OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Geògrafs grecoromans

Els geògrafs grecoromans són els estudiosos de l'Antiguitat clàssica que van contribuir al coneixement geogràfic del món conegut en aquella època. A través de les seves obres, van descriure terres, pobles, mars i rutes comercials, combinant observacions empíriques amb elements mítics i culturals. Les seves aportacions van ser fonamentals per al desenvolupament de la cartografia i la comprensió de l’espai durant l'edat antiga.

## Grècia clàssica pre-helenística

* Homer
* Anaximandre de Milet
* Hecateu de Milet
* L'autor del Periple Massaliota
* Escílax de Carianda (segle VI aC)
* Heròdot

## Període hel·lenístic

* Píteas (mort cap al 310 aC)
* L'autor del Periple de Pseudo-Scylax (segle IV o III aC)
* Megastenes (mort vers el 290 aC)
* Autòlic de Pítana (mort vers el 290 aC)
* Dicearc de Messana (mort vers el 285 aC)
* Deímac (segle III aC)
* Timòstenes (fl. 270s aC)
* Eratòstenes (c. 276-194 aC)
* Pseudo-Escimne (fl. 120s aC)
* Hiparc de Nicea (c. 190-120 aC)
* Agatàrquides (segle II aC)
* Posidoni (c. 135-51 aC)
* Escimne de Quios (?)
* Diodor de Sicília (c. 90-30 aC)
* Corneli Alexandre Polihistor (segle I aC)

## Període de l'Imperi Romà

* L'autor del Periple de la Mar Eritrea
* Estrabó (64 aC - 24 dC)
* Pomponi Mela (fl. 40s dC)
* Isidor de Carax (segle I dC)
* Mucià (segle I dC)
* Plini el Vell (23-79 dC), Naturalis Historia
* Marí de Tir (c. 70-130)
* Claudi Ptolemeu (90-168), Geographia
* Pausànias (segle II)
* Agatodèmon d'Alexandria (segle II)
* Dionís de Bizanci (segle II)
* Agatèmer (segle iii)
* L'autor de la Tabula Peutingeriana (segle iv)
* Alipi d'Antioquia (segle iv)
* Marcià d'Heraclea (segle iv)
* Expositio totius mundi et gentium (350-362 dC)
* Juli Honori (molt insegur: segle iv, V o VI)

## Període de l'Imperi Romà d'Orient

* Hièrocles (segle vi)
* Cosme Indicopleustes (segle vi)
* Esteve de Bizanci (segle vi)

## Vegeu també

* Història de la geografia
* Periple
* Derroter

## Referències

* ↑ Hubert Cancik and Helmuth Schneider (ed.): "Marinus", Brill's New Pauly, Brill, 2010:

## Enllaços externs

* Karl Wilhelm Ludwig Muller: Geographi graeci minores, Carolus Muellerus (ed.), 2 voll., Parisiis, editoribus Firmin-Didot et sociis, 1855-61: vol. 1 (1882 reprint), vol. 2, tabulae.
* Gottfried Bernhardy: Geographi graeci minores, Godofredi Bernhardy (ed.), Lipsiae in libraria Weidmannia, 1828: vol. 1.
# Hermann Kaulbach

Hermann Kaulbach (alemany: Hermann von Kaulbach) (Múnic, 26 de juliol de 1846 - Múnic, 9 de desembre de 1909) va ser un pintor alemany de l’Escola de Múnic.

## Biografia

Kaulbach era fill del pintor Wilhelm von Kaulbach. Originalment era estudiant de medicina a la Universitat Ludwig Maximilian de Múnic, però, potser inspirat pel seu pare, va deixar l'escola per estudiar pintura. El 1867, esdevingué alumne de Carl Theodor von Piloty. Sota la seva influència, Kaulbach es va dedicar gairebé totalment a temes històrics. Finalment, però, es va fer més conegut pels seus retrats de nens. Va fer dos viatges d'estudis a Roma, el 1880 i el 1891. El 1886, va ser nomenat professor de pintura d'història a l'Acadèmia de Belles Arts de Munic. El 1906 va publicar un llibre d'imatges, amb els nens com a motiu, que va vendre 135.000 exemplars.
Estava casat amb Sophie Schroll, filla d'un gravador, i van tenir tres fills. Moltes de les seves obres es troben exposades al Museu de Bad Arolsen (el lloc de naixement del seu pare). Les seves cartes i altres documents es troben a la col·lecció de l'Arxiu de Literatura Alemanya (part del Museu de Literatura Moderna) de Marbach am Neckar. Està enterrat a l’Alter Südfriedhof de Múnic.

