OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xiong Dun

Xiong Dun (xinès simplificat: 熊頓, pinyin: Xióng Dùn; Lishui, 19 d'octubre de 1982 - 16 de novembre de 2012), més coneguda com Xiang Yao (xinès simplificat: 項瑤, pinyin: Xiàng Yáo), fou una dibuixant xinesa coneguda documentar la seua experiència amb el limfoma no Hodgkinià a un webcòmic. La seua història es va adaptar pòstumament en la pel·lícula xinesa Go Away Mr. Tumor (Gun dan ba! Zhong liu jun).
Xiang Yao treballava com a il·lustradora per a una companyia de publicitat de Pequín, mentre creava còmics amb el nom de Xiong Dun, amb títols com A Bachelorette's Diary, Superwoman on Diet, Stories in City, i Maturing into Womanhood. Va publicar sis llibres de dibuixos. El seu estil es va comparar amb el de la dibuixant japonesa Naoko Takagi.
Xiong Dun va començar a experimentar símptomes que es van diagnosticar com a limfoma no hodgkinià a l'agost del 2011. Entre els motius, ella va culpar al fet de fer llargs torns de treball com a causa del seu estat de salut. Tot i la temàtica, el seu webcòmic sobre la malaltia es recopilà en llibre com Go to the Devil, Mr. Tumor (2013). La narració tenia un to optimista, amb il·lustracions divertides i observacions sobre el seu càncer i tractaments.
Xiong Dun va morir el novembre del 2012, als 30 anys. "La mort és només un resultat", va assegurar als seus seguidors. "Com viviu és el més important". Una pel·lícula basada en la seua vida i obra, Go Away Mr. Tumor, dirigida per Han Yan i protagonitzada per Bai Baihe i Daniel Wu, es va estrenar a la Xina el 2015, i es va considerar un èxit de taquilla. Wang Yichuan el va descriure com un exemple del tractament de l'alegria dins de la pena, habitual en les pel·lícules xineses d'aquella època.

## Referències

* ↑ "Tale of Hope and Humor Ends in Sadness" Arxivat 2018-04-04 a Wayback Machine. CCTV.com (19 November 2012).
* ↑ 熊顿 女, 1982-2012.; Xiong, Dun., 熊顿.. Da cheng xiao shi : Shou nu^ zu fang ri zhi. Di 1 ban. Beijing: Beijing li gong da xue chu ban she you xian ze ren gong si, 2015. ISBN 978-7-5682-0894-9. OCLC 950447307.
* ↑ "Farewell, Xiang Yao" Arxivat 2019-09-04 a Wayback Machine. CRI English (2 January 2013).
* ↑ Xiao, Hui Faye. Youth Economy, Crisis, and Reinvention in Twenty-First-Century China: Morning Sun in the Tiny Times (en anglès). Routledge, 2019-11-22. ISBN 978-1-000-76534-2.
* ↑ Rebecca Lin, "China's Naoko Takagi Died of Cancer" Sino-US China News (20 November 2012).
* ↑ Xiong, Dun, 1982-2012. Gun dan ba! Zhong liu jun : wo yu ai zheng dou zheng de yi nian li = Get away Mr. Tumour. Di 1 ban. Beijing: 北京理工大学出版社, 2012. ISBN 978-7-5640-6752-6. OCLC 823496497.
* ↑ Lin Lin, "Chinese Cartoonists Gain Popularity" Women of China (5 March 2012).
* ↑ "Cancer-fighting Cartoonist's Story Touches Chinese Moviegoers" New China (19 August 2015).
* ↑ Maggie Lee, "Film Review: 'Go Away, Mr. Tumor'" Variety (19 September 2015).
* ↑ Beijing Film Academy Yearbook 2016 (en anglès). Intellect Books, 2017-08-15. ISBN 978-1-78320-825-8.
* ↑ Wang, Yichuan. «Chinese Cinema: Sorrow from Joy». A: Beijing Film Academy Yearbook 2017 (en anglès). Intellect Books, 2019-02-15. ISBN 978-1-78320-932-3.
# Yan'an Dianying Zhipianchang

