OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Sprimont

La batalla de Sprimont, Batalla d'Esneux o Batalla de l'Ourthe va ser una batalla entre tropes republicanes franceses i austríaques a la plana entre les valls del Vesdre, l'Ourthe i l'Amel, a 20 km al sud de Lieja. Va ser els dies 17 i 18 de setembre de 1794 i van guanyar els republicans francesos. La batalla va acabar l'Antic Règim al que ara és Bèlgica, que llavors eren els Països Baixos austríacs, el Principat de Lieja i el Principat de Stavelot-Malmedy. Les tropes franceses van foragitar les austríaques que ocupaven aquella plana, encara que els francesos van patir grans pèrdues. S'associen amb la batalla els pobles de Sprimont, Esneux, Fontin i la Cota de La Redoute (un dels ports principals de la cursa Lieja-Bastogne-Lieja), que deu el nom a un reducte que es va utilitzar durant la batalla.

## Desenvolupament de la batalla

Els francesos, posicionats a la riba esquerra de l'Amel i després de l'Ourthe de Nonceveux a Esneux, prenen en successius combats, sobretot a Aywaille, i Remouchamps, les diferents posicions de la riba dreta, forçant els austríacs a replegar-se cap al nord (val del Vesdre), i després cap a Alemanya.
Llavors, els austríacs van marxar de Lieja i del fort de la Chartreuse, des d'on sis setmanes abans (del 28 al 30 de juliol) havien bombardejat el barri d'Amercœur com a represàlia a les simpaties revolucionàries.
Es van col·locar nombroses peces d'artilleria a banda i banda als pujols del baix Amel.

## Bibliografia

* Thiry, Louis. La Bataille de Sprimont (en francès). Falk fils ed., 1936 [Consulta: 8 setembre 2019]. Arxivat 2019-09-20 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Bataille oubliée des livres d'histoire, un bicentenaire à Esneux - Le Soir - 17 setembre 1994
* ↑ «Monument de la bataille de Sprimont» (en francès). Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 18 abril 2019].

## Enllaços externs

* «Centre liégeois d'Histoire et d'Archéologie militaire» (en francès). Arxivat de l'original el 11-03-2012. [Consulta: 14 novembre 2012].
* La Bataille de SPRIMONT, le 18 septembre 1794 Arxivat 2016-09-11 a Wayback Machine. - napoleonbonaparte.be
* Centre liégeois d'Histoire et d'Archéologie militaire
* La bataille de la Heid des Gattes Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
# Fajac de la Relenca

Fajac de la Relenca (en francès Fajac-la-Relenque) és un municipi de França de la regió d'Occitània, al departament de l'Aude. L'1 de gener del 2022 tenia 51 habitants.

## Referències

* ↑ De Palmas, J.-P.; Lavaud, C. «Population de référence au 1er janvier 2022 : 6 080 731 habitants en Occitanie» (en francès), 19 desembre 2024. [Consulta: 1 febrer 2025].
# Gemma Galdon Clavell