## Crítica

Tot i que la seva obra va tenir una bona acollida en general, de tant en tant va ser criticat per prestar massa atenció als detalls, tot i que no tenia la importància del tema principal de la pintura. El seu retrat de Lucrècia Borja va crear una polèmica perquè es considerava massa lasciva, i la seva versió de la Coronació de Santa Isabel per l'emperador Frederic II va ser rebutjada per alguns crítics com a pintura de vestuari.

## Obres principals

* Hansel und Gretel bei der Hexe ('Hansel i Gretel amb la bruixa'; 1872, a la Galeria Municipal, Riga)
* Mozarts Letzte Tage ('Els últims dies de Mozart'; 1878, a la Galeria Municipal, Viena)
* Retrat d’Anton Bruckner, (1885, a l'Oberösterreichischen Landesmuseum – Schlossmuseum, Linz)
* Krönung der heiligen Elisabeth del Kaiser Friedrich II ('Coronació de Santa Elisabet per l'emperador Frederic II'; 1886, al Museu de Wiesbaden)
* An der Grabstätte des Freundes ('A la tomba d'un amic'; 1888, a la Neue Pinakothek, Múnic)

## Publicacions

* Hermann Kaulbach: Bilderbuch. Mit 45 Bildern von Professor Hermann Kaulbach in München und einem Porträt des Künstlers (Text d'Adelheid Stier), Union Deutsche Verlagsgesellschaft, Primera edició, 1906

## Referències

* ↑ Personalliste der AdbK, München
* ↑ Gertrude Quast-Benesch: Anton Bruckner in München. Hrsg: Anton-Bruckner-Institut Linz. H. Schneider, 2006, ISBN 978-3-7952-1194-3, S. 196
* ↑ «Kaulbach-Haus - Museum - Museum Bad Arolsen» (en alemany). [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ Ingrid Kussmaul: Die Nachlässe und Sammlungen des Deutschen Literaturarchivs Marbach. Verzeichnisse, Berichte, Informationen, Bd. 23. Deutsche Schillergesellschaft, Marbach am Neckar 1999
* 1 2 3 4 Zeno. «Lexikoneintrag zu »Kaulbach«. Meyers Großes Konversations-Lexikon, Band 10. Leipzig ...» (en alemany). [Consulta: 6 març 2024].
# Jaume Riera

Jaume Riera (s. xvii - Barcelona, 16 d'abril del 1703) fou mestre de capella de la catedral de Barcelona, cantor (contralt) i baixonista.

## Biografia

Es té constància que l’any 1650 el Capítol de la catedral de Barcelona li concedí l’ajut que habitualment rebien els escolans quan canviaven la veu, després de set anys de servei en la cota de grana. Aquesta referència temporal permet situar-lo com a deixeble del mestre Marcià Albareda, que aleshores exercia de mestre de capella. Romangué al servei del Capítol d’aquesta Catedral, principalment a la seva capella de cant, fins a la seva mort. Tres anys més tard, havent estat ja ordenat sacerdot, fou nomenat suplent del benefici diaconal que havia posseït el contralt Josep Viñals.
Posteriorment, aconseguí aquest benefici de forma permanent l’any 1673, quan el Capítol li autoritzà la permuta d'una capellania que posseïa a l'església del Pi a canvi del benefici de Viñals, que arribava a la seva jubilació. Fou nomenat mestre de capella suplent i interí, “cum honoribus et honeribus”, a la mort del mestre Lluís Vicenç Gargallo, el 1682, per ser el beneficiat de més antiguitat i també perquè n’havia cobert les absències, amb el mestre encara en vida. Així mateix, se li encarregà la formació dels escolans i la custòdia dels documents trobats a casa del mestre.
L’any 1694 sol·licità la jubilació, argumentant que era el beneficiat cantor de més antiguitat, amb més de cinquanta anys de servei, i que estava experimentant alguns problemes de salut. La seva sol·licitud fou acceptada, i el Capítol li conservà la percepció de tots els drets que posseïa amb anterioritat. Rebé sepultura el 17 d’abril del 1703.