Yan'an Dianying Zhipianchang (xinès simplificat: 延安电影制片厂, pinyin: Yánān Diànyǐng Zhìpiànchǎng, literalment 'Estudi de cinema de Yan'an') fou un estudi de cinema amb seu a la ciutat de Yan'an, aleshores capital de la Xina Comunista. Va ser creat el 1946, a partir de la brigada de cinema de Yan'an, que datava del 1938. Aparegut com a conseqüència del Fòrum de Yan'an, el seu objectiu era el de crear llargmetratges.
La primera pel·lícula fou Bianqu laodong yingxiong, i no es finalitzaria fins 1947 per culpa de problemes amb els materials i per prioritzar la realització de documentals de guerra al de llargmetratges. Aquell mateix any, l'estudi seria dividit en dos grups, un que formaria el Dongbei Dianying Zhipianchang, i un altre que formaria Huabei Dianying Hui.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Chu, Yingchi. Chinese Documentaries: From Dogma to Polyphony. Routledge, 2007-06-20, p. 49-51. ISBN 978-1-134-18603-7.
* 1 2 3 Semsel, George Stephen. Chinese Film: The State of the Art in the People's Republic. ABC-CLIO, 1987, p. 16-20. ISBN 978-0-275-92644-1.
# Æthelheard

Æthelheard (també escrit Ethelheard o Æþelheard) va ser rei de Wessex del 726 al 740. Es desconeixen els seus orígens i potser és l'únic rei d'aquest país que no era descendent de Cynric. En un document de Glastonbury, actualment considerat poc fiable, es diu que era germà de la reina de Wessex Æthelburg, l'esposa del seu antecessor, Ine.
Quan el rei Ine va abdicar per anar-se'n a Roma l'any 726, no tenia cap hereu a qui deixar el tron i segons diu Beda va deixar el reialme en mans d'un «home més jove». Poc després de la seva marxa, a Æthelheard li van disputar el tron un rival anomenat Oswald, que segons la Crònica anglosaxona era descendent del rei Ceawlin.Finalment Æthelheard va sortir victoriós i potser va ser gràcies al suport d'Æthelbald de Mèrcia, cosa que explicaria perquè després va ser un país subjugat a Mèrcia, però malgrat perdre la independència, no van haver pèrdues considerables de territori, tan sols la finca reial de Somerton que va ser transferida el 733 al país veí del nord.
A la crònica s'esmenta el nom de la seva esposa, Frithugyth, que l'any 737 va anar de pelegrinatge a Roma juntament al bisbe de Sherborne.
Æthelheard va ser succeït per Cuthred, que es creu que tenia algun grau de parentiu amb ell, possiblement germà.

## Referències

* ↑ «Scriptum 250». Anglo-Saxons.net. [Consulta: 13 juny 2017].
* ↑ Freeman, 1872, p. 15.
* ↑ Yorke, 1990, p. 147.
* ↑ Stenton, 1971, p. 72—73.
* ↑ Crònica anglosaxona manuscrit A, p.728
* ↑ Swanton, 1996, p. 42—43.
* ↑ Kirby, 1992, p. 131 n.75.
* ↑ Points, 2023, p. 19.

