OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació de Terrassa Rambla

Mapa sinòptic de la Línia Barcelona-Vallès de FGC :
Terrassa Rambla és una estació de ferrocarril propietat de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) situada al subsol de la rambla d'Ègara de la població de Terrassa, a la comarca del Vallès Occidental, per on circulen trens de la línia suburbana S1 corresponent a la línia Barcelona-Vallès. Fins al perllongament de la línia per la trama urbana de la ciutat, n'era l'estació terminal.
L'estació actual soterrada va inaugurar-se el 10 de març de 1987, però el tren va arribar a Terrassa l'any 1919 en una estació provisional, el 1921 es va inaugurar l'estació en superfície, denominada Terrassa, obra de l'empresa Ferrocarrils de Catalunya (FCC) que estava ampliant el Tren de Sarrià cap al Vallès.
El 29 de juliol del 2015 es va perllongar la línia fins a Can Roca (estació de Terrassa Nacions Unides), al nord de la ciutat, passant per la zona de Vallparadís amb una estació intermèdia que facilita la correspondència amb Rodalies de Catalunya a l'estació del Nord. Aquesta ampliació inicialment es preveia que es posés en servei el juny del 2012.
L'any 2019 va registrar l'entrada de 1.674.904 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Línia Barcelona-Vallès de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Catalunya | Les Fonts | | Vallparadís Universitat | Terrassa Nacions Unides |
http://fgc.cat/cat/projecte.asp Arxivat 2012-05-14 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Salmerón 1988, pàg. 25.
* ↑ Salmerón 1988, pàg. 16-18.
* ↑ «Història». Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2010-03-07. [Consulta: 5 juny 2011].
* ↑ «Cronologia Històrica». Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-05-26. [Consulta: 5 juny 2011].
* ↑ «Metro de Terrassa». Ajuntament de Terrassa. Arxivat de l'original el 2017-04-05. [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ «La prolongació dels FGC a Terrassa entrarà en servei el juny del 2012». El Punt. [Consulta: 8 juny 2011].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2019. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2024-03-28. [Consulta: 19 juny 2023].

## Bibliografia

* Salmerón i Bosch, Carles. El tren del Vallès: Història dels ferrocarrils de Barcelona a Sabadell i Terrassa. Barcelona: Terminus, 1988. ISBN 8440435606.

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Leptobos

Leptobos és un gènere extint de mamífers artiodàctils de la família dels bòvids que visqueren a Euràsia entre el Pliocè superior i el Plistocè superior. Se n'han trobat restes fòssils a Croàcia, Espanya (incloent-hi el Pla de l'Estany i el jaciment de Casablanca 1, a la Plana Baixa), França, Geòrgia, Grècia, Hongria, l'Índia, Indonèsia, Itàlia, el Kazakhstan, els Països Baixos, Romania, Rússia, el Tadjikistan, Turquia i la Xina. Feia aproximadament 125 cm d'alçada a la creu. Les espècies d'aquest grup haurien recordat els bous d'avui en dia. La hipsodòncia de les dents postcanines indica que eren animals pasturadors, mentre que l'anatomia dels metàpodes demostra que estaven adaptades per córrer sobre un sòl dur.

## Referències

* 1 2 Entrada «Leptobos» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ «El crani i les defenses de mastodont». Museu Arqueològic de Banyoles. [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ Turner i Antón, 1997, p. 205.
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 221.

## Bibliografia

* Agustí, J.; Antón, M. Mammoths, Sabertooths and Hominids: 65 Million Years of Mammalian Evolution in Europe (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 0-231-11640-3.
* Turner, A.; Antón, M. The Big Cats and Their Fossil Relatives: An Illustrated Guide to Their Evolution and Natural History (en anglès). Columbia University Press, 1997. ISBN 978-0-231-10229-2.
# Ursus etruscus

Ursus etruscus és una espècie extinta de mamífer carnívor de la família dels ossos (Ursidae) que visqué al Vell Món entre el Pliocè i el Plistocè. Se n'han trobat restes fòssils a Alemanya, Croàcia, Espanya (incloent-hi el jaciment de Casablanca 1, a la Plana Baixa), França, Geòrgia, Grècia, Hongria, Israel, Itàlia, el Marroc, Romania, Rússia i el Tadjikistan. És un avantpassat de l'os bru d'avui en dia (U. arctos), que conserva la seva dieta omnívora i les seves dimensions relativament mitjanes en comparació amb altres ossos. Una altra branca de descendents de U. etruscus conduí a U. deningeri, de constitució més robusta i hàbits més herbívors.

