie o especial per Salem's Lot

## Referències

* ↑ «biografia de Harry Sukman». The New York Times.
* ↑ «Harry Sukman - Awards» (en anglès americà). [Consulta: 11 febrer 2025].
* ↑ «Harry Sukman, premis». The New York Times.
* ↑ «Harry Sukman, a Composer;Won Oscar for Film Score». The New York Times, 05-12-1984. [Consulta: 10 juny 2021].
* ↑ «filmografia de Harry Sukman». The New York Times.
# Blacklight

Blacklight és una pel·lícula de thriller d'acció de 2022 dirigida i co-escrita per Mark Williams. El repartiment l'encapçala Liam Neeson, que interpreta un col·laborador de l'FBI que s'involucra en una conspiració governamental, juntament amb Emmy Raver-Lampman, Taylor John Smith i Aidan Quinn.
Es va estrenar l'11 de febrer de 2022 als Estats Units. Ha estat subtitulada al català.

## Sinopsi

Travis Block, un agent del govern a l'ombra que s'especialitza a eliminar operatius amb les cobertures exposades, descobreix una conspiració mortal dins de les seves pròpies files que arriba als nivells més alts del poder.

## Repartiment

* Liam Neeson com a Travis Block
* Emmy Raver-Lampman com a Mira Jones
* Taylor John Smith com a Dusty Crane
* Aidan Quinn com a Gabriel Robinson
* Claire van der Boom com a Amanda Block
* Yael Stone com a Helen Davidson
* Tim Draxl com a Drew Hawthorne
* Georgia Flood com a Pearl
* Melanie Jarnson com a Sofia Flores
* Andrew Shaw com a Jordan Lockhart
* Zac Lemons com a Wallace
* Gabriella Sengos com a Natalie Block
* Daniel Turbill com a Running Man

## Referències

* 1 2 Scheck, Frank. «Liam Neeson in ‘Blacklight’: Film Review» (en anglès americà). Hollywood Reporter, 09-02-2022. [Consulta: 18 agost 2022].
* ↑ «Blacklight». Goita què fan, ara!. [Consulta: 29 desembre 2022].
* ↑ «El mediador». [Consulta: 18 agost 2022].
# Manes

En la mitologia romana, els Manes eren les ànimes dels éssers estimats que havien mort. Quan a esperits inferiors, eren similars als Lars, Genius i Penats; segons Marc Terenci Varró cal entendre "inferiors" com procedents del subsòl, relacionats amb el món dels morts. De vegades s'atribuïa als manes un origen comú, serien descendents de Mània, o mare dels manes, una divinitat molt antiga probablement etrusca, que pertanyia a la categoria dels genis populars. Durant les Compitàlia, les festes dels lars i de les cruïlles dels camins, se li donava culte.

## Etimologia

Manes, els esperits dels morts, deriva del protoindoeuropeu men-, "pensar" i són paraules relacionades amb el grec antic menos ("vida, força") i l'avèstic mainyu ("esperit"). Els manes també eren anomenats Di Manes (en llatí di significa "déus"), i les làpides romanes sovint incloïen les lletres D. M., que representaven dis manibus ("dedicat als déus manes"). La paraula també s'utilitzava com una metàfora per referir-se a l'avern. Els Manes (benefactors) amb les Larves (malignes) formaven el grup dels Lèmurs.

## Culte

Quan es fundava una ciutat, en principi es cavava un forat rodó, el mundus, una imatge del cel invertit. En el fons, s'encastava una pedra, lapis manalis, que representava una porta dels inferns. Per deixar passar als manes, s'apartava aquesta pedra el 24 d'agost, el 5 d'octubre i el 8 de novembre. El culte era destinat a apaivagar la seva còlera i en el seu origen se'ls oferien sacrificis amb sang. És probable que els primers combats de gladiadors fossin instituïts en el seu honor. Segons Ciceró es podia contactar amb els manes a la caverna del llac Avern
Eren honrats durant la parentàlia i la feràlia, en el mes de febrer. Del 13 al 26, era festa laboral, tot s'aturava i els temples quedaven tancats. Es decoraven les tombes amb violes, roses, lliris, murta, i s'hi dipositaven aliments (rosàlia).