## Bibliografia

* Freeman, Edward A «King Ine». Proceedings of the Somersetshire Archaeological and Natural History Society, 18, 2, 1872.
* Kirby, D P. The Earliest English Kings. Routledge, 1992. ISBN 0415090865.
* Points, Guy. The Combined Anglo-Saxon Chronicles. Rihtspell, 2013.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1971. ISBN 0-19-821716-1.
* Swanton, Michael. The Anglo-Saxon Chronicle. Nova York: Routledge, 1996. ISBN 0-415-92129-5.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Dibsono Films

Dibsono Films fou una productora de dibuixos animats creada a Barcelona l'any 1940 per l'editor Fernández de la Reguera. El seu primer director d'animació va ser Enric Ferran, més conegut com a Diban, que s'estrenà dirigint el seu primer curt el 1940: S.O.S. Doctor Marabú. La seva tasca de realització era compartida amb el també animador Francesc Tur. L'equip d'animació es completava amb els dibuixants Guillem Fresquet i Frederic Sevillano. La sèrie de més èxit de la productora era protagonitzada per Don Cleque, un personatge anodí i amb trets poc heroics que acabava enredat en les més agosarades aventures. Quan l'any 1941 Dibsono Films es fusionà amb Hispano Gráfic Films per formar Dibujos Animados Chamartín, la sèrie de Don Cleque passà a ser animada per aquest estudi d'animació, que deixà en mans de Francesc Tur la direcció dels capítols posteriors de la sèrie. Aquest personatge fou tan popular que el Sindicat Nacional de l'Espectacle atorgà un premi als capítols Don cleque y los monos (1942) i Don Cleque y los indios (1945), paròdies dels films de Tarzan i del gènere del western, respectivament.

## Filmografia de Don Cleque

* Don Cleque va de pesca (1941)
* Don Cleque marinero (1942)
* Don Cleque detective (1942)
* Don Cleque de los monos (1942)
* Don Cleque flautista (1943)
* Don Cleque Buffalo Bill (1943)
* Don Cleque en el oeste (1944)
* Don Cleque y los indios (1945)

## Películas

* SOS Doctor Marabú (1940)
* El Viejo Don Sueño (1941)
* Rapto de Luz (1941)
* El Aprendiz de Brujo (1941)

## Referències

* ↑ De la Rosa, Emilio. Breve Historia de la Animación en España (en castellà). 1993. Teruel: Animateruel. ISBN 84-604-8262-6.
* ↑ De la Rosa, Emilio. Breve historia del cine de animación en Epsaña (en castellà). 1993. Teruel: Animateruel. ISBN 84-604-8262-6.
* ↑ Candel, José María. Historia del Dibujo Animado Español (en castellà). 1993. Murcia: Filmoteca Reegional de Murcia. ISBN 84-7564-147-4.
# Teoctist

Teoctist (grec medieval: Θεόκτιστος, Theóktistos; mort el 20 de novembre del 855) fou un alt funcionari de l'Imperi Romà d'Orient del segon quart del segle ix i el cap de fet de la regència durant la minoria d'edat de l'emperador Miquel III des del 842 fins a la seva destitució i assassinat el 855. Teoctist, un eunuc de la cort, tingué un paper clau en la pujada de Miquel II el Tartamut el 820 i fou recompensat pel seu suport amb els títols de patrici i, posteriorment, mestre dels oficis. Ocupà els alts càrrecs de cartulari del canicle i logoteta postal en els governs de Miquel i del seu fill i successor, Teòfil. A la mort d'aquest últim el 842, Teoctist fou nomenat membre del consell de regència, però no trigà gaire a arraconar-ne els altres membres i esdevenir el poder a l'ombra. Un administrador i polític consumat, fou clau en la resolució definitiva de la iconoclàstia romana d'Orient i infongué un nou alè a l'educació en el si de l'imperi. Prosseguí la repressió dels paulicians alhora que alternava les victòries i les derrotes en les guerres contra els àrabs. Quan Miquel III assolí la majoria d'edat el 855, el seu oncle, Bardes, el convencé de desfer-se de la tutela de Teoctist i l'emperadriu mare Teodora, amb el resultat que Teoctist fou assassinat per Bardes i els seus partidaris el 20 de novembre d'aquell mateix any.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* ↑ «Teoctist». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 novembre 2023].
* ↑ Treadgold, 1997, p. 447.