## Referències

* 1 2 Entrada «Ursus etruscus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 24 gener 2023].
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 250.

## Bibliografia

* Agustí, J.; Antón, M. Mammoths, Sabertooths and Hominids: 65 Million Years of Mammalian Evolution in Europe (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 0-231-11640-3.
# Solenoide

Un solenoide (del grec, «Solen», 'tub', 'conducte', i «eidos», 'en forma de') és un dispositiu físic capaç de crear un camp magnètic summament uniforme i intens en el seu interior, i molt feble a l'exterior. Té forma de bobina cilíndrica i consta d'un fil conductor aïllat i enrotllat segons una hèlix, formant un cilindre d'una llargària, normalment superior al diàmetre. André-Marie Ampère va inventar el 1820 el concepte de solenoide et el nom de "solenoide", en un experiment que feia amb corrents circulars.

## Disseny

Un exemple teòric és el d'una bobina de fil conductor aïllat i enrotllat helicoïdalment, de longitud indeterminada. En aquest cas ideal el camp magnètic seria uniforme al seu interior i, com a conseqüència, a fora seria nul.
A la pràctica, una aproximació real a un solenoide és un fil conductor aïllat, de longitud finita, enrotllat en forma d'hèlix (bobina) o un nombre d'espirals amb un pas d'acord amb les necessitats, pel qual circula un corrent elèctric. Quan això succeeix, es genera un camp magnètic dins de la bobina tant més uniforme com més llarga sigui la bobina. L'avantatge de solenoide rau en aquesta uniformitat que de vegades cal en alguns experiments de física. Però també té inconvenients: és més molest que les Bobines de Tesla i no pot produir un camp magnètic elevat sense un equip costós i un sistema de refrigeració.
Una bobina amb un nucli apropiat, es converteix en un electroimant. S'utilitza generalment per a generar un camp magnètic uniforme.
Es pot calcular el mòdul del camp magnètic en el terç mitjà d'un solenoide segons l'equació:
   $B={\frac {mNi}{L}}$
on:
* M , la permeabilitat magnètica,
* N , el nombre d'espires delsolenoide,
* I , el corrent que circula i
* L , la longitud total de solenoide.
Mentre que el camp magnètic en els extrems d'aquest poden aproximar com:
   $B={\frac {mNI}{2L}}$

## Vàlvules solenoides

Aquest tipus de bobines és utilitzat per accionar un tipus de vàlvula, anomenada vàlvula solenoide, que respon a polsos elèctrics respecte de la seva obertura i tancament. Eventualment controlable per programa, la seva aplicació més recurrent en l'actualitat, té relació amb sistemes de regulació hidràulica i pneumàtica.
El mecanisme que s'acobla i desacobla el motor d'arrencada dels motors de combustió interna en el moment de la seva posada en marxa és un solenoide.

## Vegeu també

* Bobina electromagnètica
* Inductor
* Motor d'arrencada

## Referències

* ↑ solenoide sol, sur le site cnrtl.fr
* ↑ f725.image Les Merveilles de la science Volume 1 (1867) - Louis Figuier, pàg. 719

## Enllaços externs

* Solenoids Magnetic Sources
* Interactive Java Tutorial: Magnetic Field of a Solenoid, National High Magnetic Field Laboratory
* Discussion of Solenoids at Hyperphysics
* Solenoid Basics for Robotics
# Marcianise

Marcianise és un municipi italià, situat a la regió de Campània i a la província de Caserta. L'any 2004 tenia 43.139 habitants.

## Referències

* ↑ «Marcianise». ésAdir. [Consulta: 6 febrer 2025].
# Gran Premi d'Espanya de Motocròs 250cc 1965

L'edició de 1965 del Gran Premi d'Espanya de Motocròs 250cc fou la 4a d'aquesta prova. Organitzat per la Penya Motorista 10 x Hora, el Gran Premi era la primera prova del Campionat del Món d'aquell any i tingué lloc el cap de setmana del 27 i 28 de març al Circuit de Santa Rosa, a Santa Coloma de Gramenet. Hi participaren 33 pilots de 14 països diferents (tres dels quals catalans) i hi assistiren nombrosos espectadors.