Gemma Galdon Clavell (Mataró, 1976) és analista de polítiques públiques especialitzada en la vigilància, l'impacte social, legal i ètic de la tecnologia, les ciutats intel·ligents, la privacitat, les polítiques de seguretat, la resiliència i l'actuació policial. És sòcia fundadora i directora de recerca a Eticas Research & Consulting i investigadora al Departament de Sociologia de la Universitat de Barcelona.
Va completar el seu doctorat en vigilància, seguretat i polítiques urbanes a la Universitat Autònoma de Barcelona, on també va rebre un mestratge en Gestió Pública i més tard va ser nomenada directora del Programa de Polítiques de Seguretat de la Universitat Oberta de Catalunya (UOC). Anteriorment va treballar a l'Institut Transnacional (TNI, Amsterdam), l'Institut de les Nacions Unides per a la Formació i la Recerca (UNITAR) i l'Institut de Seguretat Pública de Catalunya. Ensenya temes relacionats amb la seva investigació en diverses universitats estrangeres, principalment llatinoamericanes, i és membre de la Xarxa Llatinoamericana d'Estudis de la Vigilància (LASSN). És també membre del consell assessor internacional de Privacy International i analista habitual en televisió, ràdio i premsa.
Les seves darreres publicacions acadèmiques aborden qüestions relacionades amb la biometria, la proliferació de la vigilància en entorns urbans, les polítiques locals de seguretat, la policia de proximitat, la seguretat en grans esdeveniments, la relació entre la privacitat i la tecnologia i les ciutats intel·ligents. El 2017 va quedar finalista al Premi europeu per a dones innovadores i al 2020 va ser seleccionada Emprenedora Social per Ashoka. El 2021 la prestigiosa revista Forbes va realitzar-li una entrevista exclusiva sobre la importància de l'auditoria d'algoritmes.
En l'àmbit polític, fou membre del consell estatal de Podemos entre 2014 i 2016 i responsable de l'àrea de tecnologia, privacitat i seguretat el 2014.

## Publicacions

* Mundo, S.A. Voces contra la globalizacion (ed) (Tempestad ediciones, 2002)

## Referències

* ↑ Galdon Clavell, Gemma. Per què la videovigilància? seguretat, tecnologia i polítiques urbanes (Tesi: Doctorat). Universitat Autònoma de Barcelona, 2012-02-22.
* ↑ «Gemma Galdon Clavell». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ «EU Prize for Women Innovators 2017» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ Rivas, Dan el-chalbzouri. «Ashoka presenta a los Emprendedores Sociales de España 2020» (en castellà). [Consulta: 17 març 2021].
* ↑ Frischen, Konstanze. «‘Make Algorithmic Audits As Ubiquitous As Seatbelts'—Why Tech Needs Outside Help To Serve Humanity» (en anglès). [Consulta: 7 maig 2021].
* ↑ «PODEMOS - Gemma Galdón» (en castellà). Arxivat de l'original el 2018-02-21. [Consulta: 21 febrer 2018].
* ↑ «MUNDO, S.A. VOCES CONTRA LA GLOBALIZACION - Librería Altair». [Consulta: 21 febrer 2018].
# Minoru Mochizuki

Minoru Mochizuki (Shizuoka, 7 d'abril de 1907 - Ais de Provença 30 de maig de 2003) va ser un dels introductors de l'Aikido a Europa i creador de l'escola Yoseikan.

## Referències

* ↑ «Aiki-kiai, the middle way». Black Belt, 12-1981, pàg. 30.
* ↑ «L'histoire de l'Aïkido en France» (en francès). [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ «Minoru Mochizuki». Aikido Ollon. [Consulta: 1r febrer 2025].

## Vegeu també

* Nihon Tai-Jitsu
# Quem quaeritis?

