OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Inupiaq

Inupiaq, Iñupiaq, Inupiak o Inupiatun és un grup de dialectes de l'inuit que es parla en el nord i nord-oest d'Alaska, parlat aproximadament entre 7 i 9 mil persones de l'ètnia inupiat.
L'Inupiaq propi d'Alaska té tres grans grups de dialectes i cinc dialectes en total.
El grup d'Alaska septentrional inclou:
1. El dialecte del Vessant del Nord, parlat per tota la costa àrtica fins a Kivalina en el sud.
2. El dialecte Malimiut, parlat en el sud de Kivalina i a Kotzebue, per tot el Riu Kobuk, a Norton Sound, an Koyuk i a Unalakleet.
Als voltants del Pas Anatuvuk:
3. El dialecte Nunamiu.
El grup de la península Seward:
4. El dialecte de l'estret de Bering
5. El dialecte parlat a Teller, que està a la vora del poble original de Qawariaq, i als pobles des del sud de Nome fins a Unalakleet.

## Lingüística

Els dialectes Inupiaq, com les altres Llengües esquimoaleutianes, representen un tipus particular de llenguatge aglutinatiu, denominat llenguatge polisintètic: "sintetitza" una arrel i diversos afixos per a crear paraules llargues amb significat d'una oració. L'inupiaq té tres vocals bàsiques:'a', 'i', i 'o'. Existeixen també valors llargs de les vocals, escrits com 'aa', 'ii', i 'uu'. En inupiaq, les vocals curtes i llargues han de ser distingides perquè segons aquestes es veu el significat de la paraula. Les vocals curtes es poden ajuntar, per a així produir els diftongs 'ai', 'ia', 'au', 'iu', i 'ui'. L'inupiaq té 14 consonants. La consonant escrita en Alaska com a 'q' és com la 'k' en anglès o el català, el que canvia és que el so és produït des d'un poc més endins a la gola.

## Referències

* ↑ «Inupiatun, North Alaskan» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ Nuttall, Mark. Encyclopedia of the Arctic (en anglès). Routledge, 2005-09-23, p. 581. ISBN 978-1-136-78680-8.
* ↑ Dagostino, Carmen; Mithun, Marianne; Rice, Keren. The Languages and Linguistics of Indigenous North America: A Comprehensive Guide, Vol. 2 (en anglès). Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2023-12-18. ISBN 978-3-11-071281-0.
* ↑ Reo, Nicholas J.; Topkok, Sigvanna Meghan; Kanayurak, Nicole; Stanford, James N.; Peterson, David A. «Environmental Change and Sustainability of Indigenous Languages in Northern Alaska». Arctic, 72, 3, 2019, pàg. 215–228. ISSN: 0004-0843.
# Alícia en terra de meravelles (desambiguació)

Alícia en terra de meravelles, Alícia al país de les meravelles o Alice in Wonderland és el nom de les següents obres:
* Alícia en terra de meravelles, conte fantàstic creat per Lewis Carroll
* Alice's Adventures in Wonderland (pel·lícula de 1910), pel·lícula de l'Edison Manufacturing Company de 1910
* Alice in Wonderland (pel·lícula de 1933), pel·lícula estatunidenca dirigida per Norman Z. McLeod
* Alícia al país de les meravelles (pel·lícula de 1951), pel·lícula estatunidenca dirigida per Walt Disney
* Alice in Wonderland (pel·lícula de 1966), telefilm britànic dirigit per Jonathan Miller
* Alisa v strane txudes, pel·lícula ucraïnesa dirigida per Efrem Prujanskii
* Alice's Adventures in Wonderland (pel·lícula de 1972), pel·lícula musical britànica dirigida per William Sterling
* Alice in Wonderland (pel·lícula de 1985), pel·lícula estatunidenca dirigida per Harry Harris
* Alice in Wonderland (pel·lícula de 1999), telefilm dirigit per Nick Willing
* Alice in Wonderland (pel·lícula de 2010), pel·lícula estatunidenca dirigida per Tim Burton
# Anders Morgenthaler

Anders Morgenthaler (nascut el 5 de desembre de 1972) és un dibuixant de còmics, autor de llibres infantils, animador i director de cinema danès.