## Referències

* 1 2 3 PAVIA I SIMÓ, Josep. «Riera, Jaume», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 9, p. 183-184.
* ↑ PAVIA I SIMÓ, Josep. La música a la catedral de Barcelona, durant el segle XVII. Barcelona: Fundació Salvador Vives Casajuana, 1986, p. 137-138. ISBN 84-232-0243-7.
# Maxwell Deacon

Maxwell Deacon (Thunder Bay, 22 de març de 1910 - 29 d'abril de 1970) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ «Bill Deacon Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 20 abril 2019].
# Sonnenallee

Sonnenallee és una pel·lícula de comèdia alemanya de 1999 sobre la vida a Berlín Oriental a finals dels anys 1970. La pel·lícula va ser dirigida per Leander Haußmann i es va estrenar poc abans de la novel·la corresponent, Am kürzeren Ende der Sonnenallee. Tant el llibre com el guió van ser escrits per Thomas Brussig i, tot i que es basen en els mateixos personatges i ambientació, difereixen significativament en la història. Tant la pel·lícula com el llibre subratllen la importància de la música pop per als joves de Berlín Est. Sonnenallee és el nom d'un carrer de la ciutat de Berlín que partia la frontera entre l'est i l'oest durant l'època del mur de Berlín, encara que no s'assembla gaire a l'escenari de la pel·lícula. Sonnenallee es va difondre a la República Txeca amb el títol d'Eastie Boys.
A Der Spiegel, la periodista Marianne Wellershoff va argumentar que la pel·lícula glorificava la RDA i minimitzava els aspectes negatius de la vida a Alemanya Oriental amb Erich Honecker. Altres crítics van veure aquesta crítica com a injusta i la pel·lícula va ser ben rebuda pel públic alemany.

## Argument

Michael «Micha» Ehrenreich (Alexander Scheer) és un jove de 17 anys que ha crescut a Sonnenallee, a la secció del carrer de la República Democràtica Alemanya (RDA) a finals dels anys 1970. Micha i els seus amics gaudeixen dels discos de contraban, les cintes de casset i altres elements de la cultura pop, però tenen poca sort amb les noies locals. Mentre escolta la cinta més recent que Micha ha aconseguit, Horkefeld, l'oficial de policia excessivament entusiasta del barri, s'hi acosta i li confisca la cinta, però després anuncia que se'n farà una còpia. Micha veu a Miriam que surt del seu edifici d'apartaments i se n'enamora bojament. Poc després, Heinz, l'oncle contrabandista de Micha, visita i arenga a Micha sobre la seva intenció d'unir-se a l'Exèrcit Popular Nacional. Més endavant, en una discoteca, Micha intenta ballar amb Miriam, però ella el rebutja i només té ulls per a un jove i guapo alemany occidental que apareix breument fins que és expulsat de la discoteca per l'excés de zel Horkefeld. Per permetre que un alemany occidental entri a la discoteca, Miriam ha de fer una conferència autocrítica a la propera assemblea de la Joventut Lliure Alemanya.

## Referències

* ↑ Sonnenallee a Internet Movie Database (anglès)
* ↑ «Leander Haußmann: 5 Filme, die Sie gesehen haben sollten | MDR.DE» (en alemany). [Consulta: 4 febrer 2025].
* ↑ «Ocho películas sobre el Muro de Berlín y la reunificación» (en castellà). DW, 29-09-2020. [Consulta: 4 febrer 2025].
* ↑ «Eastie Boys» (en txec). Česko-Slovenská filmová databáze.
* ↑ Wellershoff, Marianne «Sonnenallee: Musik der Freiheit» (en alemany). Der Spiegel, 04-10-1999.
* ↑ de Wit, Elke «The Sunnier Side of East Germany». Central Europe Review, 06-03-2000.
* ↑ Cassidy, Tim «Sonnenallee». CultureVulture.

## Bibliografia

* Preuss, Evelyn Perspecta, 36, 2005, pàg. 19–31. JSTOR: 1567361.
# Real Madrid TV

Real Madrid TV és un canal de televisió en obert espanyol, d'àmbit internacional, propietat del Reial Madrid Club de Futbol, que s'emet des de 1999. És el mitjà televisiu oficial del club i compta amb dues versions en espanyol i anglès. A Espanya s'emet en obert des del 1r de maig de 2016, a través d'un canal nacional TDT, en la plataforma Movistar Plus+ i en Orange TV.