Quem quaeritis? (en llatí 'Qui busqueu?') fa referència a quatre frases de la litúrgia medieval de la Pasqua que van proporcionar el nucli del drama litúrgic europeu més antic que es coneix, anomenat simplement Quem quaeritis? o també Visitatio sepulchri. Va ser introduït a la litúrgia al segle x, com un nou tipus de cerimònia litúrgica. Aquestes quatre frases són les següents:
| « | Interrogatio: Quem quaeritis in sepulchro, o Christicolae? Responsio: Jesum Nazarenum crucifixum, o caelicolae. Angeli: Non est hic; surrexit, sicut praedixerat. Ite, nuntiate quia surrexit de sepulchro | » |
Traducció al català:
| « | Pregunta: Qui busqueu dins el sepulcre, oh cristians? Resposta: Jesús Natzarè crucificat, oh celícoles. Àngels: No és aquí; ha ressuscitat, tal com va predir. Aneu i anuncieu que s'ha aixecat del sepulcre. | » |
Aquestes línies van seguides d'un cor d'al·leluies.
El Quem quaeritis? és un intercanvi d'una pregunta, una resposta i un mandat que s'estableix entre els àngels de la tomba de Crist i les anomenades Tres Maries: Maria, la mare de Jesús; Maria Magdalena, i Maria, la germana de Llàtzer. L'expressió Quem quaeritis? no es troba literalment als evangelis canònics. La més aproximada és la formulació de l'evangeli de Lluc, 24, on hi és implícita: «Per què busqueu entre els morts aquell qui viu? No és aquí: ha ressuscitat». Sí que es troba, però, en un dels Evangelis apòcrifs, el de Pere:
| « | I, havent arribat al sepulcre, el van trobar obert. I, acostant-s'hi i baixant a mirar, veieren, assegut enmig del sepulcre, un jovencell bonic i vestit amb una roba molt brillant, que els digué: «Per què heu vingut? Qui busqueu? El crucificat? Ha ressuscitat i se n'ha anat. I, si no us ho creieu, mireu i veureu que no ja no és al lloc en què el posaren. Perquè s'ha aixecat entre els morts i se n'ha anat cap a la mansió des d'on havia estat enviat». Aleshores les dones, espantades, van fugir. | » |
Als evangelis canònics, les dones associades a aquest esdeveniment són, entre d'altres, Maria Magdalena; Joana, la dona de Cuza, i Maria Salomé, la mare de Jaume el Menor. Tot i ser tan curt, aquest bloc de text va donar lloc més endavant a un gran cos de textos dramàtics medievals i va evolucionar en diferents gèneres, com el drama litúrgic i els misteris.
Una de les fonts més primerenques i amb música del drama litúrgic de la Visitatio sepulchri, també conegut com de De tribus Mariis (de Les tres Maries), és el Tropari de Vic (Vic, Arxiu i Biblioteca Episcopal, ms. 105, CXI).

## Referències

* ↑ Petersen, Nils Holger «Les textes polyvalents du Quem quaeritis à Winchester au xe siècle» (en francès). Revue de musicologie, 86, 1, 2000, pàg. 105. DOI: 10.2307/947283.
* ↑ «Evangeli de Pere» (en castellà).
* ↑ Gros i Pujol, Miquel dels Sants, ed. Troparium prosarium ecclesiae Cathedralis Vicensis. Barcelona: Societat Catalana d'Estudis Litúrgics, Institut d'Estudis Catalans, 2010 (Biblioteca Litúrgica Catalana, 6). ISBN 978-84-9965-006-7.
# Muixeranga de Segària

La Muixeranga de Segària és una muixeranga fundada a la tardor de 2021. Té la seua seu a Beniarbeig, encara que estàn formats per membres de tota la Marina Alta. Pren el seu nom de la Serra de Segària. El seu uniforme està format per camisa roja bordeus, acompanyat de faixa i pantaló negre. Dins de la Muixeranga de Segària han creat una secció infantil, la Muixeranga de Segarieta, la primera colla completament infantil.
Des de la seua primera actuació l'1 d’octubre de 2021, a la inauguració de l’auditori de Beniarbeig, ha actuat en diversos municipis del País Valencià, així com també a Catalunya, als municipis de Montblanc i Terrassa. Ha assolit figures de quatre alçades i forma part de la Federació Coordinadora de Muixerangues.

