OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Al-Mustànsir (abbàssida del Caire)

Abu-l-Qàssim Àhmad al-Mustànsir bi-L·lah (àrab: أبو القاسم أحمد المستنصر بالله, Abū l-Qāsim Aḥmad al-Mustanṣir bi-Llāh), més conegut pel seu làqab com a al-Mustànsir (? - 1262), fou califa abbàssida del Caire (1261-1262), sota la tutela dels mamelucs d'Egipte.
A la mort del seu germà al-Mustàssim durant la conquesta mongola de Bagdad el 1258, i la caiguda de la ciutat en mans dels mongols, el futur al-Mustànsir, llavors Abu-l-Qàssim Àhmad, i altres abbàssides foren alliberats de la presó. Abu-l-Qàssim Àhmad es va refugiar entre les tribus àrabs de l'Iraq; grups tribals els van portar cap a Egipte on el sultà Bàybars I els va rebre amb els màxims honors (9 de juny de 1261).
Quatre dies després la seva identitat fou confirmada pel gran cadi que li va atorgar la baya seguit pel sultà i els dignataris mamelucs i va adoptar el nom de regne o làqab d'al-Mustànsir bi-L·lah que ja havia portat el seu germà del 1226 al 1242. Bàybars I que era un usurpador (després de l'assassinat de Qútuz) volia una legitimació califal del seu govern que el nou califa li va concedir a la khutba del 17 de juny a la mesquita de la Ciutadella del Caire i el 4 de juliol en una cerimònia solemne en què Bàybars fou investit amb la lliurea negra dels abbàssides i on va rebre el sultanat universal amb plens poders.
El califa va rebre una casa civil i militar i el 3 de setembre (un any just després de la batalla d'Ayn Jalut) va acompanyar el sultà a Damasc on van pregar junts (5 d'octubre). Llavors el califa fou enviat junt amb els fills de Badr-ad-Din Lulu de Mossul que havien fugit a Egipte després de la mort del seu pare el 1259, per reconquerir les seves possessions als mongols. El califa va sortir el 19 d'octubre amb un exèrcit de tres mil homes beduïns donat pel sultà (n'havia demanat deu mil) i es va dirigir a Ana, on es va trobar amb un jove príncep abbàssida rival, descendent en quarta generació del califa al-Mústarxid (1118-1135) que havia estat igualment proclamat califa per Akush al-Barli, un mameluc rebel a Alep i enemic de Bàybars I, i portava el làqab d'al-Hàkim. Els dos califes van unir les seves forces i van baixar per l'Eufrates fins a Hit. El governador mongol de Bagdad va enviar tropes que van enfrontar els califes prop d'al-Anbar. Els mongols van ser derrotats però van aconseguir fer caure els rivals en una emboscada i segurament al-Mustànsir va morir en aquest combat (28 de novembre de 1261), mentre al-Hàkim va poder fugir i arribar al Caire on el 16 de novembre fou instal·lat com a califa (sense poder) i fou el tronc de la branca cairota dels abbàssides.
Encara que en algunes genealogies al-Hàkim apareix com a fill d'al-Mustànsir, això sembla molt poc probable.

## Notes

* ↑ (castellà) Antoni Segura, Aproximación al mundo islámico: desde los orígenes hasta nuestros días, p.359

## Referències

* René Grousset L'empire des steppes, capítol Règne de Hulägu. Destruction des Assassins, conquête de Baghdâd et destruction du khalifat
# Canal de Sossís

El Canal de Sossís és un canal hidràulic de doble utilització: centrat en l'aprofitament hidroelèctric, per a alimentar les turbines de producció d'electricitat de la central hidràulica de Sossís, té també una segona utilitat de reg agrícola en l'àrea que travessa. La longitud del canal és de 3,4 quilòmetres. El mes de novembre de l'any 1911 la societat Riegos y Fuerzas del Ebro començà els treballs de la presa, el canal i la central hidràulica de Sossís dintre del projecte de construcció del pantà de Sant Antoni i de la central hidroelèctrica de Talarn.
Neix aquest canal en la mateixa presa de Sossís, assut de la Noguera Pallaresa situat en l'antiga quadra de Llania, de l'antic terme municipal d'Hortoneda de la Conca, actualment pertanyent a Conca de Dalt. La presa de Sossís és a prop i al sud-oest d'on hi hagué la Casa Vella de Llania.
Des d'aquest lloc, el canal de Sossís discorre paral·lel al riu pallarès, mantenint-se a la cota 525, i travessa, el primer tram en direcció a ponent, les partides de les Riberes, els Camps de Sossís, la Solaneta, l'Obac de Sossís, el Pont de Pubill, la Plana (on torça cap al sud), i lo Conreu, on salva els 20 metres de desnivell fins a la central hidràulica de Sossís, que es troba a 505 metres d'altitud i al costat del riu. Té una potència instal·lada de 3 MW, amb una producció mitjana anual de 20 GWh.
Aquesta central elèctrica és alimentada íntegrament per l'aigua del canal, i està situada a l'extrem nord del Pont de Claverol, al costat mateix d'on es troba el Museu dels Raiers i la moderna església de Sant Antoni.