## Curses
### Primera mànega

| Posició | Pilot | Motocicleta |
| 1 | Torsten Hallman | Husqvarna |
| 2 | Viktor Arbekov | ČZ |
| 3 | Gunnar Draugs | CZ |
| 4 | Joël Robert | CZ |
| 5 | Don Rickman | Métisse (Bultaco) |
| 6 | Dave Bickers | Greeves |
| 7 | Åke Jonsson | Husqvarna |
| 8 | Derek Rickman | Métisse (Bultaco) |
| 9 | Marcel Wiertz | Bultaco |
| 10 | Andrei Dezhinov | CZ |

### Segona mànega

| Posició | Pilot | Motocicleta |
| 1 | Åke Jonsson | Husqvarna |
| 2 | Dave Bickers | Greeves |
| 3 | Andrei Dezhinov | ČZ |
| 4 | Jan Blomqvist | Husqvarna |
| 5 | Marcel Wiertz | Bultaco |
| 6 | Don Rickman | Métisse (Bultaco) |
| 7 | Otto Walz | Montesa |
| 8 | Torsten Hallman | Husqvarna |
| 9 | Viktor Arbekov | CZ |
| 10 | José Sánchez | Bultaco |

## Classificació final

| Posició | Pilot | Motocicleta | 1a Mànega | 2a Mànega | Punts |
| 1 | Dave Bickers | Greeves | 6è | 2n | 8 |
| 2 | Åke Jonsson | Husqvarna | 7è | 1r | 8 |
| 3 | Torsten Hallman | Husqvarna | 1r | 8è | 9 |
| 4 | Viktor Arbekov | ČZ | 2n | 9è | 11 |
| 5 | Don Rickman | Métisse (Bultaco) | 5è | 6è | 11 |
| 6 | Andrei Dezhinov | CZ | 10è | 3r | 13 |
| 7 | Marcel Wiertz | Bultaco | 9è | 5è | 14 |
| 8 | Otto Walz | Montesa | 16è | 7è | 23 |
| 9 | George Hauger | Montesa | 12è | 11è | 23 |
| 10 | José Sánchez | Bultaco | 15è | 10è | 25 |

## Referències

* ↑ «Lista de corredores del IV Gran Premio de España de Motocross» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 29-03-1965. [Consulta: 8 agost 2014].
* ↑ Herreros, Francisco; Aznar, José Luis. «Motocross». A: Historia del motociclismo en España (en castellà). Barcelona: RACC, 1998, p. 277. ISBN 84-920886-5-6.
* ↑ «El británico Dave Bickers, vencedor del IV Gran Premio de España de Motocross» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 29-03-1965. [Consulta: 8 agost 2014].

### Bibliografia

* «World championship series 1965: GP 250 Round 1 - Spain - Barcelona - 1965 March 28» (en anglès). akejonsson.com. Åke Jonsson, 2011. Arxivat de l'original el 26 d’agost 2014. [Consulta: 8 agost 2014].
* «Clasificaciones» (PDF) (en castellà). Hemeroteca. El Mundo Deportivo, 29-03-1965. [Consulta: 8 agost 2014].
* «Palmarés». A: Programa XVI Gran Premi d'Espanya (en castellà). Barcelona: Penya Motorista 10 x Hora, 3 abril 1977, p. 37.
# Tethea ocularis

Tethea ocularis és una papallona nocturna de la subfamília Thyatirinae de la família Drepanidae. Es troba per tota l'Europa continental i té una distribució escampada a Anglaterra i Gal·les, tot i que és absent d'Escòcia i Irlanda. L'espècie va ser la descrita per primera vegada per Carl Linnaeus a la seva 12a edició de Systema Naturae de 1767.

## Descripció

L'envergadura alar és de 35-45 mm. Les ales anteriors de color marró fosc estan marcades amb línies blanques centrades que es veuen més aviat com el nombre 80. Les ales posteriors són de color gris. L'espècie vola de maig a juliol i se sent atreta per la llum i el sucre.
La larva grisa i blanca s'alimenta de pollancres i altres espècies del gènere Populus. L'espècie passa l'hivern com a pupa.