## Referències

* 1 2 Plaza, La Marina. «Naix la Muixeranga de Segària, una nova colla per a la Marina Alta», 18-10-2021. [Consulta: 5 març 2024].
* 1 2 3 4 Monserrat, Víctor. «Voler és poder», 05-05-2023. [Consulta: 5 març 2024].
* 1 2 «Muixeranga de Segària». [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ «Un castell per a la figura número cent». [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ Jover, Itsaso Aurrekoetxea. «La Muixeranga de Segària logra su primera figura de cuatro alturas fuera del territorio valenciano» (en castellà), 21-09-2023. [Consulta: 5 març 2024].
* ↑ Plaza, La Marina. «La Muixeranga de Segària actuarà amb la Nova Muixeranga d’Algemesí i la Muixeranga Valls del Vinalopó», 02-10-2023. [Consulta: 5 març 2024].
# Malaltia de Pelizaeus-Merzbacher

La malaltia de Pelizaeus Merzbacher és una malaltia hereditària rara del sistema nerviós central que es caracteritza per pèrdua progressiva del greix de la beina de mielina que cobreix les fibres nervioses del cervell, i les glàndules adrenals. Juntament amb altres malalties se la classifica dins del grup de les leucodistròfies.

## Simptomatologia

Els primers símptomes de la malaltia de Pelizaeus Merzbacher són nistagmes (espasmes dels músculs de l'ull que produeix moviments oculars involuntaris) i moviments de cap, progressant a paràlisi, espasticitat, atàxia, demència, convulsions i atròfia del nervi òptic.
En general s'hereta com un tret recessiu lligat al sexe que afecta a homes, però en dones s'han descrit alguns casos d'herència dominant.

## Diagnòstic

El diagnòstic diferencial s'ha de fer amb altres malalties desmielinitzants, o amb malalties metabòlic degeneratives com les malalties de Leigh, Leber i Zellweger, la síndrome de Sjögren-Larson, l'esclerosi múltiple, la distròfia muscular congènita, la condrodisplàsia punctata rizomiélica i les encefalitis adquirides.

## Vegeu també

* Rigidesa articular

## Referències

* ↑ «Pelizaeus-Merzbacher Disease Information Page». National Institute of Neurological Disorders and Stroke.
* ↑ Hobson, Grace; Garbern, James «Pelizaeus-Merzbacher Disease, Pelizaeus-Merzbacher-Like Disease 1, and Related Hypomyelinating Disorders». Seminars in Neurology, 32, 1, 2012, pàg. 062–067. DOI: 10.1055/s-0032-1306388. ISSN: 0271-8235. PMID: 22422208.
* ↑ «OMIM Entry - # 312080 - Pelizaeus-Merzbacher Disease; PMD» (en anglès).

## Enllaços externs

* Pelizaeus-Merzbacher Disease Arxivat 2008-10-07 a Wayback Machine.. NINDS/National Health Institutes. (anglès)
# Robert Jameson

Professor Robert Jameson, FRS FRSE (11 de juliol de 1774 – 19 d'abril de 1854) va ser un naturalista i mineralòleg escocès. Va ser Regius Professor a la Universitat d'Edinburgh durant 50 anys, Jameson va ser professor de geologia de Charles Darwin.

## Biografia

Jameson nasqué a Leith. A la Universitat d'Edimburg estudià medicina, botànica química i història natural.
Cap a 1793, Jameson se centrà en la geologia i la mineralogia.

## Publicacions

* (1798) The Mineralogy of the Shetland Islands and of Arran.
* (1800) Mineralogy of the Scottish Isles.
* (1804) System of Mineralogy.
* (1805) Mineralogical Description of Scotland, vol. i, part I.
* (1809) Elements of Geognosy.
* (1813) Mineralogical Travels through the Hebrides, Orkney and Shetland Islands.
* (1821) Manual of Mineralogy.
* With James Wilson and Hugh Murray, (1830) Narrative of Discovery and Adventure in Africa, from the Earliest Ages to the Present Time: with illustrations of the geology, mineralogy, and zoology. With a map; plans of the routes of Park, and of Denham and Clapperton; several engravings. First published in the Edinburgh Cabinet Library, 1830.