## Bibliografia

* Treadgold, W. T. A History of the Byzantine State and Society (en anglès). Stanford University Press, 1997. ISBN 0-804-72630-2.
# Segon Concili de Nicea

El Segon Concili de Nicea celebrat el 787 a Nicea, com el Primer Concili de Nicea, fou el darrer concili ecumènic acceptat per totes les esglésies cristianes. Arran dels decrets de 726 de Lleó III l'Isàuric, obertament contrari al culte a les imatges, que va generar forta controvèrsia, es va permetre el culte a les icones religioses, que actuen com a símbols de la fe igual que la creu o altres signes acceptats, sempre que es distingeixi de l'adoració directa a la divinitat (per no caure en la idolatria). Es posava així fi parcialment a les polèmiques iconoclastes.

## Referències

* ↑ Nicol, D. M. Byzantium and Venice: A Study in Diplomatic and Cultural Relations (en anglès). Cambridge University Press, 1992, p. 10. ISBN 9780521428941.
* ↑ «concili II de Nicea». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 5 octubre 2021].

## Bibliografia

* Antonio Calisi, I Difensori Dell'icona: La Partecipazione Dei Vescovi Dell'italia Meridionale Al Concilio Di Nicea II 787, Createspace Independent Pub 2017,ISBN 1978401094 ISBN 978-1978401099
# Elon

Segons la Bíblia, Elon va ser un dels jutges d'Israel en els temps entre la conquesta de Canaan per part dels israelites i l'època dels reis.
Apareix solament en dos versets del Llibre dels Jutges 12:11-12, on se cita que pertanyia a la tribu de Zabuló, que va governar durant deu anys i que fou enterrat a Aialon.

## Referències

* ↑ Jt 12:11-12
# Dietari 1979-1980 i Segon dietari 1980-1982

Els dietaris de Pere Gimferrer (Dietari 1979-1980 i Segon dietari 1980-1982) recullen en forma de dietari la vida intel·lectual de l'escriptor, ressaltant l'art: literatura, pintura i cinema.
Els Dietaris són reconeguts com una de les obres més rellevants de la literatura contemporània. Publicats els anys 1980 i 1982, han estat traduïts al castellà.

## Premis

El Dietari 1979-1980 va obtenir els següents premis:
* Premi Ciutat de Barcelona (1981)
* Premi de Literatura Catalana de la Generalitat de Catalunya d'assaig (1982)
* Premi de la Crítica Serra d'Or de dietaris (1982)

## Referències

* 1 2 «Dietari 1979-1980 i Segon dietari 1980-1982». Diccionari de la literatura catalana. Enciclopèdia.cat. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Pere Gimferrer». Associació d'escriptors en llengua catalana. [Consulta: 18 abril 2020].

## Enllaços externs

* Àudio: Parlem del dietari de Pere Gimferrer ... a Icat, 6 de març de 2012
# Alishah Tadj al-Din

Alishah Tadj al-Din fou visir dels kans Il-kan Oldjeitu (1304-1316) i Abu Said Bahadur Khan (1317-1335).
De jove fou un mercader i joier i va cooperar en el desenvolupament de la nova capital Sultaniya. El 1311 fou nomenat visir juntament amb Khwadja Rashid al-Din i Sad al-Din Sawadji; aquest darrer fou executat el 1312 per la seva participació en un complot i Rashid al-Din i Alishah van esdevenir rivals. Oldjeitu els va conservar als dos com a consellers i va intentar dividir entre ambdós les tasques o que cadascun exercís un temps determinat.
A la mort de Oldjeitu, Alishah va acusar Rashid al-Din d'haver-lo enverinat, i tot i que es va provar que no era així Rashid al-Din va ser finalment executat (15 de juliol de 1318). Alishah va restar sol al front del govern; aviat es va produir l'ascens de Čūbān (Čoban) recomanat per Alishah.
Va morir el 1724 i fou el primer visir il-kànida que va morir de mort natural. Abans de morir fou visitat pel mateix kan.