## Història

Real Madrid Televisió, canal de futbol i bàsquet pioner a Espanya, sorgeix l'any 1998 per iniciativa de Sogecable, empresa del Grupo Prisa, que va ostentar la totalitat dels drets d'explotació del canal fins al 2001, any que passa a ser controlat completament pel club. El canal va ser llançat el 15 de febrer de 1999, a través del dial 55 de la plataforma Canal Satélite Digital.
L'equip directiu de Sogecable que va posar en marxa el canal era encapçalat pel periodista Javier Ares, el seu primer director, secundat per Roberto Saura (cap de realització) i Juan Carlos Soriano (cap de producció). La resta de la plantilla pertanyia a l'empresa de serveis audiovisuals Royal Media, filial de Mediapro. Posteriorment, la titularitat del canal va ser compartida a parts iguals per Sogecable i el Reial Madrid que, a tals efectes, van crear l'empresa Real Madrid Audiovisual.
El 27 de març de 2020, el canal va ser afegit a la plataforma Orange TV en el dial 138.

## Producció

En 2001, quan ja és el Reial Madrid el propietari exclusiu del canal, l'entitat esportiva va encomanar la producció audiovisual a Mediapro. Una relació contractual que va estar vigent fins al 1r de juliol de 2019, data en què el club va adjudicar la gestió i producció del canal al consorci format per les empreses SuperSport (filial de Mediaset) i Telefónica Broadcast Services (filial de Telefónica).

## Programació actual

El canal, que realitza la funció de promoure el coneixement i difusió de la institució, compta amb una versió en anglès i una altra en espanyol. Té una programació basada, principalment, en el seguiment exhaustiu de l'actualitat del primer equip tant de la secció de futbol com de la de bàsquet. Per a això, realitza dos informatius diaris, entrevistes, reportatges, especials en dia de partit, resums de les trobades i programes d'anàlisis i debat. El planter, amb programes com «La Fábrica» i la retransmissió de diferents partits de les categories inferiors de totes dues seccions, també ocupa un lloc destacat en la programació. El canal, a més, produeix documentals i programes divulgatius dedicats a diversos aspectes del club. Al seu torn s'ocupa de les retransmissions de tots els actes institucionals del club, com ara, assemblees, rodes de premsa o presentacions.

## Referències

* ↑ Realmadrid TV ya emite en HD en abierto en TDT
* ↑ «El Real Madrid estrenó ayer su canal de televisión». elpais.com, 16-02-1999.
# Khita

Khita de vegades Hita (en elamita 𒄭𒋫𒀀 hi-ta-a) va ser governador de Susa i l'onzè rei de la dinastia d'Awan d'Elam, cap al 2280 aC. Probablement era l'avi del famós governant elamita Puzur-Inshushinak.
El Regne d'Elam havia estat sota el domini d'Accad, almenys durant períodes intermitents, des de l'època de Sargon d'Accad. Se sap que Khita va signar un tractat de pau amb Naram-Sin d'Accàdia, on deia que "l'enemic de Naram-Sin és el meu enemic, l'amic de Naram-Sin és el meu amic". La inscripció es va descobrir a Susa. S'ha suggerit que el tractat formal va permetre a Naram-Sin tenir pau a les seves fronteres orientals, de manera que es va poder dedicar a fer front amb més eficàcia a l'amenaça dels Gutis.
El tractat suggereix que Khita va proporcionar tropes elamites a Naram-Sin, i que va casar la seva filla amb el rei d'Accad. També que va acceptar col·locar estàtues de Naram-Sin als santuaris de Susa. De fet, és ben sabut que Naram-Sin va tenir una influència important sobre Susa durant el seu regnat, on va construir temples i va deixar inscripcions amb el seu nom. Devia ser Naram-Sin qui va aconseguir que la llengua accàdia substituís l'elamita en els documents oficials.
Aquesta inscripció és el primer document oficial conegut en llengua elamita, encara que utilitza l'escriptura cuneïforme pròpia de la llengua accàdia.