## Referències

* ↑ «La central hidroelèctrica» (HTML). Ajuntament de Talarn. Arxivat de l'original el 2020-04-06. [Consulta: 6 abril 2020].
* ↑ Tarraubella i Miravet, F. Xavier. La Canadenca al Pallars. Lleida: Virgili i Pagès, 1990. ISBN 8478560416 [Consulta: 8 abril 2020].
* ↑ Huguenin, A. «Las grandes instal·lacions de fuerza hidràulica de Tremp y Serós de la “Barcelona Traction Light & Power Co”» (pdf) (en castellà). Técnica. Asociación de Ingenieros Industriales de Barcelona [Barcelona], número 38, Febrer 1922, pàgines 59-60 [Consulta: 6 abril 2020].

## Bibliografia

* «Canal de Sossís» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 4 abril 2020].
# Guany de bucle

En l'electrònica i la teoria dels sistemes de control, el guany del bucle és la suma del guany, expressat com una relació o en decibels, al voltant d'un bucle de retroalimentació. Els bucles de retroalimentació s'utilitzen àmpliament en electrònica en amplificadors i oscil·ladors, i més generalment en sistemes de control industrial electrònics i no electrònics per controlar plantes i equips industrials. El concepte també s'utilitza en biologia. En un bucle de retroalimentació, la sortida d'un dispositiu, procés o planta es mostreja i s'aplica per alterar l'entrada, per controlar millor la sortida. El guany del bucle, juntament amb el concepte relacionat de canvi de fase del bucle, determina el comportament del dispositiu i, en particular, si la sortida és estable o inestable, cosa que pot provocar una oscil·lació. La importància del guany de bucle com a paràmetre per caracteritzar els amplificadors de retroalimentació electrònica va ser reconeguda per primera vegada per Heinrich Barkhausen el 1921, i va ser desenvolupada per Hendrik Wade Bode i Harry Nyquist als laboratoris Bell als anys trenta.A la dreta es mostra un diagrama de blocs d'un amplificador electrònic amb retroalimentació negativa. El senyal d'entrada s'aplica a l'amplificador amb guany A de bucle obert i s'amplifica. La sortida de l'amplificador s'aplica a una xarxa de retroalimentació amb guany β i es resta de l'entrada a l'amplificador. El guany del bucle es calcula imaginant que el bucle de retroalimentació es trenca en algun moment i calculant el guany net si s'aplica un senyal. Al diagrama mostrat, el guany del bucle és el producte dels guanys de l'amplificador i la xarxa de retroalimentació, −Aβ. El signe menys és perquè el senyal de retroalimentació es resta de l'entrada.
Els guanys A i β, i per tant el guany del bucle, generalment varien amb la freqüència del senyal d'entrada i, per tant, solen expressar-se en funció de la freqüència angular ω en radians per segon. Sovint es mostra com un gràfic amb la freqüència de l'eix horitzontal ω i el guany de l'eix vertical. En els amplificadors, el guany de bucle és la diferència entre la corba de guany de bucle obert i la corba de guany de bucle tancat (en realitat, la corba 1/β) a una escala dB.

