OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palau de las Marismillas

El Palau de las Marismillas està situat a la finca que duu el mateix nom a l'extrem sud del Parc Nacional de Doñana, al municipi d'Almonte, prop del riu Guadalquivir i a pocs quilòmetres de Sanlúcar de Barrameda. La casa-palau passà a ser part del Patrimoni de l'Estat a partir de principis de la dècada dels 90 del segle xx, essent destinada a ús protocol·lari a partir de 1992.

## Història

La finca de Doñana passà a ser propietat del Duc de Tarifa quan aquest contragué matrimoni amb María de los Ángeles Medina Garvey, propietaria dels béns de la casa de Medina Sidonia. Posteriorment, el 1912, el Duc explotà el terreny com a finca de cultiu i lloc de caça, ordenant la plantació de gran nombre d'abres i la construcció de l'edifici casa-palau en estil colonial.
El Palau de las Marismillas ha estat utilitzat pels respectius presidents del Govern espanyols, José María Aznar i José Luis Rodríguez Zapatero, com a residència de vacances. També ha estat residència temporal de convidats polítics estrangers com Tony Blair, Helmut Kohl o el rei Balduí I de Bèlgica i la seva esposa Fabiola, així com altres personatges polítics i representants de cases reials europees.

## Enllaços externs

* Palau de Doñana, refugi de reis i presidents Arxivat 2008-12-02 a Wayback Machine., Deia.com
* Entrevista: Jose María Pérez Ayala. Treballador de Doñana, El País (26-3-2006).
# Paul Van den Broeck

Paul N. Van den Broek (18 de setembre de 1904 - ?) va ser un corredor de bobsleigh i jugador d'hoquei sobre gel belga, que va competir a començaments del segle xx.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a 4 formant equip amb Charles Mulder, René Mortiaux, Victor Verschueren i Henri Willems. En aquests mateixos Jocs disputà la competició d'hoquei sobre gel, en què quedà eliminat en primera ronda.

## Referències

* 1 2 «Paul Van den Broek Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 3 de gener 2012. [Consulta: 3 desembre 2017].
# Gottfried Weilenmann

Gottfried Weilenmann (Amriswil, 29 de març de 1920 - Brè-Aldesago, 8 de novembre de 2018) va ser un ciclista suís que fou professional entre 1945 i 1952.
Durant la seva carrera professional destaquen les victòries a la Volta a Suïssa de 1949 i el campionat de Suïssa en ruta de 1952. Aquest mateix any aconseguí la medalla de plata al Campionat del Món de ciclisme en ruta.
Era el germà gran de Léo Weilenmann.

## Palmarès

* 1942
** Campió de Suïssa en ruta amateur
* 1949
** 1r de la Volta a Suïssa
* 1952
** Campió de Suïssa en ruta
** Medalla de plata al Campionat del Món de ciclisme en ruta

### Resultats al Tour de França

* 1947. 17è de la classificació general
* 1949. 39è de la classificació general
* 1950. 50è de la classificació general
* 1951. 50è de la classificació general
* 1952. 12è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1950. 45è de la classificació general
* 1952. 39è de la classificació general

## Referències

* ↑ Si è spento Weilenmann, vincitore del Tour de Suisse nel 1949 Arxivat 2018-11-15 at Archive.is (italià)

## Enllaços externs

* Palmarès de Gottfried Weilenmann
# Gasela persa

La gasela persa (Gazella subgutturosa) és una gasela que viu a una gran zona de l'Àsia central, incloent-hi part de l'Iran i el sud-oest del Pakistan a l'extrem occidental de la seva distribució, així com el desert del Gobi. És característica perquè només els mascles tenen banyes i habita a Pèrsia, l’Afganistan i el Turquestan.
El nom específic significa "plena a sota la gola" i es refereix al fet que al mascle se li inflen el coll i la gola durant la temporada d'aparellament, semblant a un goll. Tanmateix, no és un goll autèntic, que és provocat per un augment de la mida de la glàndula tiroide.
La gasela persa viu a planúries de sorra i grava i altiplans de calcària. Corre a grans velocitats, sense l'anadura amb saltirons d'altres espècies de gasela. A gran part del seu àmbit de distribució, les gaseles emprenen migracions estacionals. Els ramats recorren entre 10 i 30 km al dia a l'hivern, mentre que a l'estiu només en recorren entre 1 i 3.

