OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Séverine Desbouys

Séverine Desbouys (Vichèi, 17 d'agost de 1974) és una ciclista francesa que va competir entre 1990 i 2004.
Posteriorment ha dedicat la seva vida professional en càrrecs relacionts amb l'esport i la dona.

## Palmarès

* 1999
** 1a a l'Étape du Tour
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Alta Viena
* 2000
** 1a al Trofeu Internacional
** Vencedora de 2 etapes al Gran Bucle
** 1a a l'Étape du Tour

## Referències

* ↑ «Séverine DESBOUYS» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Séverine Desbouys : « Il n’y a jamais de hasard dans la vie ! »» (en francès). Sportmag, 11-07-2024. [Consulta: 2 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a procyclingstats.com
# Gran Est

El Gran Est (francès: Grand Est) és una regió administrativa de França creada després de la reforma territorial de 2014 per la qual es van fusionar les regions prèvies d'Alsàcia, de Xampanya-Ardenes i de Lorena.
L'àrea comprèn 57 433 km² i tenia 5 548 955 habitants (població oficial de 2012). Va ser operativa després de les eleccions regionals de desembre de 2015. La ciutat més gran és Estrasburg que és la capital de la regió.
Aquesta nova regió administrativa consolida les regions culturals i històriques d'Alsàcia (Ducat d'Alsàcia, Decàpolis, Alta Alsàcia, Baixa Alsàcia, República de Mulhouse), Lorena (Ducat de Lorena, Grand-Lorena i govern-Barrois) i la part oriental de l'antiga província de Xampanya. Culturalment, aquesta nova regió es divideix entre una zona de tradició llatina i l'àrea de la tradició germànica (Alsàcia i Mosel·la de parla alemanya). Alsàcia i Mosel·la també estan subjectes a una legislació local heretada dels diferents períodes històrics que preval sobre el dret general francès.

## Vegeu també

* Línia d'alta velocitat Est

## Referències

* ↑ «Débat d'orientation budgétaire : la Grande Région ALCA dans tous les esprits» (en francès). 3 Lorraine. France Télévisions. [Consulta: 27 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Renato Corsetti

Renato Corsetti (Roma, 29 de març del 1941 — Londres, 1 de febrer del 2025) va ser un lingüista i esperantista italià, professor de psicolingüística i activista destacat del moviment esperantista internacional. Fou president de TEJO i de l'Associació Mundial d'Esperanto (UEA), entre d'altres càrrecs de responsabilitat.
Va aprendre esperanto a principis de la dècada de 1960 i aviat es va implicar en el moviment juvenil, exercint com a president de TEJO entre 1971 i 1973, i posteriorment com a president honorari de l'entitat. A partir de llavors, va desenvolupar una llarga trajectòria dins de l'Associació Universal d'Esperanto (UEA), que va presidir entre 2001 i 2007. L'any 2011 fou nomenat membre honorari de l'associació i, el 2023, durant el Congrés Universal d'Esperanto a Torí, el comitè de la UEA el va distingir com a president honorari.
De formació acadèmica en economia, organització empresarial i posteriorment sociolingüística i psicolingüística, va estudiar a la Universitat de Roma La Sapienza, on posteriorment va exercir com a professor entre 1990 i la seva jubilació el 2011. Abans de dedicar-se a la docència universitària, havia treballat com a director de banca. Va fer recerca sobre política lingüística, esperanto, bilingüisme infantil, psicopedagogia de la llengua i comunicació.
Corsetti va defensar la idea que el moviment esperantista és un moviment per millorar el món, no solament per proveir els seus membres d'un mitjà agradable. Va ser professor de l'Acadèmia Internacional de les Ciències (AIS) i membre de l'Acadèmia d'Esperanto, on va contribuir activament a la difusió i desenvolupament de la llengua internacional. A més, en els seus darrers anys, va ser un dels membres més actius del comitè de la UEA i va participar en la comissió encarregada de la selecció de la junta directiva de l'entitat.
Casat amb l'esperantista Anna Löwenstein, amb qui va tenir dos fills, va residir fins al 2015 a Palestrina, prop de Roma, i posteriorment es va traslladar a Londres. Després d’un període de salut delicada i hospitalitzacions recurrents, va morir l'1 de febrer de 2025 als 83 anys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Folio, Libera. «Forpasis Renato Corsetti» (en esperanto), 01-02-2025. [Consulta: 2 febrer 2025].
* 1 2 3 4 countries, Dr Leo Semashko and 75 GHA co-authors from 26. The ABC of Harmony: for World Peace, Harmonious Civilization and Tetranet Thinking: Global Textbook (en anglès). Lulu.com, 2013-06-07, p. 115. ISBN 978-1-304-11284-2.
* ↑ «Renato Corsetti: Esperanto for Sustainable and Harmonious Development». peacefromharmony.org. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Renato CORSETTI» (en anglès). ResearchGate. Arxivat de l'original el 2022-07-23. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Esperanto, More than Idealism: Renato Corsetti». china.org. [Consulta: 2 febrer 2025].