## Referències

* ↑ P. Ovidi Nasó; Revisat i traduït per Adela M.ª Trepat i Anna M.ª de Saavedra. Les Metamorfosis, V. III. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 1932, p. 14.
* ↑ Varró. "De lingua latina", VI, p. 13.
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 339. ISBN 9788496061972.
* ↑ Richard Aldington; Delano Ames. New Larousse Encyclopedia of Mythology. The Hamlyn Publishing Group Limited, 1968, p. 213.
* ↑ Macrobi. "Saturnalia", I, p. 3.
Viccionari
# Yasmina Drissi i Sales

Yasmina Drissi i Sales (Barcelona, 2001) és una actriu de cinema i televisió catalana, especialment coneguda pel seu paper de Laila Bakri a la sèrie Les de l'hoquei. Es va formar artísticament a l'Escola Superior d'Art Dramàtic Eòlia. Té competències lingüístiques en català, castellà, anglès i àrab.

## Filmografia
### Cinema

* Sigue mi voz, en el paper de Perla, dir. Inés Pintor y Pablo Santidrián (2024; llargmetratge)
* Daucus Carota, dir. Carla Linares (2020; curtmetratge)
* Gang, com a patinadora, dir. Jessenia Aparicio (2015; curtmetratge)

### Televisió

* Polònia, com a diversos personatges. Minoria Absoluta - TV3 (2019)
* Les de l'hoquei, com a Laila Bakri. Brutal Media - TV3 (2019)
* Altsasu, com a María Isabel. Baleuko - ETB1 i TV3 (2020)
* Després de tu, com a Fàtima, amiga de l'Alba. Albena Produccions i Minoria Absoluta - À Punt i TV3 (2022)

## Referències

* ↑ Puig, Xavier. «Yasmina Drissi: "Pateixo perquè s'acosta una bona crisi i la cultura està molt castigada"». ElTemps.cat, 16-04-2020. [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Llimona, Clara; Navarro, Marta «Dèlia Brufau, Natàlia Barrientos, Yasmina Drissi i Júlia Gibert: Actrius de la sèrie de TV3 "Les de l'hoquei"». Estris: revista d'educació en el lleure, 229, 2019, pàg. 18–21. ISSN: 1699-1486.
* 1 2 «Laila». CCMA.cat. [Consulta: 9 abril 2020].
* 1 2 3 4 «Yasmina Drissi Sales». ActorsMartaTort.com. [Consulta: 9 abril 2020].
* ↑ «Daucus Carota». CatalanFilms.cat. [Consulta: 9 abril 2020].
* ↑ «Estreno de la nueva teleserie "Altsasu", esta noche, en ETB1 y eitb.eus» (en castellà). EITB.eus, 09-12-2020. [Consulta: 13 gener 2021].
* ↑ «Estrena de 'Després de tu' el pròxim 6 de febrer». APuntMedia.es. [Consulta: 6 abril 2022].
# Filippo Sassetti

Filippo Sassetti (Florència, 26 de setembre de 1540 - Goa, 3 de setembre de 1588) va ser un viatger i comerciant d'una llarga família mercantil florentina. Tot i que el seu pare va vendre els negocis familiars i va haver de començar com a empleat en un negoci mercant, Sassetti es va matricular el 1568 a la Universitat de Pisa i va tenir una formació humanista; coneixia la botànica, la geografia, l'astronomia i la cosmografia i tenia curiositat per la filologia i les llengües clàssiques.
Es va establir a Lisboa entre 1578 i 1582, i posteriorment va viatjar al subcontinent indi, on va assolir Kochi el novembre de 1583, i es va quedar entre Kochi i Goa i a la costa Malabar que els uneix, fins a la seva mort. És conegut per la posteritat per les trenta-dues cartes detallades que va enviar a membres del patriciat florentí i el Duc Magnífic de Toscana; que no van ser publicades fins a segles després de la seva mort. Sassetti, un observador atent de persones i costums, va ser dels primers observadors europeus en estudiar la llengua índia antiga, el sànscrit. En un escrit privat al seu company Florentine Bernardo Davanzati el 1585, va anotar algunes semblances en paraules entre el sànscrit i l'italià (p. ex. deva/dio 'Déu', sarpa/serpe 'serp', sapta/sette 'set', ashta/otto 'vuit', nava/nove 'nou').
Aquesta observació inèdita avui s'acredita com a presagi del descobriment posterior de la família de llengües indoeuropees. Sassetti va morir a Goa, Índia, el 1588.