## Subespècies

* Tethea ocularis ocularis
* Tethea ocularis ocularis amurensis (Warren, 1912).
* Tethea ocularis opa Zolotuhin, 1997
* Tethea ocularis osthelderi (Bytinski-Salz & Brandt, 1937)
* Tethea ocularis tanakai Inoue, 1982

## Galeria

* Tethea ocularis (vista dorsal)
* Tethea ocularis (vista ventral)

## Referències

* ↑ Varley, G. C. «A Field Guide to the Insects of Britain and Northern Europe. by Michael Chinery. Collins, £2.95. - Studying Insects—a practical guide, by R. L. E. Ford. Warne, £2.50.». Oryx, 12, 4, 6-1974, pàg. 494–495. DOI: 10.1017/s0030605300012448. ISSN: 0030-6053.
* ↑ Skinner, Bernard; Wilson, David. Colour Plates. BRILL, 2009, p. 197–299. ISBN 978-87-88757-90-3.
* ↑ L'estació de vol es refereix a les Illes Britàniques. Això pot variar en altres parts de la seva àrea de distribució.
* ↑ «Tethea ocularis - LepiWiki». [Consulta: 27 gener 2024].

## Bibliografia

* Chinery, Michael Collins Guide to the Insects of Britain and Western Europe 1986 (Reprinted 1991)
* Skinner, Bernard Colour Identification Guide to Moths of the British Isles 1984

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual: Tethea ocularis (castellà)
* Funet: Tethea ocularis (castellà)
# David M. Raup

David M. Raup (Boston, Massachusetts, 1933) és un paleontòleg i morfòleg estatunidenc. Junt amb Jack Sepkoski, Raup és un dels grans teòrics de l'extinció. Ambdós són els autors de la hipòtesi segons la qual, l'extinció dels dinosaures fa 65 milions d'anys. Va formar part d'un cicle d'extincions que hauria tingut lloc cada 26 milions d'anys. Raup és un actiu investigador de l'Institut de Santa Fe, on desenvolupa mètodes per a l'exploració filogenètica del morfoespai.

## Bibliografia

Llibres
* Raup, David and Steven M. Stanley. 1978. Principles of Paleontology : Second Edition. ISBN 0-7167-0022-0
* Raup, D.M. 1985. Patterns and Processes in the History of Life: Report of the Dahlem Workshop on Patterns and Processes in the History of Life. Berlin, June 16-21. David Jablonski (Editor). ISBN 0-387-15965-7
* Raup, David 1992. Extinction: Bad Genes or Bad Luck? ISBN 0-393-30927-4
* Raup, David 1999. The Nemesis Affair: A Story of the Death of Dinosaurs and the Ways of Science. ISBN 0-393-31918-0
Articles
* Raup, D.M., 1962. Computer as aid in describing form in gastropod shells. Science,
* Raup, D.M. 1966. Geometric analysis of shell coiling: general problems. Journal of Paleontology
* Raup, D.M. and J.J. Sepkoski, Jr. 1982. Mass extinctions in the marini fossil record. Science.
* Raup, D.M. and J.J. Sepkoski, Jr. 1984 Periodicity of Extinctions in the Geologic Past. Proc. Natl. Acad. Sci. Usa.
* Raup, D.M. 1994. The Role of Extinction in Evolution Proc. Natl. Acad. Sci. Usa.

## Enllaços externs

* «David M. Raup». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1997 Entrevista amb David M. Raup
* Art. en "What Factors May Lead to Periodic Mass Extinctions? " DinoData (cal registre, de franc) Arxivat 2007-02-20 a Wayback Machine.
# Pendant

Pendant és un terme utilitzat en la bibliografia d'art, especialment en l'expressió «formar pendant», per designar una parella de peces (de quadres, escultures o fins i tot obres d'arts decoratives, com rellotges o canelobres) que es realitzen expressament per a ser exhibides conjuntament en un espai adequat (per exemple, flanquejant una porta o formant simetria en una estada o sobre un aparador). Habitualment tenen les mateixes o similars dimensions i proporcions i es refereixen al mateix tema artístic.
No s'ha de confondre pendant amb el terme «penjant» (traduïble en anglès i francès per pendant o pendentif).

## Etimologia

El significat de la paraula francesa pendant és tant «penjant» com «semblant» o «igual»; mentre que l'expressió être le pendant significa «ser el company de» o «ser equiparable amb»; i l'expressió faire pendant à significa «fer parella amb».