## Referències

* ↑ «Former RSE Fellows 1783–2002». Royal Society of Edinburgh. Arxivat de l'original el 4 d’octubre 2006. [Consulta: 19 setembre 2010].
* Dictionary of Scientific Biography, volume II, (New York, Scribner's, 1981)
* Encyclopædia Britannica, vol 12, (London, William Benton, 1964)
* Birse, Ronald M, Science at the University of Edinburgh 1583–1993, (Edinburgh, University of Edinburgh, 1994)
* Devlin-Thorp, Sheila, Scotland's Cultural Heritage, (Edinburgh, University of Edinburgh, 1981)
* Gillispie, Charles Clouston (ed.), Dictionary of Scientific Biography, vol vii, (New York, Scribner's, 1972)
* Grant, Alexander, The Story of the University of Edinburgh During its First 300 Years, vol.2, (London, Longmans, Green & Co, 1884)
* Seymour Fort, G. (1918) Dr Jameson. London: Hurst and Blackett, Ltd., Paternoster House, E.C. – Biography of Sir Leander Starr Jameson, which notes that Starr's '...chief Gamaliel, however, was a Professor Grant, a man of advanced age, who had been a pupil of his great-uncle, the Professor of Natural History at Edinburgh.' (p. 53).
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba actualment al domini públic: «Jameson, Robert (1774-1854)». A: Sidney Lee. Dictionary of National Biography. 29. Londres: Smith, Elder & Co, 1892.
* See University of Edinburgh Library Special Collections Division: Robert Jameson's Papers; Sources of Biographical History are derived from the University of Edinburgh webpages Arxivat 2005-11-09 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Robert Jameson (1826) "Observations on the nature and importance of geology" Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine., Edinburgh New Philosophica Journal, vol. 1, p. 293-302. - fully digitized facsimile from Linda Hall Library
# Nakatomi no Kamatari

Fujiwara no Kamatari (藤原 鎌足, 614 – 14 de novembre de 669) va ser un polític i home d'estat japonès durant el període Asuka (538 – 710). Kamatari nasqué dins el Clan Nakatomi i va esdevenir el fundador del Clan Fujiwara. Ell, junt amb el Clan Mononobe, va donar suport al Shinto i va combatre la introducció al Japó del Budisme. El Clan Soga, que defensava el budisme en el període Asuka, van vèncer Kamatari i el Clan Mononobe i el Budisme va esdevenir la religió dominant de la cort imperial. Kamatari, junt amb el Príncep Naka no Ōe, més tard Emperador Tenji (626 – 672), impulsà la Reforma Taika de 645, que enfortia el govern central. Just després de la seva mort va rebre, per part de l'Emperador Tenji, el títol honorífic Taishōkan (o Daishokukan) i el cognom Fujiwarai així es va fundar el clan.

## Notes

* ↑ Nussbaum, Louis-Frédéric. (2005). "Fujiwara no Tadahira" in Japan Encyclopedia, p. 203, p. 203, a Google Books; Brinkley, Frank et al. (1915). A History of the Japanese People from the Earliest Times to the End of the Meiji Era, p. 203., p. 203, a Google Books
* ↑ Ponsonby-Fane, Richard. (1962). Sovereign and Subject, pp. 216-220.
* ↑ «Fujiwara no Kamatari». A: Encyclopedia of Japan. Tòquio: Shogakukan, 2012. OCLC 56431036 [Consulta: 27 octubre 2012]. Arxivat 2007-08-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-08-25. [Consulta: 19 novembre 2015].
* ↑ «藤原 鎌足». A: Dijitaru Daijisen (en japanese). Tòquio: Shogakukan, 2012. OCLC 56431036 [Consulta: 27 octubre 2012]. Arxivat 2007-08-25 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-08-25. [Consulta: 19 novembre 2015].