## Vegeu també

* Ivo Lapenna
* Harold Bolingbroke Mudie

## Enllaços externs

* Bibliografia de les obres de Renato Corsetti a edukado.net.
* EsKu - Episodi 60 - Renato Corsetti, vídeo publicat el 28-06-2024 (en esperanto)
# Bill i Janet

Bill i Janet (originalment en anglès, The Smeds and the Smoos) és un curtmetratge britànic d'animació de 2022 dirigit per Samantha Cutler i Daniel Snaddon. El 24 de febrer de 2023 es va estrenar la versió doblada al català a càrrec de Rita&Luca Films, que va distribuir-lo juntament amb altres curtmetratges sota el títol de Bill i Janet i altres cròniques marcianes.

## Sinopsi

La Janet és una vermelleta que s'avorreix de jugar a l’aigua i el Bill és un blauet que es cansa de saltar pel turó. Un matí es troben al Bosc Encantat i s'enamoren. Quan les seves famílies se n’assabenten, s'enfaden moltíssim, i els recorden que mai han de jugar l’un amb l’altre. Però el Bill i la Janet volen estar junts i continuen reunint-se en secret fins que, finalment, decideixen fugir del planeta.

## Referències

* ↑ Yossman, K. J. «First Look Image: Bill Bailey, ‘Bridgerton’s' Adjoa Andoh in Julia Donaldson’s ‘The Smeds and The Smoos'» (en anglès americà), 28-09-2022. [Consulta: 23 febrer 2023].
* 1 2 «Aquest divendres també s'estrenen en català 'Assumptes familiars' i 'Bill i Janet i altres cròniques marcianes'». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
* Bill i Janet i altres cròniques marcianes a Rita&Luca Films
# Freema Agyeman

Freema Agyeman (/ˈfriːmə ˈɑːdʒəmən/; Londres, 20 de març de 1979) és una actriu anglesa coneguda per interpretar el paper de Martha Jones en la sèrie de ciència-ficció de la BBC Doctor Who i el seu spin Torchwood. Després de la seva sortida de Doctor Who i aparicions com a convidada als programes de la BBC Survivors i Little Dorrit, va interpretar el paper principal d'Alesha Phillips en el drama de procediment legal Law & Order: UK entre 2009 i 2012. L'any 2013, va debutar a la televisió dels EUA al drama juvenil The Carrie Diaries en el paper de Larissa Loughlin, una editora d'estil a la revista Interview.
Des de 2015, interpreta el paper principal d'Amanita a la sèrie Sense8 de Netflix.

## Biografia

Azar, la seva mare, és iraniana i el seu pare, Osei, és de Ghana. Es van divorciar quan era petita. Té una germana gran, Leila, i un germà petit, Dominic. Tot i que la seva mare és musulmana i el seu pare metodista, Agyeman ha esdevingut catòlica. Va assistir a l'institut Our Lady's Convent RC, una escola catòlica de Stamford Hill i durant l'estiu de 1996 va estudiar a l'escola de teatre Anna Scher d'Islington i va estudiar art i actuació a la Universitat de Middlesex, graduant-se l'any 2000. Agyeman té coneixements d'arts marcials, el qual va portar a especular que la seva aproximació com a companya del Doctor seria més física. El tatuatge que té a la part superior del braç simbolitza els seus ancestres, on la paraula persa "raha", significa "lliure", sota una imatgeun fairtrade empresa que feines amb Ghanaian cocoa pagesos d'una papallona. Fa suport a l'empresa de comerç just Divine Chocolate, la qual treballa amb pagesos de Ghana que conreen cacau.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2004 | Aisha the American | Shaheen | Curtmetratge |
| 2006 | Rulers and Dealers | Nana | |
| 2015 | North v South | Pennyars | |