## Referències

* ↑ «Gasela persa». Cercaterm - Termcat. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ «gasela | enciclopèdia.cat». [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ «Gazella subgutturosa». IUCN Red List of Threatened Species, 08-08-2016.
* ↑ «Mammal Species of the World - Browse: subgutturosa». Bucknell Univesity. [Consulta: 30 octubre 2021].
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Manuel Peris Fuentes

Manuel Peris Fuentes, (Borriana 1857 - gener del 1932) va ser un lletrat i polític valencià.
Va cursar els estudis de Dret a Madrid. Anys més tard apareixeria citat en el llibre acadèmic Curs d'Història del Dret Espanyol d'Alfonso García-Gallo la primera edició del qual es va publicar a l'octubre de 1946. Un cop llicenciat, va passar a formar part de la redacció de El Universo, periòdic madrileny seguidor de Castelar, cap del Partido Liberal Posibilista. La seva carrera com a lletrat no el va fer destacar, però sí per les seves obres com a poeta i historiador. Les seves poesies, escrites en valencià, van aparèixer en diverses revistes valencianes. Van ser recopilades el 1928 i titulades com a Poesies. Va destacar la poesia Urbs lustratis, premiada amb la Flor Natural dels Jocs Florals. Com a historiador, i més específicament com a gran aficionat a la paremiologia, va recollir 1.500 refranys populars. El 1928 Estanislau Alberola els va publicar amb el títol Refranyer valencià. Així mateix, es dedicà a escriure obres teatrals, d’entre les quals van destacar la comèdia A la terra (1925) i Parigual (1927). La seva carrera com a escriptor el portà a vincular-se amb el valencianisme cultural a partir de Lo Rat Penat. Va ser un membre actiu i proclamat mestre en Gai Saber. Paral·lelament, desenvolupà una extensa carrera política. Després de vincular-se estretament amb El Universo, de Castelar, va ser escollit alcalde de la seva vila, Borriana, des de l'1 de juliol del 1895 fins al 30 d’octubre del 1897.
El 1929 va guanyar el premi del Llibret de Falla. Posteriorment, l'any 1931 i poc temps abans de morir, va haver d’afrontar una dura polèmica per haver format part del jurat que havia deixat desert el premi del Llibret de Falla. Aquella decisió va provocar el famós “Manifest Faller” que va encapçalar Pedro Echevarría, en el que el van posar de volta i mitja, i inclús li van recordar el seu passat maçó.
Un temps abans de morir, va desheretar el seu únic fill i cedí tot el seu patrimoni a l’Orde Salesiana. Amb aquell patrimoni, el 1929 es van començar a construir les Escoles Salesianes, tot i que s'aturaren el 1931, van acabar obrint les seues portes el 1940, huit anys més tard de la defunció del seu generós mecenes.
També cedí la seva biblioteca privada a la localitat.
Va ser un altre dels personatges destacats de la saga dels Peris Fuentes. A pesar de la coincidència de cognoms, era cosí germà de Joaquín Peris Fuentes.

## Referències

* ↑ «Généalogie de Manuel Peris Fuentes» (en castellà). Geneanet. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Peris Fuentes, Manuel» (en català). UJI. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Curso de Historia del Derecho español, - Alfonso Garcia-Gallo». [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Alcaldes de Borriana des del 1835» (en castellà). Lloc web de l'Ajuntament de Borriana. Arxivat de l'original el 2022-12-20. [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Ajuntament de Borriana - Difunts/es il·lustres» (en català). Ajuntament de Borriana. [Consulta: 24de desembre 2022].
# Attilio Moresi

Attilio Moresi (Viganello, 26 de juliol de 1937 - Valcolla, 25 d'abril de 1995) va ser un ciclista suís que fou professional entre 1956 i 1965.
Durant la seva carrera aconseguí 18 victòries, destacant la Volta a Suïssa de 1961 i el Campionat de Suïssa en ruta de 1963.