## Exemples

* Vista del jardí de Villa Medici en Roma, de Diego Velázquez
* El mateix títol, pendant de l'anterior
* Descans en la fugida a Egipte, de Poussin
* Retorn en la fugida a Egipte, de Poussin, que forma pendant amb l'anterior
* Díptic de Dürers d'Adam i Eva. Els dos panells es mostren com a pendant en el Museo del Prado (Madrid)

## Retrats pendants

Els retrats aparellats (o pendants) van estar de moda durant la meitat del segle xviii a Rússia, mentre que a Europa occidental van aparèixer molt abans. En general, representaven a una parella casada. Tot i que es podien fer abans del casament, generalment els nuvis es retrataven quan ja tenien una edat madura. Els retrats en la vellesa eren menys comuns.
En general, eren pintats pel mateix artista, però de vegades el segon retrat ho pintava un altre artista per haver-se fet anys més tard.
Els retrats pendants són de la mateixa mida i estan aparellats en color, model, fons i altres característiques. Generalment els models s'enfronten entre si, i els dos retrats es penjaven junts.
* Retrat de Samuila Greyga, de Carl Ludwig Christinec
* Retrat de Sarah Greig, la seva esposa, de Carl Ludwig Christinec, pendant de l'anterior
* Pieter de Graeff i la seva esposa Jacoba Bicker, pintat en 1663 per Caspar Netscher, Rijksmuseum Amsterdam

## Referències

* ↑ Evangulova, U.S; Karev, A. A. El retrat a Rússia en la segona meitat del segle xviii (en rus), 1994, p. 28.
# Boscarla d'arrossar

La boscarla dels arrossars o buscarla dels arrossars a les illes o xitxarra dels arrossars al País Valencià (Acrocephalus agricola), és una espècie d'ocell de la família dels acrocefàlids (Acrocephalidae), dins l'ordre dels passeriformes. La boscarla de Manxúria (Acrocephalus tangorum) va ser en el passat considerada una subespècie de la dels arrossars.
Cria en zones de clima temperat de l'Àsia central. Migrant en hivern cap al Pakistan i l'Índia. La seva presència als Països Catalans, i a l'Europa occidental en general, és esporàdica. Aquesta espècie viu entre la vegetació baixa, com herba alta, joncs i camps d'arròs. Pon 4 - 5 ous en un niu fet entre la pastura.
És la menor de les boscarles, fent 12 - 13.5 cm de llargària. L'adult és de color marró pàl·lid per sobre, amb el ventre beix. Una banda superciliar blanquinosa, i bec curt i punxegut. Els sexes són idèntics, com la majoria de les espècies del gènere. Com la majoria de les boscarles, són insectívors.
El cant és ràpid i semblant al de la boscarla menjamosquits (A. palustris), malgrat que més feble i rítmic.

## Llistat de subespècies

Se n'han distingit dues subespècies:
* Acrocephalus agricola agricola (Jerdon) 1845.
* Acrocephalus agricola septimus (Gavrilenko) 1954.

## Referències

* ↑ Dyrcz, Andrzej «Paddyfield Warbler (Acrocephalus agricola)» (en anglès). Birds of the World, 04-03-2020.
* ↑ Subespècies dels acrocefàlids Rev. 4-04-2010
# Bitó nord-americà

El bitó nord-americà (Botaurus lentiginosus) és una espècie d'ocell de la família dels ardèids (Ardeidae). És l'equivalent nord-americà del bitó europeu i la seva presència als Països Catalans és esporàdica.

## Morfologia

* D'aspecte similar al bitó d'Euràsia però una mica menor amb 59 - 70 cm de llargària i 95 - 115 cm d'envergadura.
* Com la resta d'espècies del gènere és una garsa amb el cos i el coll robusts i potes curtes.
* Per sobre és de color marró finament clapejada de negre. Per sota és de color blanc molt tacada de marró. Capell marró.
* Una banda negra s'estén des de l'ull i a la llarga dels costats del coll.

## Hàbits

En general és solitari i camina sigil·losament. Quan detecta que pot ser vist, resta immòbil, amb el bec apuntant cap amunt, confonent-se amb les canyes. És més actiu al vespre. Més sovint se sent que no és vist.

## Hàbitat i distribució

Encara que són comuns en gran part de la seva àrea de distribució, és poc observat per estar normalment amagat en pantans, maresmes i praderies humides, entre joncs i espadanyes. En època de cria viu al Canadà i gran part dels Estats Units, mentre que hiverna al sud dels Estats Units, Mèxic i Amèrica Central. Ocasionalment arriba a l'Europa occidental, sobretot a l'hivern. A Catalunya va haver un albirament en gener de 1961.

## Alimentació

Igual que altres membres del gènere, caça als pantans i llacunes poc profundes on viu, amfibis, insectes, peixos i rèptils.