## Referències

* ↑ She pronounces her last name as /ˈɑːdʒəmən/
* 1 2 Jury, Louise «From council estate to Tardis: rise of the Timelord's sidekick». The Independent [London], 23-03-2007 [Consulta: 18 setembre 2007]. Arxivat 19 October 2007$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-10-19. [Consulta: 11 octubre 2015].
* ↑ Deeley, Laura. «Dr Who's sidekick, Freema Agyeman». The Sunday Times, 16-02-2008. Arxivat de l'original el 28 d’agost 2008. [Consulta: 19 agost 2011].
* ↑ Adam Sherwin «Sidekick whose time has come». The Times [London], 05-07-2006 [Consulta: 5 juliol 2006].
* ↑ «Freema Agyemann profile: Watch Shows: Watch – simply good TV». Uktv.co.uk, 07-11-2007. [Consulta: 29 març 2009].
* ↑ Arxivat 2008-10-20 a Wayback Machine.$^{[deadlink]}$
# Kena

Kena (també pronunciat kana) és un llogaret al municipi del districte de Vilnius, Lituània a la frontera amb Belarús i té les vies de ferrocarril per a tots els trens de passatgers des entre Belarús i Rússia, incloent-hi els trens de trànsit a l'Oblast de Kaliningrad. Segons el cens de 2001 Kena tenia 90 habitants.

## Referències

* ↑ (lituà) Vilniaus apskrities kaimo gyvenamosios vietovės ir jų gyventojai (en lituà). Vilnius: Department of Statistics to the Government of the Republic of Lithuania, 2003, p. 132. ISBN 9955-588-04-7. Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine.
# Monestir de Troclar

Troclar fou un antic monestir de l'Albigès fundat el segle VII per Cramsici, pare de santa Segolena, com a lloc pel retir espiritual de la seva filla que en va esdevenir la primera abadessa. Fou un monestir mixt. L'església principal estava dedicada a la Verge. L'abadia fou posada al segle XII pel papa Pasqual II, sota dependència de Saint-Victor de Marsella com a priorat conventual, i va agafar el nom de monestir de santa Segolena de la Grave (per La Grave, un lloc a la riba esquerra del Tarn entre Albi i Gaillac, a menys de 10 km de la primera i la meitat de l'altra); el convent va estar ocupat fins al segle XIV quan el papa Urbà V el va unir al col·legi regular de Saint-Germain de Montpeller fundat per als religiosos de l'abadia de Saint-Victor, i que fou secularitzat el segle XVI formant capítol de la catedral de Montpeller; el priorat fou agregat al gran arxidiaconat de l'església de Montpeller. L'edifici va acabar destruït posteriorment en les guerres religioses.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Nikólskoie (Mokroús)

Nikólskoie (en rus: Никольское) és un poble a l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 328 habitants. Pertany al districte municipal de Mokroús.

## Referències

* ↑ «БОЛЬШАЯ САРАТОВСКАЯ ЭНЦИКЛОПЕДИЯ : Фёдоровский район : Ивановка». Arxivat de l'original el 2017-08-18.
* ↑ «Карта Новоузенского уезда Самарской губернии 1890 года». Arxivat de l'original el 2017-08-18.
# Nikólskoie (Vérkhniaia Khava)

Nikólskoie (en rus: Никольское) és un poble (un possiólok) a l'óblast de Vorónej, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 79 habitants.

## Referències

* ↑ Село Бобяково на карте
* ↑ Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских и сельских населённых пунктов Воронежской области
* ↑ Расстояние от Анны до Бобякова
# Pervomaiski (Astracan)

Pervomaiski (en rus: Первомайский) és un poble (un possiólok) de l'óblast d'Astracan, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 31 habitants.