## Palmarès

* 1951 (amateur)
** 1r a Versico
** 1r a Fiori
* 1953 (amateur)
** 1r al Giro del Mendrisiotto
** 1r a Roveredo
* 1954 (amateur)
** 1r a Roveredo
** 1r a Lugano
* 1955 (amateur)
** Campió de Suïssa amateur
** Campió de Tessin amateur
** 1r a Roveredo
* 1956
** 1r del Tour del Cantó de Friburg (amateur)
** 1r del Tour del Cantó de Ginebra
* 1959
** 1r del Tour del Cantó de Ginebra
* 1961
** 1r al Critèrium de Lugano
** 1r a la Volta a Suïssa
* 1963
** Campió de Suïssa en ruta
** Campió de Suïssa militar
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1964
** 1r a Nyon

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1957. 59è de la classificació general
* 1961. 23è de la classificació general
* 1962. Abandona
* 1963. 66è de la classificació general
* 1964. 79è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1959. Abandona (13a etapa)
* 1960. Abandona (9a etapa)

## Enllaços externs

* Palmarès d'Attilio Moresi (francès)
# Irrumació

La irrumació és un tipus de sexe oral en el qual l'home empeny el seu penis en la boca d'algú, a diferència de la fel·lació, en què el penis és oralment excitat de manera activa per qui realitza la fel·lació. La diferència majorment està en la part activa. Per extensió, «irrumació» també pot referir-se a la tècnica d'empènyer el penis entre les cuixes de l'altra persona (sexe intercrural).
«La terminologia eròtica del llatí distingeix dos actes: primer, la “fel·lació”, on el penis de l'home és excitat oralment per qui la realitza; segon, la “irrumació”, on l'home mou els malucs al ritme que desitgi».
En el vocabulari sexual de l'Antiga Roma, la irrumatio és considerada una forma de violació oral (us impurum), en la qual l'home força el penis en la boca d'algú.

## Etimologia i història

El mot català «irrumació» ve del llatí irrumare, que significa «forçar el sexe oral».
Encara hi ha algunes contradiccions entre els lingüistes que no han estat resoltes, «irrŭmātio» pot tenir relació amb la paraula llatina «rūmen, rūminis». Uns altres la relacionen amb «rūma» o «rūmis», una paraula en desús per a «mugró», per la qual cosa significaria alguna cosa així com «donar llet» o «donar mamar».
Un altre sinònim d'«irrumació» és «violació egípcia» o simplement «egipci»; això és així perquè en l'època de les Croades, els mamelucs solien obligar els seus presos cristians a realitzar aquesta acció.

## Vegeu també

* Gola profunda
* Fel·lació
* Coit intermamari
* Sexe oral
* Collaret de perles (sexe)

## Notes

* ↑ «fel·lació - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ Rodríguez, Francisca Molero. Sexe jove. MARGE BOOKS, 2024-02-14. ISBN 978-84-86684-95-2.
* ↑ «irrumatio in Sex-Lexis». [Consulta: 7 juliol 2009].
* ↑ G., Legman. Oragenitalism: Oral Techniques in Genital Excitation. The Julian Press, 1969, p. 174.
* ↑ Amy Richlin, "The Meaning of irrumare in Catullus and Martial", Classical Philology 76.1 (1981) 40–46.
* ↑ «Whitaker's Words: irrumatio». Arxivat de l'original el 30 de septiembre de 2022. [Consulta: 25 novembre 2019].
* ↑ Richlin, A. «Richlin, A. 1981. "The Meaning of Irrumare in Catullus and Martial". Classical Philology 76 (1): 40–46. Link to preview available from the WWW.». Classical Philology, 76, 1, 1981, pàg. 40–46. DOI: 10.1086/366597. JSTOR: 269544.
* ↑ Adams (1982), The Latin Sexual Vocabulary, p. 126.
* ↑ «fel·lació - Diccionari enciclopèdic de medicina (DEMCAT). Versió de treball | DEMCAT». [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ Edwardes, Allen; Masters, Robert E. L. The cradle of erotica, New York: Julian Press, 1963.
# Beat Breu

Beat Breu (Sankt Gallen, 23 d'octubre de 1957) és un ciclista suís, ja retirat, que fou professional entre 1979 i 1996. Anomenat La Puce de Saint-Gall, durant aquests anys aconseguirà més de quaranta victòries, sent les més destacades dues etapes al Tour de França de 1982, una d'elles amb final a L'Aup d'Uès, una al Giro d'Itàlia de 1981 i la Volta a Suïssa de 1981 i 1989.
Combinà la seva participació en carretera amb el ciclocròs. El 1988 i 1994 es proclamà Campió de Suïssa d'aquesta especialitat.