## Bibliografia

* Spuler, Mongolen
# Diodor d'Adramítium

Diodor d'Adramítium (en llatí Diodorus, en grec antic Διόδωρος) fou un retòric, acadèmic i filòsof nascut a Adramítion, (Adramítium).
Va viure al temps de Mitridates VI Eupator pel que va dirigir un exèrcit, i per complaure al rei va acusar tots els senadors de la seva ciutat natal i els va massacrar. Després va acompanyar Mitridates a la Regió del Pont i quan el rei va caure fou jutjat pels romans per la seva crueltat i es va suïcidar abans de la condemna, segons explica Estrabó.

## Referències

* ↑ 1.Diodorus of Adramintium a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1014-1015
# Ranulf Higden

Ranulf Higden [també escrit Higdon o Hikeden] (Oest d'Anglaterra, 1280 - Chester, a Cheshire, 12 de març de 1364), monjo i cronista anglès recordat pel seu Polychronicon, una recopilació de gran part del coneixement de la seva època.
Després de fer vots monàstics el 1299, Higden va entrar a l'abadia de St. Werburgh, una comunitat benedictina de Chester. La seva policromia va ser una història universal des de la creació fins als seus propis temps. Modelant els seus set llibres en els set dies de la Creació, va explicar la geografia mundial i una història universal del món, a partir d'una compilació d'uns 40 fonts. El propi Higden va portar el treball fins a la dècada de 1340; els continuadors van treballar en la policromia durant el regnat de Richard II (1377–99). Una de les majors contribucions a la historiografia del Polychronicon fou el seu germinal potencial. Hygden va fer servir el simbolisme numèric i la literatura iconogràfica per a donar-li significat. La manera en què fou escrit aquest llibre va deixar la seva influència en la forma i el contingut de les obres dels cronistes del segle xiv. Tot i que està escrit per registrar miracles i esdeveniments sobrenaturals, el treball proporciona una referència significativa del coneixement històric, geogràfic i científic del segle xiv. Higden va escriure moltes altres obres, totes de caràcter teològic.

## Referències

* 1 2 3 «Ranulf Higden». Encyclopædia Britannica [Consulta: 7 juny 2019].
* 1 2 Gransden, Antonia. «Ranulf Higden». A: Historical Writing in England: c. 1307 to the early sixteenth century. Psychology Press, 1996, p. 43–57. ISBN 978-0-415-15125-2 [Consulta: 7 juny 2019].
* ↑ Knight, Kevin. «Ranulf Higden». Catholic Encyclopedia. New Advent. [Consulta: 7 juny 2019].
* ↑ Gransden, Antonia «Silent meanings in Ranulf Higden's "Polychronicon and in Thomas Elmham's Liber Metricus de Henrico Quinto"». Medium Ævum. Society for the Study of Medieval Languages and Literature, Vol. 46, Núm. 2, 1977, pàg. 231-240. DOI: 10.2307/43628270. ISSN: 0025-8385 [Consulta: 7 juny 2019].
# Ernest de Pardubitz i Malowetz

Ernest de Pardubitz i Malowetz (en txec: Arnošt z Pardubic; 25 de març de 1297 – 30 de juny de 1364) va ser el primer arquebisbe de Praga. També va ser un conseller i diplomàtic de l'Emperador Carles IV.
Ernest heretà la ciutat de Pardubice el 1340. Esdevingué el primer bisbe de Praga el 14 de gener de 1343, sent promogut a ser el primer arquebisbe de Praga el 30 d'abril de 1344. Ordenà als monjos que contribuïssin a la recent creada Universitat Carolina, millorant per tant la qualitat de l'educació a la institució.