## Referències

* ↑ Карта села Бирючек в Астраханской области
* ↑ «Всероссийская перепись населения 2010 года. 1. Численность и размещение населения Астраханской области». Arxivat de l'original el 2018-08-27. [Consulta: 18 març 2019].
* ↑ Расстояние от Бирючека до Камызяка
# Arquebisbat d'Albi

L' arquebisbat d'Albi és una divisió eclesiàstica de França que té com a capçalera la ciutat d'Albi i comprèn el departament del Tarn. En són sufragànies les diòcesis de Rodés (francès: Rodez), Castres (francès: Castres), Vabre (francès: Vabres), Caors (francès: Cahors) i Mende.
La fundació s'atribueix a Sant Clari i al seu deixeble Antimi. Però el primer bisbe conegut fou Diogenià (cap al 406). En aquell moment la civitas Albigensis formava part de la província romana de l'Aquitània primera i depenia eclesiàsticament de l'arquebisbat de Bourges. Del bisbat depenien les abadies de Castras (fundada per Carlemany) i Gaillac (fundada pel comte Ramon I de Tolosa el 960). La ciutat d'Albi va pertànyer als bisbes que van haver de compartir el poder amb els vescomtes. Al segle xiii la diòcesi era molt favorable als càtars i va tenir bisbe càtar. El Concili d'Albi el 1254 va posar fi a l'arrelament de la doctrina càtara. El 1268 els bisbes van veure reconeguda la seva senyoria sobre la ciutat.
El 1678 el bisbat d'Albi fou elevat a arquebisbat però va perdre aquesta categoria el 1790 després de la revolució. Va ser restablert el 1822 i va tenir per sufragània la diòcesi de Perpinyà que després se'n va separar. El cardenal de Bernis, ambaixador de Lluís XV de França a Roma, fou bisbe d'Albi del 1764 al 1794.

## Vegeu també

* Llista de bisbes i arquebisbes d'Albi

## Referències

* ↑ «dMGH | Band | Scriptores [Geschichtsschreiber | Auctores antiquissimi (Auct. ant.) | 9: Chronica minora saec. IV. V. VI. VII. (I) | Additamentum I.]», 07-01-2014. Arxivat de l'original el 2014-01-07. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ Costen, M. D.. The Cathars and the Albigensian Crusade (en anglès). Manchester, U.K.: Manchester University Press, 1997, p. 105-106. ISBN 0-7190-4331-X.
* ↑ Clément Compayré. Études historiques et documents inédits sur l'Albigeois le Castrais et l'ancien diocèse e Lavaur (en francès). M. Papilhiau, 1841.
* ↑ VI), Catholic Church Pope (1775-1799 : Pius. Collectio bullarum, brevium, allocutionum, epistolarumque felicis recordationis PP. Pii VI, contrà constitutionem civilem cleri gallicani, ejusque authores et fautores: Item, concordatorum inter S.P. Pium VII, et gubernium reipublicae, in Galliis, atque alia varia regimina, postmodum in hac regione, sibi succedentia, etc (en llatí). Ex officina Cox et Baylis, 1821.
* ↑ Eubel, Conrad. Hierarchia catholica medii aevi, sive Summorum pontificum, S.R.E. cardinalium, ecclesiarum antistitum series ... e documentis tabularii praesertim vaticani collecta, digesta, edita. Monasterii Sumptibus et typis librariae Regensbergianae, 1913.
# Longa noite

Longa noite és una pel·lícula gallega dirigida per Eloy Enciso que fou estrenada el 2019. Fou projectada en la secció oficial del Festival Internacional de Cinema de Locarno el 14 d'agost de 2019, on va rebre el Boccalino d'Oro al millor director. S'ha subtitulat al català.

## Argument

Un cop acabada la guerra civil espanyola, Anxo torna a la seva vila natal en una zona rural de Galícia. Allí xoca amb la malfiança mútua de vencedors i vençuts a la guerra, ja que les ferides encara són obertes. L'entrega d'una carta obliga Anxo a travessar la frontera.

## Repartiment

* Misha Bies Golas ... Anxo
* Manuel Pumares ... Home pobre
* Celsa Araujo
* Marcos Javier Fernández Eimil ... Passatger
* Nuria Lestegás ... Celsa
* Suso Meilan
* Verónica Quintana

## Producció

Es tracta d'una pel·lícula coral rodada a diversos indrets de les províncies de Lugo i Pontevedra amb actors no professionals; el mateix director va manifestar que pretén evitar fer una pel·lícula historicista i la rutina del drama històric i, en canvi, oferir una estampa de Galícia durant la postguerra barrejant texts de Max Aub, Rodolfo Fogwill o Luís Seoane.