## Biografia

Morgenthaler és un graduat de la Designskolen Kolding i de l'Escola Nacional de Cinema de Dinamarca. Després d'haver treballat com a presentador de televisió al programa infantil KatjaKaj og BenteBent del canal de televisió danès DR, i va dirigir diversos vídeos musicals, finalment va dirigir el llargmetratge Princess el 2006, el que li va valer un Premi Nordisk Film.
Abans d'això, la tira còmica Wulffmorgenthaler produïda en col·laboració amb el còmic Mikael Wulff, va cridar l'atenció i l'èxit el 2001. Un concurs de còmics anomenat Kalzone es va completar unes hores. abans de la data límit d'inscripció, presentat sota el pseudònim Pernille Richter Andersson, va donar lloc a la victòria a la competició, i a una publicació d'un mes al diari nacional Politiken. La tira es va convertir en una característica habitual al portal de cultura d'Internet de DR l'any 2002, i l'octubre de 2003 es va convertir en una tira de diari a Politiken. A causa de la naturalesa inusualment desinhibida i adulta de la tira, va provocar reaccions descontents dels lectors i cancel·lació de les subscripcions a Politiken, però la tira es va mantenir. Més tard es va distribuir al diari tabloide suec Aftonbladet el 2006. Les versions en anglès de la tira també apareixen com a webcomic popular, i programes de televisió centrats en el personatge recurrent Dolph, un hipopòtam blau feixista, s'ha produït en diverses encarnacions a DR.

## Bibliografia

* Wulffmorgenthaler (amb Mikael Wulff)
** 1. Se, uden hænder! (Mira, no hi ha mans!) (2003, Politikens forlagshus, ISBN 87-91293-77-4)
** 2. Ups... (Ups...) (2004, Politikens forlagshus, ISBN 87-91518-74-1)
** 3. Underholding for hele familien! (Divertiment per a tota la família!) (2005, Politikens forlagshus, ISBN 87-567-7909-7)
** 4. Smukke oplevelser i naturen (La bellesa de la natura) (2006, Politikens forlagshus, ISBN 87-567-8240-3)
* Morgenthalers Dyrefabler (Les rondalles d'animals de Morgenthaler)
** Baobabtræet (2005, Politikens forlagshus, ISBN 978-87-567-7563-2)
** Bjarnes tænder (2005, Politikens forlagshus, ISBN 978-87-567-7559-5)

## Filmografia

* Araki: The Killing of a Japanese Photographer (2003, curtmetratge)
* Raunchy - Watch Out (2004, vídeo musical)
* Princess (2006)
* Echo (2007)
* La poma i el cuc (Æblet og Ormen, 2009)
* The ABCs of Death - K és per a Klutz (2013, curtmetratge)
* I Am Here (2014)
* Mugge and the Street Party (2019)

## Premiss

* 2006: Premi Nordisk Film

## Referències

* ↑ DR.dk. «Anders Morgenthaler» (en danish). Arxivat de l'original el 3 June 2011.
* ↑ komiks.dk. «Gæstelisten» (en danish).
* ↑ Politiken. «Wulffmorgenthaler indtager Sverige» (en danish), 15-10-2006.
* ↑ Nordisk Film. «NF-en del af Danmark i 100 år», 06-11-2006.(danès)

### Altres fonts

* Anders Morgenthaler publications at Politikens forlagshus (danès)

## Enllaços externs

* Dolph unofficial site (danès)
# Ascan Lutteroth

Ascan Lutteroth (Hamburg, 5 d'octubre de 1842 - Hamburg, 2 de febrer de 1923) va ser un paisatgista alemany; associat a la Düsseldorfer Malerschule.