## Referències

* ↑ Leick, Gwendolyn. Who's who in the Ancient Near East. Londres: Routledge, 2002, p. 70. ISBN 9780203287477.
* ↑ Gershevitch, Ilia (ed.). The Cambridge history of Iran, vol. 2. Cambridge: Cambridge University Press, 1986, p. 444-445. ISBN 9780521246934.
# Laurent Fabius

Laurent Fabius (París, 20 d'agost de 1946) és un polític francès. Fou primer ministre de França entre el 19 de juliol de 1984 i el 20 de març de 1986 i Ministre d'Afers Exteriors en el govern de Jean-Marc Ayrault.
Fill d'un antiquari, estudià a l'Escola de l'Administració Pública i el 1973 esdevingué auditor de comptes. El 1978 fou elegit diputat pel departament del Sena Marítim. En el Congrés del PS de Metz del 1979 es posicionà contra Michel Rocard. El 1981 el president François Mitterrand el nomenà ministre d'economia; destacà per l'aprovació de l'impost sobre les grans fortunes. El 1984 substituí Pierre Mauroy com a primer ministre, fins al 1986, i durant el seu mandat destacà l'escàndol per l'atemptat contra el vaixell ecologista de Greenpeace, Rainbow Warrior, amb implicació dels serveis secrets francesos; les protestes per la reforma de l'ensenyament privat, l'auge en vots del parit d'extrema dreta Front Nacional, i l'afer de la sang contaminada, que provocaria la seva dimissió.
Fidel a François Mittérrand, el 1988 fou nomenat president de l'Assemblea Nacional, i primer secretari el 1992-1993. El 1995 intentà ser el candidat socialista a les eleccions presidencials, però fou desplaçat per Lionel Jospin. Des del 16 de juny de 2002 ha estat membre de l'Assemblea Nacional francesa. És membre del grup del Partit Socialista.
Va liderar el vot pel "no" al referèndum de la Constitució Europea, el 29 de maig de 2005, dins del seu grup polític, contràriament a la postura oficial del partit.
És president del Consell Constitucional des de 8 de març de 2016.

## Referències

* ↑ Windebank, Jan; Hughes, Alex; Reader, Keith. «Fabius, Laurent (1946-)». A: Encyclopedia of Contemporary French Culture. Routledge, 2002, p. 197–199. ISBN 978-1-134-78866-8 [Consulta: 2 gener 2018].
* ↑ Cook, Bernard A. Europe Since 1945: An Encyclopedia. Routledge, 2014, p. 359. ISBN 978-1-135-17932-8 [Consulta: 2 gener 2018].
* ↑ Atkin, Nicholas; Biddiss, Michael (ed.); Tallett, Frank (ed.). The Wiley-Blackwell Dictionary of Modern European History Since 1789. John Wiley & Sons, 2011, p. 258. ISBN 978-1-4443-9072-8 [Consulta: 2 gener 2018].
# Lazar Hrebeljanović

Lazar Hrebeljanović (en serbi: Стефан Лазар Хребељановић),ca. 1329 - 15 de juny de 1389, también conegut com el Tsar o Príncep Lazar (Цар Лазар), fou un noble governant serbi (Knez), a ser un governant serbi medieval que va crear l'estat més gran i poderós al territori del desintegrat Imperi Sèrbi. L'estat de Lazar, conegut pels historiadors com la Sèrbia del Moràvia, comprenia les conques dels rius Gran Morava, Morava Occidental i Moràva Meridional. Lazar va governar la Sèrbia de Moràvia des del 1373 fins a la seva mort el 1389. Va intentar ressuscitar l'Imperi Sèrbi i col·locar-se al seu capdavant, afirmant ser el successor directe de la dinastia Nemanjić, que es va extingir el 1371 després de governar Sèrbia durant dos segles. El programa de Lazar va comptar amb el suport total de l'Església Ortodoxa Sèrbia, però la noblesa sèrbia no el va reconèixer com el seu governant suprem. Sovint se'l coneix com el tsar Lazar Hrebeljanović (en serbi: Цар Лазар Хребељановић / Car Lazar Hrebeljanović); tanmateix, només ostentava el títol de príncep (en serbi: кнез / knez)
Lazar va lluitar i morir en la Batalla de Kosovo el juny de 1389 mentre dirigia un exèrcit cristià reunit per enfrontar-se a l'Imperi Otomà invasor liderat pel sultà Murat I.La batalla va acabar sense un vencedor clar, i ambdós bàndols van patir grans pèrdues. La vídua de Lazar, Milica, que va governar com a regent del seu fill adolescent Stefan Lazarević, successor de Lazar, va acceptar la sobirania otomana l'estiu de 1390.
Va ser enterrat al Monestir de Ravanica, que ell havia fundat. És una figura heròica de la història sèrbia, i un sant de l'Església Ortodoxa Sèrbia.
El príncep Lazar Hrebeljanović (en ciríl·lic serbi: Лазар Хребељановић; v.