## Palmarès

* 1979
** Campió de Suïssa de muntanya
* 1981
** 1r a la Volta a Suïssa i vencedor de 2 etapes
** 1r al Campionat de Zúric
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1982
** Vencedor de 2 etapes al Tour de França
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1983
** Campió de Suïssa de muntanya
* 1984
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1985
** Campió de Suïssa de muntanya
* 1987
** Vencedor d'una etapa al Tour de Romandia
* 1988
** Campió de Suïssa de ciclocròs
* 1989
** 1r a la Volta a Suïssa i vencedor d'una etapa
* 1990
** Campió de Suïssa en contrarellotge
** Campió de Suïssa de muntanya
* 1994
** Campió de Suïssa de ciclocròs

## Resultats al Tour de França

* 1982. 6è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1983. 22è de la classificació general
* 1984. 43è de la classificació general
* 1985. 23è de la classificació general
* 1986. 74è de la classificació general
* 1987. 26è de la classificació general
* 1989. 21è de la classificació general
* 1990. 42è de la classificació general

## Resultats al Giro d'Itàlia

* 1979. 23è de la classificació general
* 1981. 8è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1984. 8è de la classificació general
* 1988. 11è de la classificació general

## Referències

* ↑ «BREU Beat». [Consulta: 17 novembre 2022].
* 1 2 3 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Beat BREU» (en italià). [Consulta: 17 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Beat Breu a sitiodeciclismo.net
# Ferrantino Malatesta

Ferrantino Malatesta (ca. 1285-12 de novembre de 1353) va ser un noble italià, senyor de Rimini.
Nascut en una data desconeguda, possiblement a mitjan de la dècada del 1280. Va ser fill de Malatestino dall'Occhio, senyor de Rimini, i de Giacoma dei Rossi.
Les primeres notícies d'ell són al costat del seu pare i el seu oncle Pandolfo, al qual va donar suport, l'any 1304, en la consolidació del domini de la família Malatesta sobre Pesaro i l'àrea circumdant. Durant aquest període, van comptar amb el suport dels Balignani, amb els quals va enllaçar matrimonialment casant-se amb Belluccia, germana de Tano Balignani, vers el 1307. Del matrimoni van néixer dos fills, Malatestino Novello i Pandolfino, i una filla.
A partir de 1307, consta com un dels hereus emancipats de la família, i va obtenir el govern de ciutats com Cervia (1313), Cesena (1314), sempre com a suplent del seu pare. Uns anys més tard, el 3 de juny de 1324, va rebre el títol de cavaller, el dia del casament de Galeotto Malatesta i Elisa della Valletta.
En vida del seu pare, va rebre el càrrec de conservator civitatis et comitatus Arimini i amb ella la presidència del Consell Menor de Rimini. En morir, la senyoria va ser assumida per Pandolfo, oncle de Ferrantino, mentre que ell va assolir la defensoria. Quant a la senyoria, Ferrantino la va ocupar a la mort del seu oncle el 1326. Tanmateix, el seu ascens no va ser ben vista pels seus familiars. El mes de juliol d'aquell any, el seu cosí Ramberto el va fer presoner, juntament el seus fill i net, Malatestino i Ferrantino Novello. A resultes d'aquesa acció es va perdre Cesena i va esclatar una revolta a Fano. La ciutat de Rimini va mantenir-se fidel al seu senyor, forçat pel seu cosí Malatesta di Pandolfo, Ramberto es va veure obligat a abandonar-la després de tres dies. Ferrantino i la seva família van ser alliberats immediatament.
Va morir a Rimini el 12 de novembre de 1353.