## Referències

* ↑ «Loop Gain - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «TI Precision Labs - Op-amps - Stability 2» (en anglès).
* ↑ «MT-033 TUTORIAL Voltage Feedback Op Amp Gain and Bandwidth» (en anglès).
* ↑ «Operational amplifier gain stability, Part 2: DC gain-error analysis» (en anglès).
# Monarquia parlamentària

あLa monarquia parlamentària és el sistema de govern comú en moltes democràcies occidentals actuals en el qual el rei o monarca exerceix la funció de cap d'estat sota el control del poder legislatiu (parlament) i del poder executiu (govern). Les normes i decisions emanades de les diferents cambres parlamentàries regulen no només el funcionament de l'estat sinó també l'actuació.
En la majoria de les monarquies parlamentàries actuals l'autonomia i poders del monarca estan molt limitats i retallats, podent el Parlament en qualsevol moment prendre decisions que obliguin al seu compliment per part del Rei. Les excepcions a aquestes limitacions generalitzades són pures reminiscències històriques que es mantenen per tradició en algunes monarquies més antigues, encara que normalment es refereixen a temes de poca transcendència per a la vida política del país. La presa efectiva de decisions es manté en el govern i en les diferents càmeres de representació parlamentària, que en una monarquia parlamentària són considerats els dipositaris de la sobirania popular.
En aquest tipus de sistema polític el monarca sanciona les lleis i decrets que li són presentats per a signar per part del govern i parlament. Així mateix, pot invalidar els poders del govern i el parlament quan aquests no actuïn d'acord amb el sentit comú o els desitjos del poble.
Sol ser habitual en una monarquia parlamentària que el monarca gaudeixi de privilegis en funció del seu paper com a màxim representant del país i cap d'estat. Aquests privilegis solen referir-se no només al manteniment econòmic de la família reial i la seva seguretat, sinó també a qüestions d'immunitat jurídica, etcètera, que per afectar un dels principals òrgans de representació de l'estat, solen venir regulats per una constitució o una norma similar de caràcter fonamental en dret.
Hi ha la possibilitat que en un país hi hagi una monarquia parlamentària però sense que existeixi una veritable democràcia. és el que se sol denominar una 'democràcia formal', en la qual se sol atribuir al parlament la representació de la sobirania popular (encara que no necessàriament), i el govern constitueix el poder executiu, però el monarca acumula una gran capacitat de proposició, decisió o intervenció en les activitats, propostes i decisions del parlament i del govern. En aquest cas es parla més d'un sistema autoritari que democràtic, encara que quan això succeïx en l'actualitat és normal que constitueixi per al país un moment històric de transició entre un sistema polític antic autoritari, absolutista o fins i tot totalitari, cap a una democràcia.
# Milton F. Weber

Milton F. Weber (Graz, 30 de maig de 1910 - Evanston, 29 d'octubre de 1968) Milton Franklin Weber va ser un violinista, fou director d'orquestra i pedagog musical nord-americà d'origen austríac.

## Biografia

Nascut Alois Weber, li van donar el cognom Gogg per adopció, però després d'emigrar als EUA es va anomenar Milton Franklin Weber. Weber va rebre la seva formació musical al Conservatori de Graz (1928–1934), entre altres asignaures, amb Hermann von Schmeidel, i després hi va treballar com a professor. També va ser actiu com a solista i director. Casat amb una dona jueva, va haver d'emigrar via Itàlia als EUA després de l'ocupació d'Àustria per la Wehrmacht alemanya.
Després del servei militar i estudis universitaris, Weber va ser nomenat professor el 1947, primer al Carroll College de Waukesha (Wisconsin) i el 1962 a la Universitat de Wisconsin-Milwaukee. A Waukesha va fundar una orquestra simfònica (1947) que va guanyar una àmplia reputació. El 1957, Weber també es va convertir en director del projecte "Music for Youth a Milwaukee", que va desenvolupar amb gran èxit. El 1966 va renunciar a tots els seus càrrecs a Wisconsin i es va traslladar a Nevada abans de ser nomenat professor de direcció al "College of Performing Arts" de la Universitat Roosevelt de Chicago el 1967. No obstant això, només un any després, Milton Weber va morir d'una embòlia pulmonar als 58 anys.