## Referències

* ↑ Federici, F.; Tessicini, D. Translators, Interpreters, and Cultural Negotiators: Mediating and Communicating Power from the Middle Ages to the Modern Era (en anglès). Springer, 2014-11-20. ISBN 978-1-137-40004-8.
* ↑ Duijzings, Gerlachlus. Religion and the Politics of Identity in Kosovo (en anglès). C. Hurst, 2000, p. 185. ISBN 978-1-85065-431-5.
* ↑ Betz, Frederick. Societal Stasis and Change (en anglès). New York, NY: Springer, 2012, p. 201–225. DOI 10.1007/978-1-4614-1278-6_10. ISBN 978-1-4614-1278-6.
* ↑ Al-Arnaout, Muhammed «The Battle of Kosovo 1389: From Myth Making to Ideology» (en àrab). Ostour: A Bi-annual Peer-reviewed Journal for Historical Studies, 1, 2, 2015, pàg. 60–87. ISSN: 2410-0870.
* ↑ Stojkovski, Boris. «Remarks on the Serbian Foreign Policy in the Age of Despot Stefan Lazarević». A: Erika Juhász (editor). BYZANZ UND DAS ABENDLAND VII. Studia Byzantino-Occidentalia. Eötvös-József-Collegium, 2021, p. 293-312. ISBN 978-615-5897-43-6.
* ↑ Todorovic, Jelena. An Orthodox Festival Book in the Habsburg Empire: Zaharija Orfelin's Festive Greeting to Mojsej Putnik (1757) (en anglès). Routledge, 2016-12-05. ISBN 978-1-351-95857-8.
# Le raid merveilleux

Le raid merveilleux (títol en francès, en txec: Podivuhodný let; en català: El vol meravellós), H. 159, és un ballet per a dos clarinets, trombó i quartet de corda compost per Bohuslav Martinů i completat l'11 de setembre de 1927 per al Théâtre Béritza i que no es va arribar a produir per la fallida del teatre. Es va estrenar el 8 de gener de 1980 a Polička dirigida per Václav Nosek, després d'haver-se redescobert.
Dedicat als aviadors francesos Charles Nungesser i François Coli. Van desaparèixer en un intent de fer el primer vol transatlàntic sense escales de París a Nova York el 8 de maig de 1927.

## Origen i context

En la segona meitat dels anys 20, Martinů, com molts altres compositors rellevants, es va deixar inspirar pel jazz, una moda musical que inundava Europa. Entre els anys 1926 i 1930, les composicions de Martinů van destacar per la seva naturalesa peculiar -va experimentar amb mitjans contemporanis com la ràdio, la televisió i el cinema- i pel seu estil musical agosarat. Aquesta simbiosi entre el jazz i diverses fórmules neoclàssiques les va aplicar al ballet i l'òpera.
Le raid merveilleux, subtitulat "ballet mécanique", explica el fracàs d'un intent realitzat per dos pilots francesos per travessar l'Atlàntic només unes setmanes abans que Charles Lindbergh ho aconseguís des de la direcció contrària.
Durant molts anys, es va pensar que el manuscrit original s'havia perdut fins que, a principis dels anys 90, Iša Popelka la va trobar a la Staatsbibliothek de Berlín. La peça estava incompleta i els darrers 19 compassos van ser afegits per Evžen Zámečník.

## Moviments

* Quadre 1: Un oiseau
* Quadre 2: Une hélice
* Quadre 3: Les cartes
* Quadre 4: Les réflecteurs et les affiches
* Quadre 5: La mer

## Enregistrament

2004: Le Raid merveilleux; La Revue de cuisine; On tourne!. Christopher Hogwood dirigeix l'Orquestra Filharmònica Txeca amb el solista Daniel Wiesner. Segell discogràfic: Supraphon

## Referències

* ↑ «Dades de l'obra» (en anglès). Boruslav Martinů Institute. [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Robert Simon. Bohuslav Martinů: A Research and Information Guide. Routledge, 30 maig 2014, p. 193–. ISBN 978-1-317-80610-3.
* 1 2 Barnett, Rob. «Ressenya del disc». Musicweb. [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ «Ressenya del disc». Supraphon. [Consulta: 24 novembre 2023].
* ↑ Dickinson, Peter. «Ressenya del disc». Gramophone. [Consulta: 25 novembre 2023].