## Biografia

El seu avi, Ascan Wilhelm Lutteroth , va ser un comerciant i va servir al Parlament d'Hamburg com a senador. El seu pare, Christian Alexander Ascan Lutteroth (1812-1867), va ser un important banquer. Des de 1861, va estudiar amb Alexandre Calame a Ginebra i després, de 1864 a 1867, amb Oswald Achenbach a la Kunstakademie Düsseldorf.
Va viure a Itàlia de 1868 a 1870, sobretot a Capri, després es va traslladar a Berlín. El 1872 es va casar amb Elisabeth Warnecke (1851-1932), filla de Johann Conrad Warnecke , comerciant i polític com el seu avi. Va tornar a Hamburg el 1877, on se li va concedir un encàrrec per pintar tres quadres grans per a l'Ajuntament.
El 1879 va fer una llarga visita a San Remo. Mentre allà, va servir com a tutor de la princesa heredera Victòria, que era una pintora aficionada. La majoria dels seus paisatges anteriors més coneguts són d'Itàlia.
El 1890, el Kaiser Guillem II el va nomenar professor. Després d'això, va limitar la seva pintura a la zona d'Hamburg. Fins al 1909 va ser president de l'Hamburger Künstlerverein.
Va estar representat en nombroses exposicions internacionals. Les seves obres van ser adquirides per la National Gallery (Berlín) i el Rudolfinum de Praga, però actualment no s'exhibeixen; col·locat en magatzem a favor d'obres més modernes. Encara es poden veure a la Kunsthalle Hamburg i al Museumsberg Flensburg, entre altres locals més petits. El 2019, les seves obres van formar part d'una exposició a la Kunsthalle: Hamburger Schule – Das 19. Jahrhundert neu entdeckt (El segle XIX redescobert).
Està enterrat a la tomba de la seva família a l'Ohlsdorfer Friedhof.

## Referències

* ↑ «Ascan Lutteroth – Kaufen & Verkaufen | VAN HAM Kunstauktionen» (en alemany). [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Ascan Lutteroth - Dorotheum» (en alemany austríac). [Consulta: 18 agost 2023].
* ↑ «Förderverein "Anhaltische Gemäldegalerie und Georgengarten" Dessau e.V.» (en alemany). [Consulta: 18 agost 2023].

## Bibliografia

* Lutteroth, Ascan. A: Friedrich von Boetticher: Malerwerke des neunzehnten Jahrhunderts. Beitrag zur Kunstgeschichte. Vol. I, Dresdel 1895, pàgs.907 ss.
* Tilman Osterwold: Der Hamburger Maler Ascan Lutteroth. Tesi doctoral, Innsbruck 1969
* Karoline Müller/Friedrich Rothe (Eds.): Victoria von Preußel 1840-1901 a Berlín 2001. Verein der Berliner Künstlerinnel 1867 e. V., Berlín 2001, pàg.252ISBN 978-3-9802288-9-3
* Hans F. Schweers: Gemälde in deutschen Museen. Katalog der ausgestellten und depotgelagerten Werke. 7 Bde., MünchEl 2005,ISBN 3-598-24166-6.
* Lutteroth, Ascan. A: Hermann Alexander Müller: Biographisches Künstler-Lexikon. Verlag des Bibliographischen Instituts, Leipzig 1882, pàgs.344 f.
# Can Vilaseca (Santa Margarida de Montbui)

Can Vilaseca és una masia de Santa Margarida de Montbui (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia originàriament de planta basilical. De planta baixa, pis i golfes. Ha sofert transformacions com l'addició d'un cos de planta quadrada que sobresurt per sobre de la teulada original. Davant de la façana principal hi ha un tancat enjardinat. A destacar, de la façana principal, les obertures, de diferents tipus i mides, i les arcades de les golfes. A l'interior hi ha una capella dedicada a la Puríssima.

## Història

En els capbreus dels anys 1520, 1635, 1685, 1727, 1770 apareix amb el nom de Mas dels Torrents. En l'amillarament de l'any 1850 ja s'anomena Mas Vilaseca.