## Referències

* Brinkley, Frank i Dairoku Kikuchi. (1915). A History of the Japanese People from the Earliest Times to the End of the Meiji Era. New York: Encyclopædia Britannica. OCLC 413099
* Nussbaum, Louis-Frédéric and Käthe Roth. (2005). Japan encyclopedia. Cambridge: Harvard University Press. ISBN 978-0-674-01753-5; OCLC 58053128
* Titsingh, Isaac. (1834). Nihon Odai Ichiran; ou, Annales des empereurs du Japon. Paris: Royal Asiatic Society, Oriental Translation Fund of Great Britain and Ireland. OCLC 5850691
# Georgina Gabarro Morente

Georgina Gabarro Morente (Òdena, Anoia, 31 d'agost de 1995) és una corredora de muntanya, esquiadora i entrenadora catalana.
Membre de la Unió Excursionista Anoia i del Grup Excursionista d'Oliana, Georgina Gabarró, apassionada per la muntanya, llicenciada en Ciències de l'Esport, ha combinat la seva passió amb la seva feina d'entrenadora personal i en un gimnàs. Des de ben petita, combinà la pràctica del trail amb altres disciplines, com la BTT i les raquetes de neu. L'any 2015 va participar per primera vegada en una cursa internacional, la Skyrace d'Arinsal. A partir d’aquell moment va començar a augmentar progressivament de distància fins que el 2017 es va estrenar en la distància de 57km a la Rialp Matxicots on ha participat 3 anys consecutius. L'any 2021 passà a formar part dels esportistes de muntanya d’elit catalans. Aconseguí els títols de Campiona de la Copa Catalana de Curses per Muntanya, Campiona de Catalunya de Curses Verticals, Subcampiona de Catalunya de Curses per Muntanya, subcampiona d’Espanya de Curses per Muntanya per equips amb la Selecció Catalana i debut a la Copa del Món de Curses per Muntanya amb la samarreta de la Selecció Catalana. Durant l’època de la universitat alternà la BTT i Curses per Muntanya. L'any 2022 es va convertir campiona estatal de Raquetes de Neu. Com a Entrenadora, amb 'GGM Solucions Esportives', des de fa uns anys també es dedica a entrenar a altres atletes de muntanya i a ajudar-los a millorar.

## Referències

* ↑ «Georgina Gabarró, la nova reina de la Copa». FEEC, 07-10-2021. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «Georgina Gabarró s'acostuma als doblets». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya (FEEC), 16-11-2022. [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ «Georgina Gabarró Morente». Ultres Catalunya, 17-10-2021. [Consulta: 8 juliol 2022].
# Francisco Luis Grangel Mascarós

Francisco Luís Grangel Mascarós (Alcora, 1922 - Castelló de la Plana, 2007) és un polític valencià. Fou alcalde de l'Alcora de 1957 a 1967, i vicepresident de la Diputació Provincial de Castelló de 1961 a 1967, alcalde de Castelló de la Plana i procurador en Corts franquistes de 1967 a 1975, i president de la Diputació de Castelló de 1975 a 1979. Durant el seu mandat es va inaugurar la refineria del Grau, a la qual hi assistiren els ministres franquistes Laureà López Rodó, José Solís Ruiz i Gregorio López-Bravo.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine.
* Necrològica
* Biografia
| Precedit per: Eduardo Codina Armengot | Alcalde de Castelló 1967 - 1975 | Succeït per: Vicente Pla Broch |
# Neuharlingersiel