## Referències

* 1 2 3 Falcioni, Anna. «MALATESTA, Ferrantino» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani. Treccani, 2007. [Consulta: 22 agost 2021].
* ↑ Larner, John. Lords of Romagna (en anglès). Londres: Palgrave Macmillan, 1964, p. 86.
* ↑ Falcioni, Anna. «MALATESTA, Malatesta detto Malatestino» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani. Treccani, 2007. [Consulta: 22 agost 2021].
* ↑ Jones, P. J.. The Malatesta of Rimini and the Papal State (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1974, p. 37.
# Joaquim de Miró i de March

Joaquim de Miró i de March (Vic, 14 de desembre de 1812 - Barcelona, 17 de juliol de 1867)) va ser un comerciant i propietari català, ciutadà honrat de Barcelona.

## Biografia

De la família ennoblida dels Miró, descendent de Pau Miró i Claveguera, que obtingué el privilegi de ciutadà honrat de Barcelona el 1755 i el de cavaller el 1757, era fill de Josep de Miró i de Burguès i de Josepa de March i de Bru, filla de Joaquim de March i de Bassols i besneta de Salvador de March i Bellver. D'ideologia absolutista com el seu pare, es va exiliar amb ell a Maó el 1833, a l'inici de la regència de Maria Cristina. Durant l'exili acompanyà el seu pare a Perpinyà on va conèixer, el 1838, Celestina d'Ortafà i de Boquet, nascuda a Maó el 1812 i filla de Ferran d'Ortafà i de Ros, baró d'Ortafà, un comandant carlí mort en combat. Es van casar el 1839. Tornats a Reus el 1845, com a hereu de la seva mare es va convertir en propietari dels béns de la branca principal dels March, dels quals en va prendre possessió l'abril de 1861. Entre d'altres tenia el senyoriu del Castell de Vilafortuny. Va fixar la seva residència a Barcelona, però s'estava a Reus freqüentment, i va ser ell qui va acabar la façana del Palau Miró, situat a la plaça de Prim de Reus. El fill gran, Ferran de Miró i d'Ortafà va ser l'hereu, i va disposar dels béns del pare l'any 1868.

## Referències

* ↑ «Partida de naixement». Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «Registre de la defunció de Joaquim de Miró i de March» (en castellà). FamilySearch, 17-07-1867. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ Rovira i Gómez, 2008.

## Bibliografia

* Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xix). Reus: associació d'Estudis Reusencs, 2008, p. 174-175. ISBN 9788493410889.
# 5 de l'Ossa Menor

55 de l'Ossa Menor (5 Ursae Minoris) és un estel de la constel·lació de l'Ossa Menor. Malgrat no tenir denominació de Bayer, és, amb magnitud aparent +4,25, el cinquè estel més brillant a la constel·lació després de Polaris (α Ursae Minoris), Kochab (β Ursae Minoris), Pherkad (γ Ursae Minoris) i ε Ursae Minoris. S'hi troba a 359 ± 5 anys llum del sistema solar.
Com a molts estels del cel nocturn —com per exemple Kochab, en aquesta mateixa constel·lació— 5 Ursae Minoris és una gegant taronja. Té tipus espectral K4III i una temperatura efectiva entorn de 4.200 K. Gairebé 400 vegades més lluminosa que el Sol, la seva massa estimada és de 1,88 masses solars. El seu diàmetre és 16 vegades més gran que el del Sol i gira sobre si mateixa amb una velocitat de rotació projectada de 1,9 km/s. Forma part del corrent d'estels de l'Associació estel·lar de l'Ossa Major»
5 Ursae Minoris presenta una composició elemental en la seva superfície diferent de la del Sol. Elements com el sodi, magnesi, titani i ferro, els nivells del qual són comparables als solars ([Fe/H] = -0,08), els metalls alcalinoterris són menys abundants que en el nostre estel; el cas més notable és el de l'estronci, amb una abundància relativa de només el 38% de l'existent en el Sol. En l'altre extrem, destaca l'elevat nivell d'itri, doble d'abundant que en el Sol. D'altra banda, en 5 Ursae Minoris la relació [O/H] és de -0,12.
Hom pensa que 5 Ursae Minoris pot ser un estel binari, sent la companya estel·lar una nana blanca no observable.