## Referències

* ↑ https://www.newspapers.com/article/manitowoc-herald-times-milton-weber-dead/24041173/
* 1 2 https://www.newspapers.com/article/the-sheboygan-press-milton-weber-exwauke/24041853/
# Terry Smith

Terry Smith (Syracuse, 10 de febrer de 1986) és un jugador de bàsquet nord-americà amb nacionalitat armènia. Amb 1,85 d'alçada, el seu lloc natural a la pista és el de base.
Format a la Universitat de Mercyhurst, és considerat un base anotador que pot complir les funcions d'escorta per la seva capacitat ofensiva, tot i que també destaca per la seva intensitat defensiva i aptituds a l'hora de distribuir el joc. És tot un rodamón del bàsquet europeu que ha jugat a la República Txeca, Suïssa, Bulgària, Ucraïna, Croàcia, Turquia, França i Armènia.
Smith va començar la temporada 2016-17 a les files del BC Urartu Erevan de la Superlliga russa, amb el qual disputaria 9 partits amb mitjanes de 15,9 punts, 2,3 rebots i 2,2 assistències. El desembre de 2016 signa amb el Divina Seguros Joventut fins al final de la temporada. La temporada següent jugar al HTV Basket de la lliga francesa, i en l'estiu de 2018 fitxa pel Lions de Genève de la lliga suïssa.

## Referències

* ↑ «Terry Smith, nuevo base del Divina Joventut». Mundo Deportivo, 19-12-2016 [Consulta: 13 maig 2017].
* ↑ «Divina Seguros Joventut ficha al anotador base Terry Smith ¿El salvador?». Solobasket, 20-12-2017 [Consulta: 13 maig 2017].
* ↑ «Basket - Pro A: une nouvelle recrue pour Hyères-Toulon» (en francès). Var-matin, 28-07-2017 [Consulta: 3 octubre 2018].
* ↑ «Terry Smith inks with Lions de Geneve» (en anglès). Sportando, 09-08-2018 [Consulta: 3 octubre 2018]. Arxivat 9 August 2018$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-08-09. [Consulta: 3 octubre 2018].
# Leiningen-Heidesheim

Leiningen-Heidesheim fou una línia comtal sorgida de la partició del comtat de Leiningen-Falkenburg el 1658 que ja des del 1623 estava administrat en dos trossos per dos germans però no s'havia partit. La línia es va extingir el 1766 i va passar a Leiningen-Guntersblum de la qual es va originar una segona línia Leiningen-Heidesheim que va durar fins al 1803, en què va canviar el nom a Leiningen-Neudenau
Leiningen-Neudenau és el nom que va agafar el comtat de Leiningen-Heidesheim el 1803. Va existir fins al 1806 en què fou mediatitzat. Va tenir un sol comte: Wenceslau Josep, del 1803 al 1806. Aquest darrer comte sobirà va morir el 1825.

## Comtes de Leiningen-Heidesheim

* Primera línia:
** Jordi Guillem 1658-1672
** Joan Carles August 1672-1699
** Cristià Carles Reinald 1699-1766
* Segona línia:
** Wenceslau Josep 1774-1803 (de Leiningen-Neudenau des 1803)

## Enllaços externs

* Mediatized House of Leiningen. Official Website of the Almanach de Saxe Gotha
# Lady Jane (pel·lícula de 2008)

Lady Jane és una pel·lícula francesa dirigida per Robert Guédiguian i estrenada el 2008, protagonitzada per Ariane Ascaride, Jean-Pierre Darroussin i Gérard Meylan.

## Sinopsi

En el moment en què els Rolling Stones cantaven Lady Jane, Muriel, François i René, amics de la infància, nascuts als carrers obrers de Marsella, repartien pells robades a totes les dones obreres del seu barri.
Van aturar els robatoris després de matar un joier en un aparcament i, per oblidar-se, no es van tornar a veure fins al dia en què, 15 anys després, el fill de Muriel va ser segrestat... Aleshores, la banda es reforma per recollir els diners del rescat. Les coses no surten bé i finalment acaben amb una espiral de violència i venjança.

## Repartiment

* Ariane Ascaride: Muriel, propietària de la perfumeria "Lady Jane"
* Jean-Pierre Darroussin: François
* Gérard Meylan: René, el "acomodador"
* Yann Trégouët: el jove
* Frédérique Bonnal: Charlotte, la dona de François
* Pascale Roberts: Solange, la dona que no recorda res
* Jacques Boudet: Henri, el vell amic postrat al llit
* Pascal Cervo: el tinent
* Giuseppe Selimo: Martin, fill de Muriel, 15 anys
* Anna Ostby: Marly, la xicota de René
* Pierre Banderet: el propietari del bistrot
* Jacques Reboud: l'home del tren

## Distinction

* 58è Festival Internacional de Cinema de Berlín: En competició oficial, seleccionada per a l'Ós d'Or a la millor pel·lícula
* Erevan 2008: 'Lady Jane' es va projectar al cinquè Festival Internacional de Cinema d'Erevan a Armènia

## Comentaris

Polar amb el gust amarg del crepuscle que parla de la desintegració de l'amistat, i de la venjança que cava el solc del dolor sense que res hi arribi a posar fi.