## Referències

* ↑ Una edició completa de la seva correspondència supervivent de l’Índia i d’Europa editada per V. Bramanti, Lettere da vari paesi, 1970.
* ↑ Nunziatella Alessandrini, "Imatges de l'Índia a través dels ulls de Filippo Sassetti, un comerciant humanista florentí al segle XVI", Mary N. Harris, ed., Llocs d'interès i visions: imatges interactives d'Europa i del món en general.

## Bibliografia

* Marcucci, E. M. 1855. Lettere edite e inedite di Pilippo Sassetti raccolte e annotate. Firenze.
* Muller, Jean-Claude. 1986. Etapes primerenques de comparació de llengua de Sassetti a Senyor William Jones (1786). Kratylos 31.1-31.
# Parex Bank

Parex Bank va ser fundada el 1992 per Valery Kargin i Viktor Krasovickis com una empresa de serveis de banca de propietat privada a Riga, Letònia. Els seus serveis es comercialitzaven tant a nivell local com amb clients internacionals, a l'Europa occidental i Rússia.

## Història

Gran part dels préstecs de Parex es van realitzar dins dels països bàltics, sense que l'afectés greument la crisi financera russa de 1998. Els anys immediatament després quan Estònia, Letònia i Lituània es van adherir a la Unió Europea el 2004, van tenir una afluència d'inversió estrangera, que els va portar a una economia sobre recarregada i a una bombolla immobiliària que va esclatar durant la crisi financera global del 2007-2012. El 15 de setembre de 2008 el fracàs del banc Lehman Brothers dels Estats Units els va portar a una forta caiguda en la liquiditat i els inversors internacionals van començar a retirar els actius.
El control majoritari del 51% de Parex va ser adquirit, als dos fundadors, pel govern letó el 8 de novembre de 2008 per una quantitat simbòlica de 2 lats letons. Posteriorment, el govern va ampliar la seva participació en Parex comprant a altres accionistes per la quantitat de 0,01 €/acció, tot seguit, es va dividir la institució en banc bo i en banc dolent:
* Citadele bank es va separar l'1 d'agost de 2010 com un banc bo.
* Els actius problemàtics restants van romandre amb Parex Bank, fins que la llicència bancària Parex va ser abandonada el 15 de març de 2012 i es va reconvertir finalment en l'empresa de gestió d'actius Reverta.
Pocs dies després de la divisió, Parex va demandar als seus fundadors, acusant-los de conflicte d'interessos en les seves relacions amb el banc. L'alt cost d'aquestes operacions va obligar al govern letó a manllevar diners al Fons Monetari Internacional i a la Comissió Europea per a cobrir el dèficit de balança de pagaments.

## Referències

* ↑ «5.1. Pirmais solis - valsts pārņem 51%» (en letó). Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «7.4. Parex zaudē bankas statusu» (en letó). Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ Baiba Rulle «“Parex” bankas krahs» (en letó). IR Magazine. Arxivat de l'original el 2015-05-18 [Consulta: 13 maig 2015].
* 1 2 «The once mighty fall further» (en anglès). The Baltic Times, 04-08-2010. [Consulta: 13 maig 2015].
* ↑ «Reverta» (en letó /anglès). [Consulta: 13 maig 2015].
# Llàntia romana