## Guardons i nominacions

| Any | Cerimònia | Categoria | Guardonat | Resultat |
| 2020 | 18a edició dels Premis Mestre Mateo | Millor pel·lícula | Eloy Enciso | Nominat |
| 2020 | 18a edició dels Premis Mestre Mateo | Direcció de producció | Beli Martínez | Nominat |

## Notes

* ↑ El cineasta gallego Eloy Enciso es galardonado en el Festival de Locarno por su película Longa Noite, Europa Press, 18 d'agost de 2019
* ↑ «Longa noite». Goita què fan, ara!. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ 'Longa noite': Eloy Enciso s'endinsa en la nit franquista que no s'acaba, ara.cat, 4 de desembre de 2019
* ↑ Crítica de 'Longa Noite' a Fotogramas
* ↑ Eloy Enciso, director de ‘Longa Noite’: “Desde el pasado podemos entender nuestro presente ”, Gatropolis, 15 de novembre de 2019

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2019-11-05 a Wayback Machine.
# Magdalena Duch

El judici a Magdalena Duch fou un litigi de bruixeria jutjat l'any 1611 pel tribunal de Barcelona de la Inquisició espanyola contra Magdalena Duch. El desenllaç del judici va ser l'absolució, després que Duch se'n penedís i, molt probablement, després d’haver patit tortures i amenaces. Al segle xvi, en una societat impregnada per la misogínia, dones com Magdalena Duch, van ser víctimes de la Caça de bruixes i van ser acusades injustament de provocar mort i destrucció.
El judici a Magdalena Duch s'inclou en el període històric de la cacera de bruixes comprés entre els anys 1551 i 1614. En aquest període estan documentats amb detall més d'un centenar de judicis per bruixeria a Catalunya.
A mitjans del segle xvi va tenir lloc la primera gran onada repressiva a les terres centrals i meridionals del Principat, en un context d'epidèmies i carestia. Moltes de les encausades van ser aleshores condemnades a penes de mort. Només van ser absoltes, o condemnades a penes lleus, aquelles dones, com Magdalena Duch, que van poder presentar el seu cas davant el Sant Ofici de la Inquisició, amb seu a Barcelona. Magdalena Duch és una de les quatre úniques dones de l'Alt Empordà, incloses en el primer atles de la cacera de bruixes a Catalunya, promogut per la revista Sàpiens i elaborat per un grup d’experts. De les quatre dones, acusades formalment i sentenciades per bruixes, només Duch va ser absolta. L’historiador Albert Riera i Pairó ha explicat que darrera d’aquestes suposades bruixes empurdaneses hi havia dones solitàries, que vivien de manera diferent a la resta de la població, marginades, en un ambient social amarat de superstició i d’exaltació religiosa.

## Referències

* ↑ «Magdalena Duch - Atles de la cacera de bruixes». Sàpiens. [Consulta: 27 abril 2021].
* 1 2 3 Bernils, Josep M. «Quatre bruixes empordaneses | Hora Nova», 09-03-2021. [Consulta: 27 abril 2021].
* ↑ «No eren bruixes». Sàpiens, n.d. [Consulta: 27 abril 2021].
* ↑ «Període: 1551-1614 - Atles de la cacera de bruixes». Sàpiens, n.d. [Consulta: 28 abril 2021].
* ↑ «Atles de la cacera de bruixes». Sàpiens, n.d. [Consulta: 28 abril 2021].

## Bibliografia

* Castell Granados, Pau. Orígens i evolució de la cacera de bruixes a Catalunya (segles XV-XVI) (Tesi: Doctorat). Universitat de Barcelona, 2013-12-09.
* Castell Granados, Pau «Pau Castell, “Con toda templança y moderación. El Santo Oficio ante la caza de brujas en Cataluña (siglos XVI y XVII)”, Mª Jesús Zamora (ed.), Mulieres inquisitionis. La mujer frente a la Inquisición en España. Vigo: Academia del Hispanismo, 2017, p.51-104.». Academia editorial del hispanismo.