## Referències

* 1 2 3 «Can Vilaseca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2018].
# Gerard Hallock

Gerard Hallock (Pottstown, 4 de juny de 1905 - Essex, 26 de maig de 1996) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir durant les dècades de 1920 i 1930. Estudià a la Universitat de Princeton.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* 1 2 «Gerard Hallock Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 8 d’agost 2017. [Consulta: 5 abril 2019].
# Earl J. Hamilton

Earl Jefferson Hamilton (1899–1989; Earl J. Hamilton,J de Jefferson) va ser un historiador estatunidenc, un dels fundadors de la història econòmica (economic history), i un important hispanista.
Hamilton nasqué a New Houlka, Mississipi.
Es va casar amb Gladys Dallas Hamilton, i van tenir una filla, Sita Hamilton. Earl i Gladys van fer recerca extensa en la història de l'economia d'Espanya.
Va ser professor de la Duke University des de 1927 a 1944; de la Northwestern University des de 1944 a 1947, i de la Universitat de Chicago del 1947 fins a 1967. La State University of New York el va nomenar Distinguished Professor of Economic History (1966–1969). Va ser editor de la revista Journal of Political Economy durant set anys i President d'Economic History Association (1951–1952).
La seva contribució més gran va ser en la història dels preus en l'Espanya colonial: El concepte de Revolució del preus al segle xvi. El treball de Hamilton va ser intel·lectualment coincident amb el keynesianisme i la crisi de 1929.

## Obres

* American Treasure and the Price Revolution in Spain, 1501-1650 Harvard Economic Studies, 43. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1934.
* Money, prices and wages in Valencia, Aragon and Navarre, 1351-1500 Cambridge, Mass., 1936
* War and Prices in Spain, 1651-1800 Cambridge, Mass. Harvard University Press, 1947

## Referències

* ↑ «Earl Jefferson Hamilton». Asociación Española de Historia Económica. Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: maig 2015].
* ↑ http://www.lib.uchicago.edu/e/spcl/hamil.html

## Enllaços externs

* Earl J. Hamilton Papers on the Economic History of Spain 1351-1830 Arxivat 2011-06-08 a Wayback Machine. Duke University.
* Hamilton Collection in the History of Economics University of Chicago.
* Biography of Earl J. Hamilton Arxivat 2012-03-16 a Wayback Machine. Asociación Española de Historia Económica.
# Ivan Kavaleridze

Ivan Kavaleridze (Novopetrivka, 1 d'abril de 1887 $^{(Julià)}$ - Kíiv, 3 de desembre de 1978), nom complet amb patronímic Ivan Petróvitx Kavaleridze, rus: Ива́н Петро́вич Кавалери́дзе fou un escultor, cineasta, dramaturg i guionista ucraïnesos-soviètic.

## Biografia

Del 1907 al 1909, va estudiar a l'Escola d'Art de Kíev; del 1909 al 1910, va ser estudiant d'art a l'Acadèmia Imperial d'Arts; del 1910 al 1911, va estudiar amb Naum Aronson, a París. El 1910 es va destacar per dirigir la seua pròpia companyia de teatre amateur a Romny. Kawaleridze també va esculpir un monument de marbre als sants de Rus el 1911 al carrer Volodymyr, que va ser restaurada el 1996 després de ser enderrocada pels comunistes el 1934. El 1918 al 1920, va crear monuments a Taràs Xevtxenko i Hrihori Skovorodà. L'estàtua de Xevtxenko, que es va erigir davant de la Universitat de Kíiv, es va convertir en un lloc per a les manifestacions nacionalistes durant els anys seixanta i huitanta.
Del 1928 al 1933, va treballar com a artista, escriptor i director a l'estudi de cinema d'Odessa i, des de 1934 i 1941, a l'estudi de cinema de Kíev. El 1936, Kawaleridze va llançar l'adaptació a la pantalla de Natalka Poltavka, de Mikola Líssenko. Va ser la primera pel·lícula-òpera del cinema soviètic. Del 1957 al 1962, va ser director de l'estudi de cinema Dovzhenko.