Les llànties eren petits utensilis, fets de pedra o de terracota, usats des de la prehistòria encara que van ser els antics romans qui en van explotar la producció en massa i les van fer servir de forma general per tenir llum artificial. Les llànties romanes (anomenades lucernae en llatí) eren alimentades amb oli d'oliva i podien tenir des d'un ble fins a una dotzena. Algunes tenien nanses, per la qual cosa podien ser dutes d'una habitació a una altra, i també podien ser portades per actors en les obres teatrals o pels participants en activitats rituals.
Tant els grecs com els romans feien servir espelmes, però en època imperial les candeles havien quedat confinades a les cases dels pobres i a molts habitatges s'usaven llums d'oli o lucernae. Aquestes llànties estaven decorades amb escenes eròtiques, gladiadors, motius mitològics o patrons florals. Les lucernae es van fer molt populars, ja que es podien col·leccionar i eren relativament barates. Les llànties es fabricaven industrialment en grans quantitats, usant motlles en comptes de les habituals tècniques artesanals. Com a resultat d'aquesta manufactura ràpida i barata, se'n poden admirar uns quants milers d'exemples escampats per museus d'arreu del món. La majoria de les llànties eren fetes de terracota, però també n'hi havia un bon nombre de bronze.
Les lucernae són un registre material molt recurrent durant les excavacions arqueològiques a causa de la seva abundància en els jaciments (sobretot d'època romana i medieval) i per la gran informació que aporten a l'estudi arqueològic.
El dipòsit de combustible de la lucerna s'anomena infundibulum. La coberta es denominava discus, solia tenir forma còncava per permetre omplir-la millor d'oli i generalment estava decorada. El rostrum era l'extensió de l'infundibulum cap endavant, una mena de bec on es col·locava el ble o ellychnium. A l'altre costat es trobava la nansa per al seu transport (ansa).

## Referències

* ↑ Les llànties romanes Arxivat 2014-07-01 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Catàleg de llànties antigues (anglès)
* ↑ Col·lecció Clark d'art antic: Índex de llànties antigues (anglès)
Viccionari
# Emperador Go-Momozono

L'emperador Go-Momozono Tennō (後桃園天皇, Go-Momozono Tennō) (5 d'agost de 1758-16 de desembre de 1779) va ser el 118° emperador del Japó segons l'ordre tradicional de successió. Va regnar des del 23 de mayo de 1771 fins a la seva mort el 1779. Va ser succeït pel seu cosí segon, Kōkaku Tennō. El seu nom personal era Hidehito (英仁).
La redacció de go- (後) en el nom de l'emperador es tradueix com a "posterior o tardà", per la qual cosa també se'l coneix com a "Emperador posterior Momozono", "Momozono, el segon" o "Momozono II". Go-Momozono es va convertir en emperador el 1771, però va tenir un breu regnat que va durar fins a la seva mort el 1779. Els esdeveniments durant el seu regnat es van limitar a una sèrie de calamitats naturals que van ocórrer el 1772, a part que la situació política amb els shōguns era tranquil·la. Les coses van arribar a un punt crític cap al final de la vida de Go-Momozono en forma d'un problema de successió ja que l'Emperador no tenia un successor elegible. Com a resultat, va adoptar precipitadament un fill en el seu llit de mort que després es va convertir en el proper emperador.

## Regnat

Poc més d'un any havia passat al regnat de Go-Momozono abans que el Japó fos copejat amb "El Gran Foc de Meiwa". El 29 de febrer de 1772, informes no oficials van descriure una franja de cendres gairebé vuit quilòmetres d'amplada i 24 quilòmetres de llarg, destruint 178 temples i santuaris, 127 residències de dàimios, 878 residències no oficials, 87 cases de Hatamoto i 628 blocs d'habitatges comercials, amb estimacions de més de 6.000 baixes. Tota aquesta devastació va engendrar posteriorment els costos de la reconstrucció. El 1772 en el seu conjunt es va anomenar més tard "l'any dels problemes" perquè va estar marcat per una extraordinària successió de calamitats naturals. Es va fer un joc de paraules contemporani que vinculava les paraules "Meiwa" + "ku" (que vol dir "Meiwa 9", és a dir, l'any 1772 segons el calendari de l'era) i la paraula similar al so "meiwaku" (que significa "desgràcia" o "molèstia"). A més de l'incendi, una tempesta va assotar la regió de Kantō, causant inundacions i arruïnant els cultius. Una altra tempesta va portar inundacions i forts vents a la regió de Kantō, destruint aproximadament 4000 cases només a Edo (actual Tòquio).8 El nom de l'era es va canviar a finals d'any a Anei (que significa "tranquil·litat eterna"); però aquest acte simbòlic va demostrar ser inútil.9 Les malalties epidèmiques es van estendre per tot el país el 1775, cosa que va resultar en 190,000 morts estimades a Edo.