## Referències

* ↑ Martin Jan Vochoč: Kalenář historický národa českého, Praha 1940

## Enllaços externs

* Catholic Encyclopedia: The first archbishop was St. Ernst of Pardubitz, the advisor of Charles IV in his great undertakings
* http://www.apha.cz/biskupove_vypis.php?osoba=arnost_z_pard Arxivat 2005-05-08 a Wayback Machine.
* http://www.grafschaft-glatz.de/kultur/kultur05.htm
* http://www.kulturwerk-schlesien.de/kulturspiegel/staedte/portraits/art77,174.html Arxivat 2009-10-18 a Wayback Machine.
# Màquina de munyir

La màquina de munyir és una màquina que permet realitzar el munyiment mecànic dels animals de ramaderia llet a (vaques, cabres, ovelles…).
El principal element d'una màquina de munyir és la copa de munyida que s'aplica al mugró i que imita la succió exercida per la vaca. Les pulsacions de la copa de munyir, seqüència regular de les fases de succió i massatge, s'obtenen per mitjà d'un polsador. El conjunt de la màquina de munyir, en trobar-se en contacte directe amb l'animal, han de ser regulats de forma molt precisa per evitar qualsevol lesió i no ocasionar l'aparició de mastitis. A més a més, totes les parts que reben la llet, líquids biològic fràgil, han d'estar nets i desinfectats amb cura.
La màquina de munyir va ser inventada per l'americà Colvin el 1862.

## Vegeu també

* Indústria làctia

## Referències

* ↑ Josep M. Salrach i Marés; Maria del Tura Bolòs. Història agrària dels Països Catalans. Edicions Universitat Barcelona, 2006, p. 645–. ISBN 978-84-475-3077-9 [Consulta: 21 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Funcionament d'una màquina munyidora (Ministeri d'agricultura d'Ontario)
* National Dairy Shrine, Wisconsin (États-Unis) (en anglais) Arxivat 2009-05-02 a Wayback Machine.
* Presentació dels diferents tipus de sales de munyir Arxivat 2006-02-05 a Wayback Machine.
# Pla de l'Avellà

El Pla de l'Avellà és una entitat de població pertanyent al municipi de Cabrera de Mar i de Vilassar de Mar. Està situat a l'extrem més meridional del terme municipal, sobre el litoral i fregant el límit amb el municipi de Vilassar de Mar.
Les primeres edificacions daten de finals dels anys 50i eren edificis d'apartaments i cases unifamiliars per a segones residències, generalment de gent provinent de Barcelona i la seva àrea metropolitana, construïts al voltant de la masia de Can Puig i de la masia de Ca l'Avellà.
A mitjans dels anys 80, el creixement de la trama urbana de Vilassar de Mar fins al seu límit amb Cabrera de Mar força també la urbanització de tota l'àrea pertanyent a aquest segon municipi (ocupada fins aleshores per camps de conreus), inclosa la riera dels Vinyals (actualment Rambla dels Vinyals). Aquest nou veïnat s'anomenarà Pla de l'Avellà.
# Les filadores

Les Filadores (Las Hilanderas o la Faula d'Aracne) és un quadre pintat per Diego Velázquez, que es troba al Museo del Prado de Madrid. Està pintat cap a l'any 1657 per a Don Pedro de Arce, que era l'encarregat de la caça del rei Felip IV. Com altres obres de Velázquez, és famosa per les seves múltiples interpretacions.

## Descripció

És una pintura a l'oli amb unes dimensions de 220 cm x 289 cm. Conté tres plans d'escenes relacionades entre elles. Al front s'observa un grup de dones de diferents edats teixint amb una filosa, inspirat en escenes reals de dones obreres en el taller de tapissos de Santa Isabel. La llum entra de costat i il·lumina només parcialment la part del darrere de les dones de la dreta, mentre que la resta roman en penombra i la filadora que mira cap a l'espectador té els ulls baixos, el rostre difuminat i els trets a la foscor. Les dues dones principals formen una V que deixa les escenes dels altres plans enmig. Un gat acompanya l'escena domèstica.
En segon terme, separades per uns graons, altres dones observen com una figura amb casc s'enfronta a una jove dempeus. Un instrument de corda sembla indicar els passatemps de les dames. Al fons s'observa un tapís penjat a la paret.