## Reproducció

La femella construeix el niu amb canyes i joncs a l'espesura sobre l'aigua. Allí pon 2 – 3 ous que cova durant 24 – 28 dies. La femella s'encarrega en exclusiva de covar i de la cura dels pollets, que deixen el niu després d'una o dues setmanes, però continuen rebent alimentació complementària fins a quatre setmanes d'edat.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 207. ISBN 978-84-16728-37-4.
* Fitxa del bitó americà a Planetofbirds (anglès)
* Fitxa del bitó americà a SEO/Birdlife Arxivat 2011-11-16 a Wayback Machine. (castellà)
* Fitxa del bitó americà al SIOC (català)
* Fotografies i nomenclatura del bitó americà en diverses llengües Arxivat 2011-05-20 a Wayback Machine.
# Poders universals

Poders universals és l'expressió utilitzada a l'Europa occidental des de l'edat mitjana per referir-se a la Santa Seu i al Sacre Imperi Romanogermànic, ja que tots dos es disputaven l'anomenat Dominium mundi, i mantenien amb la resta dels agents polítics una pretensió de superioritat, l'efectiva plasmació en la realitat va ser molt desigual, donada l'existència de factors com la dispersió territorial, el baix nivell de desenvolupament tècnic i productiu de l'economia feudal i la tendència social i política del feudalisme a la descentralització del poder. Tanmateix, els poders universals van perviure durant l'edat moderna, encara que la seva inoperància en les relacions internacionals va ser evident des de la segona meitat del segle xvii. El començament de l'edat contemporània i la Revolució liberal, amb les guerres napoleòniques i les unificacions alemanya i italiana, van suposar la fi efectiva de l'Imperi i el confinament territorial del Papat al Vaticà, que així i tot va mantenir la seva capacitat d'influència en el món actual.

## Vegeu també

* Superpotència
* Dominació del món

## Enllaços externs

* Pontificat i Imperi Arxivat 2007-12-17 a Wayback Machine. a Artehistoria.
# Antoine Parmentier

Antoine-Augustin Parmentier (Montdidier, 17 d'agost de 1737 - París, 17 de desembre de 1813) va ser un agrònom, naturalista, nutricionista i higienista francès.
La seva experiència com captiu a Prússia durant la Guerra dels Set Anys el va portar a defensar la patata com a alternativa alimentària (a França, com a gairebé tot Europa, se la considerava no comestible). Va aconseguir que s'aixequessin les lleis que prohibien el seu cultiu, i va promoure el seu consum. Va ser un dels creadors de l'Escola de la fleca a França. Va treballar també en el blat de moro, l'opi i la banya del sègol. També va preconitzar l'ús del fred per conservar la carn i va desenvolupar tècniques per extreure el sucre de la remolatxa.
L'acollida que Lluís XVI havia reservat a l'agrònom filantrop li va fer ser durant la Revolució francesa sospitós per al Nou Règim. Però aviat se li va confiar la vigilància de les salaons destinades a l'exèrcit francès. El Directori i el Consolat també es van servir de les seves competències.
Durant l'època napoleònica, com inspector general del servei de salut,) aconsegueix que l'exèrcit adopti la vacunació antivariolosa i s'ocupa de les condicions higièniques en els vaixells.
Científic amb una obra notable per la seva varietat, participa, a més, en la vida social col·laborant en els textos relacionats amb la reforma agrària proposats per l'Assemblea Nacional Constituent. Entra a l'Acadèmia de les Ciències el 1795 a la secció d'economia rural.
La seva família està enterrada en el Cementiri del Père-Lachaise a París.

## Referències

* ↑ Crombie, Alistair Cameron; Hoskin, Michael A. History of Science (en anglès). Science History Publications, 1978, p. 171.
* ↑ Clout, Hugh D. Agriculture in France on the Eve of the Railway Age (en anglès). Rowman & Littlefield, 1980, p. 92-93. ISBN 0389200174.
* ↑ Ragatz, Lowell Joseph. The Agricultural Revolution: The Transformation of Rural Techniques in Europe During the Eighteenth and Early Nineteenth Centuries (en anglès). A. Thomas, 1937, p. 19.
* ↑ Parmentier, Antoine. Éloge de M. Model, conseiller de la Cour, premier apothicaire de S. M. l'Impératrice de Russie, directeur et inspecteur général des pharmacies (en francès). Chez Monory, 1775, p. 1.

## Enllaços externs

* Biografia de Parmentier (en francès) Arxivat 2005-09-10 a Wayback Machine.
* Petita biografia de Parmentier Arxivat 2008-10-23 a Wayback Machine.