## Notes i referències

* ↑ «"Lady Jane" : quand l'humeur du Midi rouge vire franchement au noir». , 04-08-2008 [Consulta: 18 maig 2015].
* ↑ Lady Jane a la Filmoteca de Catalunya
* ↑ "Lady Jane", not so sweet, cineuropa, 14 de febrer de 2008
* ↑ «Home». www.gaiff.am.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Alice H. Parker

Alice H. Parker (Morristown, 1895 – 1920) va ser una inventora estatunidenca. Ha estat reconeguda per patentar el primer sistema de calefacció central per a les llars que utilitzava gas natural. Va créixer a Morristown, una ciutat al comtat de Morris, a Nova Jersey i va estudiar a l'acadèmia Howard de Washington, DC (una escola secundària que estava afiliada a la Universitat de Howard), graduant-se el 1910.
Parker va presentar la patent del seu sistema de calefacció central el 23 de desembre de 1919 que constava d'un forn de llenya i un sistema de canalitzacions que distribuïa aire calent per tal d'escalfar les termes.
Parker es va avançar al seu temps, va utilitzar gas natural en lloc de carbó o llenya. Gràcies al seu invent, els ocupants d'un domicili no havien de sortir de casa per aconseguir material de calefacció, i el perill d'incendi es reduïa perquè no era necessari mantenir el foc tota la nit. En aquest sistema es feien servir conductes de ventilació per distribuir l'aire calent (escalfat per un intercanviador de calor) per tot el domicili, la qual cosa va permetre regular la distribució de la calor.
El seu invent, que no es va realitzar en aquell moment, es va inspirar en la ineficiència de la calefacció de la xemeneia del seu propi apartament, les fredes nits d’hivern de Nova Jersey. Aquest invent va ser el precursor dels sistemes que actualment s'utilitzen per escalfar moltes cases. El seu model va conduir a les posteriors innovacions del termòstat, la calefacció per zones i els forns d’aire forçat.

## Referències

* 1 2 «Our Fellow Americans and Neighbors (Essay By David C. Birdoff)» (en anglès americà). Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 1r juny 2021].
* 1 2 Uve, Sandra. Supermujeres superinventoras : ideas brillantes que transformaron nuestra vida. Primera edición, 2018. ISBN 978-84-16890-59-0.
* 1 2 Conditioning, Garneski Air; Heating. «Women Who Made History in the HVAC Industry» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-06-02. [Consulta: 1r juny 2021].
* 1 2 Virginia Loh-Hagan. Alice H. Parker and the Furnace. Cherry Lake Publishing, 1 agost 2018. ISBN 978-1-5341-3079-1.

## Enllaços externs

* «A. H. PARKER. HEATING FURNACE.» (PDF) (en anglès). United States Patent Office, 23-12-1919. [Consulta: 1r juny 2021].
# DualShock

El DualShock (originalment Dual Shock, marca registrada com a DUALSHOCK o DUAL SHOCK, amb la versió de PlayStation 5 com a DualSense) és una línia de controladors de videojocs desenvolupada per Sony Interactive Entertainment per a la família de consoles de videojocs PlayStation. Té el nom dels controls analògics i de retroalimentació de vibracions. Introduït el novembre de 1997, es va comercialitzar inicialment com a perifèric secundari per a la primera consola PlayStation. El paquet de la consola es va actualitzar per incloure DualShock i eliminar gradualment el controlador de PlayStation original i el controlador analògic dual. El DualShock és el gamepad més venut de tots els temps per unitats venudes, excepte els controladors inclosos.
S'ha fet el DualShock, el DualShock 2, el DualShock 3, el DualShock 4 i el DualSense.

## DualShock 3

El DualShock 3 va ser el comandament principal pel PlayStation3, presentat originalment per Sony a l'any 2006. Aquest comandament de videojocs contenia 4 botons d' acció, 2 palanques o joystick, 4 botons al darrere, una creueta, i un botó de Start i Select, que a la següent entrega del PlayStation serien remoguts per motius legals amb Nintendo. El comandament es podia connectar via USB o per Bluetooth. La majoria de critiques de aquest comandament van ser realment positives, però no va arribar a ser el que era el comandament de Nintendo del Wii.