## Referències

* ↑ «Кавалерідзе Іван Петрович - Енциклопедії-. сторінка:0». www.ukrcenter.com. Arxivat de l'original el 2010-12-28. [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ «Кавалерідзе Іван Петрович — Енциклопедія Сучасної України». esu.com.ua. [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ Rollberg, Peter. Historical Dictionary of Russian and Soviet Cinema, Second Edition. Lanham, MD: Rowman & Littlefield, 2016, p. 672. ISBN 978-1-4422-6841-8.
* ↑ Wilson, Andrew. The Ukrainians: Unexpected Nation, Fourth Edition. New Haven: Yale University Press, 2015, p. 224. ISBN 978-0-300-21725-4.
* ↑ «Кавалерідзе Іван» (en ucraïnès). Бібліотека українського мистецтва. [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ Egorova, Tatʹi︠a︡na K. Soviet Film Music: An Historical Survey. Nova York: Routledge, 2013, p. 59. ISBN 3-7186-5911-5.
# Ivan Ribar

Ivan Ribar (Bosiljevo, Croàcia, 21 de gener de 1881 – Zagreb, Croàcia, 2 de febrer de 1968) va ser un polític croat que va formar part de diversos governs iugoslaus. Ideològicament era paneslau i comunista, va ser un important membre dels partisans iugoslaus, que van resistir l'ocupació nazi de Iugoslàvia.

## Primers anys

Ribar va néixer a Vukmanić (Karlovac) i va obtenir un doctor en Dret. Va treballar com a advocat a Zagreb, Đakovo i Belgrad.
Va perdre tota la seva família durant la Segona Guerra Mundial: els seus dos fills, Jurica i Ivo, i la seva dona, Antonija. Tant Jurica com Ivo van caure en combat el 1943 mentre lluitaven com a partisans, la seva dona va ser executada pels alemanys l'any 1944. Ivo, el seu fill més jove, era el líder de la Lliga de Joves Comunistes de Iugoslàvia durant la guerra, i va ser condecorat després de la seva mort amb l'Ordre d'Heroi del Poble de Iugoslàvia.

### Política

Va ser president de l'Assemblea Parlamentària del Regne dels Serbis, Croats i Eslovens (1920-22), president del Comitè Executiu del Consell Antifeixista d'Alliberament Nacional de Iugoslàvia (del 26 d'octubre de 1942 al quatre de desembre de 1943), president del Presídium de l'Assemblea provisional del Poble (del 4 de desembre de 1943 fins al 5 de març de 1945) i president del Presídium de l'Assemblea Nacional (del 29 de desembre de 1945 fins al catorze de gener de 1953).
Des de la proclamació de la república l'any 1945 fins al 1953 Ribar va ser de iure el cap de l'estat iugoslau. La seva posició com a portaveu parlamentari constitucionalment equivalia a ser president. El 1953 Josip Broz Tito, líder del Partit Comunista i primer ministre, el líder de facto des de 1945, va ser elegit com a president de la República.

### Mort

Ribar va viure els seus últims anys a Zagreb, on va morir el 2 de febrer de 1968 amb vuitanta-set anys.

## Referències

* ↑ Lentz, Harris M. Heads of States and Governments Since 1945 (en anglès). Routledge, 2014-02-04. ISBN 978-1-134-26490-2.
* 1 2 3 «ARHiNET - Ribar, Ivan». [Consulta: 8 setembre 2021].
* ↑ «Kratka hronika porodice Ribar». [Consulta: 8 setembre 2021].
* ↑ «Ivan Ribar / Gimnazija Karlovac», 04-10-2013. Arxivat de l'original el 2013-10-04. [Consulta: 8 setembre 2021].
# Jazz d'avantguarda

El jazz d'avantguarda és un estil de música i improvisació que combina música, art d'avantguarda i jazz. El jazz d'avantguarda s'origina en els anys 50 i es desenvolupa en la dècada dels 60. En els orígens el jazz d'avantguarda es confonia amb el free-jazz, però posteriorment va evolucionar com un estil separat d'aquell.