Neuharlingersiel (alemany) o Neeharlingersiel (baix alemany) és un municipi de la Frísia Oriental (Baixa Saxònia) a la costa del Mar de Wadden. És un petit centre balneari amb un petit port del per als transbordadors cap a l'illa de Spiekeroog i uns cúters de pesca de gambes d'esquer, també utilitzats en excursions turístiques, així com un port esportiu al port nou.
El poble es va crear vers 1693 quan la sedimentació a l'schorre de la badia del Harle va ensorrar el port entorn de la resclosa de desguàs més terra endins al poble que aleshores es deia Harlingersiel. Es va construir una resclosa nova al priel de l'Altharlinger Sieltief, uns quatre quilòmetres més al nord-oest. La terra es va endegar i polderitzar. El poble vell va rebre l'adjectiu «alt» i el poble nou «neu», paraules que més tard es van aglutinar. Des de l'inici del segle xviii es va transformar en port marítim per al transport internacional amb els ports del Mar del Nord i del Bàltic. A l'apogeu comptava amb una flota de 27 vaixells. El 1793 després de la mort del darrere príncep imperial de la nissaga dels Cirksena, la Frísia Oriental passà sota govern prussià, el que va contribuir a l'esclat de les activitats portuàries del poble: s'exportava blat cap a Escandinàvia i s'importava fusta. Al voltant del port es van construir magatzems importants. El port va patir el bloqueig continental durant les guerres napoleòniques. El 1806 Prússia va cedir la Frísia Oriental a l'efímer Regne d'Holanda (1806-1810), creat per Napoleó, fins que aquest va annexionar tot el territori a l'Imperi Francès el 1810. Després del Congrés de Viena, el 1815 passà al Regne de Hannover. Va durar fins al mig del segle xix per superar els estralls de la guerra i de l'ocupació francesa.
El 1968, el municipi que amb les seves quatre hectàrees era un dels més petits d'Alemanya, es va fusionar amb Seriem. El 1972 s'hi van afegir Altharlingersiel, is Ostbense i es va crear la mancomunitat d'Esens.
Actualment, la principal activitat del poble és el turisme. El port comercial només serveix per a la connexió amb l'illa de Spiekeroog. Queden unes poques barques de pescadors. Hi ha un projecte de revalorar les gambes com a producte de qualitat regional i crear més valor afegit local.

## Referències

* ↑ «Neuharlingersiel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Hafenleben (vida al port)» (en alemany). [Consulta: 16 maig 2018].
* ↑ «Entwicklung und Geschichte Nordseeheilbad Neuharlingersiel» (en alemany). [Consulta: 17 maig 2018].
* ↑ «Neuharlingersiel, Samtgemeinde Esens, Landkreis Wittmund». A: Ostfriesische Landschaft (pdf) (en alemany), p. 6.
* ↑ DPA «Fischer wollen Krabben wieder in Ostfriesland pulen lassen» (en alemany). Hamburger Abendblatt, 02-03-2018.

## Bibliografia

* Eden, Hans-Bernhard. Neuharlingersiel. Vom Handels- und Fischereihafen zum Fremdenverkehrsort, Umfassender Rückblick in die Neuharlingersieler Vergangenheit (en alemany). Neuharlingersiel: Kurverein Neuharlingersiel, 1985, p. 216.
# Gerard Álvarez i Garcia

Gerard Álvarez i Garcia (Barcelona, 1989) és un periodista i polític català, diputat al Congrés dels Diputats.
Titulat en Periodisme Digital per la Universitat Antonio de Nebrija. En l'àmbit professional, ha estat col·laborant i treballant en diferents mitjans de comunicació, ha estat director de la revista De Cap a Peus de Sant Andreu des del desembre de 2020 fins a prendre possessió de l'acta de diputat el maig de 2021. Director del programa La Banqueta de Ràdio Fabra i habitual en les retransmissions de la UE Sant Andreu i en els articles d’opinió del Matí Digital. També ha treballat com a funcionari interí de la Generalitat de Catalunya a l'Autoritat Catalana de la Competència, òrgan del Departament de Vicepresidència, fent tasques de comunicació interna i externa.
Des del 2017 milita a ERC. A partir del maig del 2021 ocupa l'escó de Joan Josep Nuet, inhabilitat per desobediència al Tribunal Constitucional.

## Referències

* ↑ «L’andreuenc Gerard Álvarez s'estrena com a diputat al Congrés de Madrid». L'Exprés de Sant Andreu, El diari independent de Sant Andreu de Palomar, 12-05-2021.