## Referències

* ↑ «The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1989, pàg. 245–266. DOI: 10.1086/191373.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Ulrich Bastian «catàleg Tycho-2». Astronomy and Astrophysics, 3-2000, pàg. L27-L30.
* 1 2 3 «Chemical Composition of Bright Stars in the Northern Hemisphere: Star-Planet Connection». The Astrophysical Journal Supplement Series, 2, 4-2022, pàg. 13. DOI: 10.3847/1538-4365/AC50B5.
* ↑ Benoit Famaey «Local kinematics of K and M giants from CORAVEL/Hipparcos/Tycho-2 data» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1, 1-2005, pàg. 165–186. DOI: 10.1051/0004-6361:20041272.
* 1 2 5 UMi -- Variable Star (SIMBAD)
* 1 2 Luck, R. Earle; Heiter, Ulrike «Giants in the Local Region». The Astronomical Journal, 133, 6, 2007. pp. 2464-2486.
* ↑ 5 UMi (CADARS)
* ↑ De Medeiros, J. R.; do Nascimento, J. D., Jr.; Sankarankutty, S.; Costa, J. M.; Maia, M. R. G. «Rotation and lithium in single giant stars». Astronomy and Astrophysics, 363, 2000. pp. 239-243.
* ↑ Eggleton, P. P.; Tokovinin, A. A. «A catalogue of multiplicity among bright stellar systems». Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 389, 2, 2008. pp. 869-879.
# Daniel Gisiger

Daniel Gisiger (Baccarat, França, 9 d'octubre de 1954) va ser un ciclista suís, que fou professional entre 1977 i 1989.
Durant la seva carrera esportiva combinà la carretera amb la pista. En el seu palmarès destaquen dues victòries d'etapa al Giro d'Itàlia, el 1981 i 1985, dues a la Volta a Catalunya, dues a la Volta a Suïssa i el Gran Premi de les Nacions de 1981 i 1983.
Després d'acabar la seva carrera ciclista es va formar com a entrenador a França i va treballar a Nova Caledònia. Després va fer d'entrenador al Centre mundial del ciclisme de la Unió Ciclista Internacional a Aigle, Suïssa. Desavinences amb els seus superiors van fer que fos acomiadat a principis del 2006. Del 2007 al 2021 entrenà l'equip suís de ciclisme en pista.

## Palmarès en ruta

* 1977
** Vencedor de 2 etapes de la Niedersachsen Rundfahrt
* 1978
** 1r a l'Etoile des Espoirs
** 1r al Gran Premi d'Isbergues
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 1981
** 1r al Trofeu Masferrer
** 1r al Gran Premi de les Nacions
** 1r al Trofeu Baracchi (amb Serge Demierre)
** 1r al Gran Premi del Cantó d'Aargau-Gippingen
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1982
** 1r al Trofeu Baracchi (amb Roberto Visentini)
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1983
** 1r al Gran Premi de les Nacions
** 1r al Trofeu Baracchi (amb Silvano Contini)
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1985
** 1r al Gran Premi de Mendrisio
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1987
** 1r al Gran Premi de Brissago
* 1988
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi Guillem Tell

### Resultats al Tour de França

* 1978. 75è de la classificació general
* 1982. Abandona (17a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1981. 74è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1982. 61è de la classificació general
* 1983. 74è de la classificació general
* 1984. 84è de la classificació general
* 1985. 66è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1986. 102è de la classificació general
* 1988. 92è de la classificació general

## Palmarès en pista

* 1982
** 1r als Sis dies de Nouméa (amb Diederik Foubert)
* 1983
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Urs Freuler)
** 1r als Sis dies de Grenoble (amb Patrick Clerc)
* 1984
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Urs Freuler)
* 1986
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Urs Freuler)
* 1987
** Campió de Suïssa de Puntuació
* 1988
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Jörg Müller)

## Referències

* ↑ «GISIGER Daniel». [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Daniel GISIGER» (en italià). [Consulta: 8 desembre 2022].
* ↑ (alemany) Gisiger neuer Rad-Natitrainer
* ↑ «In Grenchen nam men afscheid van Daniel Gisiger». Arxivat de l'original el 2021-10-23. [Consulta: 8 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Daniel Gisiger a sitiodeciclismo.net