## Història
### Dècada del 1950

El jazz d'avantguarda es va originar en els anys 50 entre un grup de músics que va rebutjar les convencions del bop i del post bop en un esforç per entelar la divisió entre l'escrit i l'espontani. Es va aplicar a la música, diferenciant-se del free-jazz, destacant l'estructura i organització de l'ús de melodies compostes, canviant, metres predeterminats i tonalitats i distincions entre solistes i acompanyament. Músics identificats amb aquesta primera etapa de l'estil inclouen Cecil Taylor, Lennie Tristano, Jimmy Giuffre, Sun Ra, i Ornette Coleman.

### Dècada del 1960

El treball experimental de John Coltrane va ser molt influent en aquesta dècada. Alice Coltrane, la seva dona, va ser una defensora del jazz d'avantguarda junt amb diversos saxofonistes com Archie Shepp, Pharoah Sanders i Albert Ayler. A Chicago, l'Association for the Advancement of Creative Musicians va començar a desenvolupar el seu propi estil dins el jazz d'avantguarda. La AACM (Muhal Richard Abrams, Anthony Braxton, Roscoe Mitchell, Hamid Drake i l'Art Ensemble de Chicago) tendia a l'eclecticisme. El poeta Amira Baraka, una figura important en el moviment d'art negre, enregistrà poemes amb el New York Art Quartet ("Black Dada Nihilismus," 1964, ESP) i Sonny Murray ("Black Art", 1965, Jihad).

## Referències

* ↑ «'Black Music' or 'Jazz'». Chicago Tribune, 17-09-1971.
* ↑ Gridley, Mark C.; Long, Barry. Grove Dictionary of American Music. second. Oxford University Press, n.d. [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ Mark C. Gridley and Barry Long, "Avant-garde Jazz", The Grove Dictionary of American Music, second edition, supplement on Grove Music Online 4 October 2012.
* ↑ «A Brief Guide to the Black Arts Movement». [Consulta: 8 març 2016].
* ↑ Amiri Baraka, "Where's the Music Going and Why?"

## Bibliografia

* Joachim-Ernst Berendt; Günther Huesmann The Jazz Book: From Ragtime to the 21st Century. Chicago Review Press, Incorporated, 1 agost 2009. ISBN 978-1-61374-604-2.
* Frank Kofsky. Black nationalism and the revolution in music. Pathfinder Press, 1970.
* Howard Mandel. Miles, Ornette, Cecil: Jazz Beyond Jazz. Routledge, 26 abril 2010. ISBN 978-1-135-88635-6.

## Vegeu també

* Free-jazz
# Joan II Platí

Joan II Platí fou exarca de Ravenna del 687 al 702.
Va succeir a Teodor el 687. El mateix any va participar en la disputada elecció de Papa en la que, subornat per l'ardiaca Pasqual, va afavorir a aquest com a Papa, esclatant un conflicte amb un altre candidat, Teodor, però finalment es va trobar un candidat de compromís, Sergi (Sergi I) que fou elegit.
Pasqual no va cedir i va prometre a Joan II mil lliures d'or a canvi del Papat i l'exarca va anar a Roma però va comprendre que era molt complicat anar contra la majoria; llavors va reconèixer a Sergi però li va demanar les mil lliures d'or promeses per Pasqual; Sergi va protestar però Joan II no va afluixar, i va rebre els vaixells de Sant Pere, que el Papa va al·legar que eren tot el que tenia, però el poble de Roma va fer costat al seu bisbe i va recaptar la suma exigida.
El 691 Justinià II va enviar a Sergi una sèrie de cànons amb instruccions per aprovar-los. Alguns d'ells eren contraris als interessos del Papa i Sergi va refusar. Justinià II va enviar a un oficial de nom Zacaries a detenir el Papa, però els exèrcits imperials tant a Roma com a Ravenna van refusar obeir Zacaries i fins i tot l'exèrcit de Ravenna va anar a Roma per defensar el Papa i pel camí se'ls van unir els soldats de la Pentàpolis. Els soldats van arribar a Roma i van rodejar la residència del Papa i van demanar de veure'l. Un rumor va dir que Zacaries havia estat amagat pel Papa per lliurar-lo dels soldats. Això va afectar seriosament el poder de l'exarca.
Li va succeir en el càrrec Teofilacte el 702.