## Anàlisi

Al principi es pensava que el quadre era una obra costumista. Tanmateix, l'any 1948, Diego Angulo Íñiguez observà que la iconografia suggeria la faula d'Ovidi (Les Metamorfosis, llibre VI, 1) sobre Aracne la qual, com a resultat d'una competició de filar, va ser castigada per Atenea i la va convertir en aranya. Les joves del primer pla són les dues competidores: Aracne a la dreta i Atenea a l'esquerra. Aquesta es va disfressar de dona vella, edat desmentida per la cama que es veu sortint del vestit. El segon pla és en realitat la continuació de la història, on Atenea, ja amb les seves armes, castiga la gosadia o hybris d'Aracne. L'obra que entrava a concurs és el tapís del darrer pla, que reprodueix una pintura real, el rapte d'Europa segons la versió de Ticià.
Aquesta pintura ha estat interpretada també com una al·legoria de les arts amb les belles arts representades per Atenea i l'artesania representada per Aracne. També s'han donat altres interpretacions com la que el missatge de Velázquez és simplement que per a crear grans obres d'art cal un dur treball tècnic.

## Referències

* ↑ «La légende d'Arachné» (en francès). [Consulta: 20 febrer 2013].

### Fonts

* Romano, Eileen. Art Classics: Velázquez, 2006. ISBN 0-8478-2812-3.
* Bird, Wendy. "The Bobbin and the Distaff", Apollo, 2007-11-01

## Enllaços externs

* "Enslaved sovereign": aesthetics of power in Foucault, Velazquez and Ovid. Arxivat 2019-07-20 a Wayback Machine. Article by Sira Dambe, Journal of Literary Studies, desembre 1, 2006
* Spanish Culture Official Website in English Arxivat 2019-06-08 a Wayback Machine.
* Velázquez , exhibition catalog from The Metropolitan Museum of Art (fully available online as PDF), which contains material on this painting (see index)
# Làmpada de vapor de sodi

Una làmpada de vapor de sodi és una un tipus de làmpada de descàrrega de gas que usa vapor de sodi per produir llum. És una de les fonts d'il·luminació més eficients, ja que proporciona gran quantitat de lumens per Watt.
El color de la llum que produeix és groc brillant. El focus de vapor de sodi està compost d'un tub de descàrrega de ceràmica translúcida, per tal de suportar l'alta corrosió del sodi i les altes temperatures que es generen. Als extrems hi té dos elèctrodes que subministren la tensió elèctrica necessària perquè el vapor de sodi encengui. Per operar aquests llums cal una reactància i un o dos condensadors per a l'arrencada. Per a la seva encesa calen al voltant de 9-10 minuts i per a la reencesa uns 4-5 minuts.
El seu ús es destina principalment a l'enllumenat de grans avingudes, autopistes, carrers, parcs i d'allà on la reproducció dels colors no sigui un factor important. També són usades de forma casolana en el cultiu de plantes a l'interior. N'hi ha de dos tipus:

## Vapor de sodi a baixa pressió (SBP)

    el llum de vapor de sodi a baixa pressió és el que genera més lúmens per watt del mercat, i per això és el més utilitzat en les làmpades solars. El desavantatge d'aquesta és que la reproducció dels colors és molt pobre.

## Vapor de sodi a alta pressió (SAP)

    el·llum de vapor de sodi a alta pressió és un dels més utilitzats en l'enllumenat públic, ja que té un alt rendiment i la reproducció dels colors es millora considerablement tot i que no al nivell que pugui il·luminar anuncis espectaculars o alguna cosa que requereixi excel·lent reproducció cromàtica.