## Referències

* ↑ Morell, Chris (March 20, 2008). «Feature: Ready to Rumble: PS3 DualShock 3 vs. Sixaxis». GamePro. Arxivat de l'original el August 12, 2008.
* ↑ «PS4 DualShock 4 Is the Best-Selling Controller of All Time: Report» (en anglès). NDTV Gadgets 360, 24-05-2018. Arxivat de l'original el 2020-04-10. [Consulta: 7 desembre 2020].
# Riera de Nespres

La riera de Nespres o riera de Mura o riera de Sant Esteve o riu Nèspola com denominació històrica es una riera de la comarca del Bages que té els seus orígens en els vessants nord-occidentals del Montcau. Es forma per la confluència de dos torrents: el torrent d’Estenalles i el torrent de les Llosades.

## Geografia

La riera es dirigeix cap a l’oest i passa a tocar dels nuclis de Mura i de Rocafort. Desguassa al Llobregat, prop del Pont de Vilomara. La riera de Talamanca n'és l'afluent més destacat, a la qual desguassa prop de l'església de Sant Esteve de Vilarasa.
La riera rep el nom de riera de Nespres al seu pas per el municipi de Mura, mentre que al terme de Rocafort rep el nom de riera de Mura i al seu tram final es denomina riera de Sant Esteve.
La riera de Nespres és un corrent d'aigua que depèn molt de la pluja, tot i que generalment tot l'any té aigua. En el seu recorregut talla una sèrie de roca sedimentària i conglomerats eocènics. Té diversos salts d’aigua i descriu nombrosos meandres amb una vegetació prou exuberant.

## Història

La història de la riera es remunta a l'Edat Mitjana, quan els molins edificats al seu costat utilitzaven l'impuls de l'aigua. El molí del Mig de Mura n’és un dels més antics, que ja surt documentat a principis del segle XI. En "l'Spèculo del Monestir de Sant Llorenç del Munt" (inventari de les escriptures de vendes i drets dels monestir) hi ha un document de l'any 1055 on consta una concessió feta per l'Abat del monestir d'una casa, que es troba al costat del riu Nèspola. És la primera vegada que s'esmenta la riera.

## Referències

* ↑ Dades de la riera de Nespres [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ La riera de Nespres [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ Geologia de la riera de Nespres [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ Vegetació de la riera de Nespres [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ Història de la riera de Nespres [Consulta: 6 maig 2023].
# Harmonia (mitologia)

En la mitologia grega, segons les versions de Samotràcia, Harmonia o Harmònia (en grec antic: Ἁρμονία; en llatí: Harmŏnĭa) és filla de Zeus i Electra, una de les filles d'Atles i, per tant, era germana de Còrit, Dàrdan i Jasió. Segons altres genealogies, era filla d'Ares i Afrodita.
Harmonia va contreure matrimoni amb Cadme, bé perquè ell la va trobar quan anava a la recerca de la seva germana Europa o bé atorgada per Zeus. Al casament hi van assistir tots els déus. Van portar-hi presents, els més cèlebres van ser un vestit i un collaret. El vestit era un present d'Atena (o d'Afrodita), teixit per les Càrites, i el collaret era un present d'Hefest, tot i que hi ha fonts que apunten cap a Afrodita o Atena com a responsables del present, o fins i tot el mateix Cadme. El cas era que el collaret estava maleït i portava mala sort al seu posseïdor. Polinices, que l'havia heretat, el va emprar per a subornar Erifile a canvi de convèncer el seu marit, Amfiarau, que iniciés una expedició militar contra Tebes. Al final de les seves vides, Cadme i Harmonia van abandonar Tebes i van fer cap a Il·líria, on van ser transformats en serps.
El nom d'Harmonia estava relacionat amb l'abstracció que representava l'harmonia, l'equilibri i la concòrdia. El seu corresponent llatí és Concòrdia. Ambdues tenen els seus contraris, Eris i Discòrdia respectivament.
Harmonia va esdevenir un personatge popular a la mitologia amb nombroses aparicions a l'art posterior. Destaca l'òpera Cadmus et Hermione que recrea els seus amors.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 224. ISBN 9788496061972.