## Vegeu també

* Exarcat de Ravenna

## Referències

* ↑ Richards, Jeffrey. The popes and the papacy in the early Middle Ages, 476-752. Londres; Boston: Routledge & Kegan Paul, 1979, p. 210-211. ISBN 9780710000989.
# At-Tirmidhí

Abu-Issa Muhàmmad ibn Issa ibn Sawra ibn Mussa ibn ad-Dahhak as-Sulamí at-Tirmidhí (Termez, Pèrsia, 824-892), conegut simplement com a at-Tirmidhí, va ser un erudit musulmà conegut per haver recopilat una de les sis col·leccions de hadits considerades canòniques dins del sunnisme, anomenada Súnan at-Tirmidhí.

## Biografia

At-Tirmidhí va néixer i va morir a Bagh (‘jardí’, en persa), un suburbi de Termez, al Gran Khorasan (actualment a l'Uzbekistan), en una família de la tribu Banu Sulaym. A partir de l'edat de vint anys va encetar un viatge d'estudis que el va dur fins a Kufa, Bàssora i el Hijaz, on va rebre els ensenyaments, entre d'altres, de Qutayba ibn Saïd, Muhàmmad al-Bukharí, Múslim i Abu-Dàwud.
At-Tirmidhí es va tornar cec els dos últims anys de la seva vida, segons es diu a conseqüència «de tant com va plorar per la mort d'al-Bukharí.» Està enterrat a Shirabad, 60 km al nord de Termez, on és conegut localment com a Issa Termezí o Baba Termez, ‘Pare de Termez’.

## Obra

* Súnan at-Tirmidhí o Jami at-Tirmidhí, és un dels sis reculls canònics de hadits dels sunnisme.
* Xamaïl at-Tirmidhí o Aix-Xamaïl al-Muhammàdiyya és un recull de hadits detallats sobre l'aparença, les pertinences, els costums i la vida de Mahoma. El llibre, que es divideixen en 56 capítols, conté 399 narracions fetes pels successors del Profeta.

## Referències

* ↑ Karen G. Ruffle, Gender, Sainthood, & Everyday Practice in South Asian Shi'ism, (University of North Carolina Press, 2011), 40.
* ↑ The Faith of Islam By Edward SellThe Faith of Islam By Edward Sell [Consulta: 11 setembre 2010].
* ↑ Al-Risalah al-Mustatrafah, pg. 11.
* ↑ Ibn Isa, Muhammad (Imam Tirmidhi) (2011) (Hardcover). Syama'il Muhammadiyah: KeanggunanMu Ya Rasulullah. Malaysia: PTS Islamika Sdn. Bhd. pp. 388. ISBN 978-967-3-66064-3. (àrab)
# Haldor Halderson

Haldor Halderson (Winnipeg, 6 de gener de 1900 - Winnipeg, 1 d'agost de 1965) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc, fill d'immigrants islandesos que va competir a començaments del segle xx.
De jove jugà al Winnipeg Falcons, i el 1920, un cop finalitzada la Primera Guerra Mundial, va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel. Posteriorment va jugar al Victoria Cougars, amb qui guanyà la Stanley Cup de 1925 i acabà retirant-se als Wichita Skyhawks el 1937.
El 1965 fou incorporat al Manitoba Hockey Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 3 «Slim Halderson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 de novembre 2012. [Consulta: 15 febrer 2018].