## Referències

* ↑ «Imperial Household Agency (Kunaichō): 後桃園天皇 (118)».
* ↑ Ponsonby-Fane, Richard. (1959). The Imperial House of Japan, p. 120.
* ↑ «Titsingh, Isaac. (1834). Annales des empereurs du Japon, pp. 419–420.».
* 1 2 Hall, John. (1955). Tanuma Okitsugu, p. 120.
* ↑ Hall, p. 121.
# Laia de Ahumada i Batlle

Laia de Ahumada i Batlle (Barcelona, 1957) és escriptora i doctora en Filologia Catalana per la Universitat de Barcelona. Vinculada al món de l'ensenyament fins a 1990, on impartia formació professional, funda aleshores el Centre Obert Heura per a persones sense llar. Doctorada en filologia el 1999, ha publicat una part de la tesi a Epistolaris d'Hipòlita Roís de Liori i Estefania de Requesens. Ha cultivat el gènere de la poesia, l'assaig i l'entrevista i ha impartit diversos cursos i conferències.

## Obres destacades

* A cau d'orella, 1997
* Vull parlar de Déu, 2001
* Epistolaris d'Hipòlita Roís de Liori i d'Estefania de Requesens (segle xvi), 2003
* Paraules des del silenci, Barcelona, 2005.
* Monges, 2008, traduït al castellà com Monjas.
* Els noms de Déu, 2010
* Una nova imatge de Déu i de l'ésser humà, 2012, (amb Teresa Forcades i Angela Volpini), traduït al castellà com Una nueva imagen de Dios y del ser humano
* Teresa de Calcuta, 2013
* Espirituals sense religió, 2015
* El sisè sentit, amb il·lustracions de Mercè López, 2017, traduït al castellà El sexto sentido i al portuguès O sexto sentido
* Monges, 2024, 2a. edició, amb un epíleg de l'autora i un pròleg de l'escriptora Carme Riera i Guilera

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.Ros, Carme. «». Escriptors.cat.
* ↑ «Laia de Ahumada: “Cal una dinàmica que no institucionalitzi l'experiència interior.”». Direcció general d'Afers Religiosos - Generalitat de Catalunya, 20-04-2015. [Consulta: 3 agost 2015].
* ↑ A cau d'orella : Teresa de Jesús llegida avui. Barcelona: Claret, 1996. ISBN 84-8297-104-2.
* ↑ Vull parlar de déu. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2001. ISBN 84-8415-268-5.
* ↑ Epistolaris d'Hipòlita Roís de Liori i d'Estefania de Requesens (segle xvi). València: Universitat de València, 2003. ISBN 84-370-5678-0.
* ↑ Monges. Barcelona: Fragmenta, 2008. ISBN 978-84-92416-02-8.
* ↑ Monjas (en castellà). Barcelona: Fragmenta, 2011. ISBN 978-84-92416-48-6.
* ↑ Els noms de Déu. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2010. ISBN 978-84-9883-334-8.
* ↑ Una nova imatge de Déu i de l'ésser humà. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2012. ISBN 978-84-9883-474-1.
* ↑ Una nueva imagen de Dios y del ser humano. Boadilla del Monte, Madrid: PPC, 2013. ISBN 978-84-288-2585-6.
* ↑ Teresa de Calcuta. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2013. ISBN 978-84-9883-567-0.
* ↑ Espirituals sense religió. Barcelona: Fragmenta, 2015. ISBN 978-84-15518-15-0.
* ↑ El sisè sentit. Barcelona: Fragmenta, 2017. ISBN 978-84-15518-62-4.
* ↑ El sexto sentido (en castellà). Barcelona: Fragmenta. ISBN 978-84-15518-63-1.
* ↑ O sexto sentido (en portuguès). Barcelona: Fragmenta, 2017. ISBN 978-84-15518-64-8.

## Enllaços externs

* Blog "Paraules des del silenci" Arxivat 2016-01-11 a Wayback Machine., de Laia de Ahumada