## Enllaços externs

* «Per bruixa i metzinera». Museu d'història de Catalunya. [Consulta: 27 abril 2021].
# Pervomaiski (Saràtov)

Pervomaiski (en rus: Первомайский) és un poble (un possiólok) de l'óblast de Saràtov, a Rússia, segons el cens del 2010 tenia 143 habitants. Pertany al districte municipal de Líssie Gori.

## Referències

* ↑ PROвинциальный TOURистъ. «Посёлок Барсучий, Лысогорский район» (en rus). Яндекс Дзен, 2020. Arxivat de l'original el 2020-11-30. [Consulta: 22 novembre 2020].
* ↑ «Об утверждении реестра административно-территориального деления Саратовской области (с изменениями на 12 апреля 2019 года), Постановление Правительства Саратовской области от 29 октября 2015 года №545-П» (en rus). docs.cntd.ru. Arxivat de l'original el 2020-11-13. [Consulta: 13 novembre 2020].
# CATOBAR

CATOBAR (acrònim en anglès de Catapult Assisted Take-Off But Arrested Recovery, «enlairament assistit per catapulta, però recuperació mitjançant detenció») és un sistema per a l'enlairament i per apuntar la direcció d'avions des de la coberta d'un portaavions. Els avions són llançats mitjançant una catapulta, la qual els proporciona la velocitat inicial per tenir la seva pròpia sustentació. No obstant això, en no tractar d'avions STOVL sinó d'avions convencionals, incapaços d'aterrar verticalment, cal que el portaavions estigui dotat de cables per apuntar, per detenir a l'avió després de contactar amb la coberta.
Només tres països tenen portaavions dotats d'aquest sistema:

## Estats Units d'Amèrica

* Tota la classe Nimitz
* El USS Enterprise (CVN-65), primer portaavions nuclear.

## Referències

* ↑ «Indian Navy seeks EMALS system for second Vikrant-class aircraft carrier».
* ↑ Brasil podría adaptar el Gripen naval a sus futuros portaaviones a defensa.com
* ↑ «Gerald R Ford Class (CVN 78/79)». naval-technology.com. [Consulta: 15 gener 2014].

## Vegeu també

* Portaavions
* Avió embarcat
* CTOL: enlairament i aterratge convencionals.
* STOL: enlairament i aterratge curts.
* STOVL: enlairament curt i aterratge vertical.
* VTOHL: enlairament vertical i aterratge horitzontal.
* VTOL: enlairament i aterratge vertical.
* V/STOL: enlairament i aterratge vertical/curt.
* STOBAR: enlairament curt però recuperació mitjançant detenció.
* CATO: enlairament assistit per catapulta.
* JATO/RATO: enlairament assistit per reactors/coets.
* ZLL/ZLTO: enlairament de llargària zero.

## Enllaços externs

* Infografía: CATOBAR, STOBAR y STOL. Estos gráficos muestran las diferencias cruciales entre 3 tipos de portaaviones del mundo, per Jeremy Bender
# Cesc Cornet López

Cesc Cornet López (Anglès, 7 de desembre de 1979) és un escriptor català. A vint anys va anar a viure a Barcelona per estudiar interpretació. És mestre per vocació i escriptor per convicció. Després d'escriure molts relats i formar-se en diferents escoles d'escriptura de Barcelona s'inicia en el món de la literatura amb la novel·la #Finsaquí (2022), de la mà de l'editorial Llibres del Delicte. El setembre del 2022 guanya el IV Premi Vilassar de Noir de novel·la negra amb l'obra Vides en cercle.

## Llibres

* 2022: #Finsaquí
* 2023: Vides en cercle
* 2024: On és la Marta?

## Referències

* ↑ Crowder, Matías. ««En català es pot anar a qualsevol lloc»». Diari de Girona, 25-03-2022. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Cesc Cornet i el suïcidi viral». Núvol. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Cesc Cornet - Biografía y mejores libros». La Vanguardia, 15-05-2024. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ 324cat. «'Vides en cercle', de Cesc Cornet, guanya el IV premi Vilassar de Noir», 30-09-2022. [Consulta: 30 setembre 2022].