OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Day Dreams (pel·lícula de 1919)

Day Dreams és una pel·lícula muda de la Godlwyn Pictures dirigida per Clarence G. Badger i protagonitzada per Madge Kennedy i John Bowers. Basada en una història de Cosmo Hamilton, la pel·lícula es va estrenar el 12 de gener de 1919. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Primrose, una noia que ha crescut en una granja aïllada amb només els seus avis cuidant ànecs i oques, sempre ha somniat que un cavaller blanc se l'endurà un dia com a esposa al seu castell a l'altra banda del mar. Somia que el seu ànec preferit és el príncep transformat per una bruixa. George Graham és un venedor de formigó que està enamorat de Primrose, però en ser rebutjat intenta desfer el somni de Primrose fent que un fals cavaller la desil·lusioni, amb el convenciment que després acceptarà la seva proposta de matrimoni. Per això obliga l'honest vilatà Dan O'Hara a fer-se passar pel cavaller amenaçant-lo que si no ho fa el seu germà anirà a la presó per haver malversat fons de la companyia de Graham. Quan Dan apareix com el cavaller i porta Primrose i els seus avis a la finca de Graham, transformada per a que sembli un castell, ell i Primrose s'enamoren. Dan tem el dia que acabi la il·lusió, però Primrose, en assabentar-se dels plans de Graham, es casa amb Dan després d'obtenir un compromís per escrit que el germà de Dan no serà engarjolat.

## Repartiment

* Madge Kennedy (Primrose)
* John Bowers (Dan O'Hara)
* Jere Austin (George Graham)
* Alec B. Francis (avi Burn)
* Grace Henderson (àvia Burn)
* Marcia Harris (la majordoma)
* Rumpletilzen (un ànec, ell mateix)

## Referències

* ↑ «“Day Dreams” – Goldwyn». Motion Picture News, 25-01-1919, pàg. 602.
* ↑ «Samuel Goldwyn presents Madge Kennedy in Day Dreams». Motion Picture News, 18-01-1919, pàg. 324.
* ↑ «Features --- Current and Coming». Motion Picture News, 04-01-1919, pàg. 123.
* ↑ «Day Dreams (1919)» (en anglès). The Library of Congress/FIAF American Silent Feature Film Survival Catalog, 05-01-2017. [Consulta: 26 febrer 2021].
* ↑ «Male goose joins cast of Madge Kennedy». Motion Picture News, 04-01-1919, pàg. 97.

## Enllaços externs

* Day Dreams al catàleg de l'American Film Institute
# Dolors Carreras i Casany

Dolors Carreras i Casany (Cunit, 1958) és una llibretera, batllessa de Cunit durant 12 anys (1999-2007, 2019, 2023) i diputada al Parlament de Catalunya (13a legislatura) pel Partit dels Socialistes de Catalunya.
Dins de l'anomenat "Govern alternatiu" del PSC, ocupa el càrrec de Secretària d'Educació i Formació Professional.

## Referències

* ↑ Pérez, Sandra; CompsaOnline. «Dolors Carreras: “Hem de lluitar per aconseguir projectes que ens portin economia al municipi"», 24-07-2023. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 26 març 2024].
# Clara Angela Macirone

Clara Angela Macirone (Londres, 20 de gener de 1821 - Londres, octubre 1914) fou una pianista i compositora britànica.

## Biografia

El pare de Clara Angela Macirone fou l'agent de borsa George Macirone (1788-1858), fill d'italià emigrat, i la seva mare, Mary Anne Macirone (Perriman de soltera, 1790-1869), fou pianista. La seva germana Emily Macirone (? -1888) va ser coneguda com a pintora aquarel·lista.
Clara va estudiar amb Ciprian Potter i C. Lucas a la Royal Academy of Music de Londres, abans de ser professora del mateix centre. Per al seu contemporani Otto Ebel, va ser una de les compositores més conegudes i reconegudes. També va inventar un sistema d'educació musical i l'èxit del seu mètode va ser avalat per autoritats com Sir George Alexander Macfarren, Joseph Barnby i Walter Macfarren. Va morir a Londres l'octubre de 1914.

## Obres (selecció)

* Suite per a piano i violí en mi menor
* By the Waters of Babylon (Per les aigües de Babilònia), himne
* Jubilate
* Te Deum
* Benedictus
* Footsteps of Angels (Passos d'àngels), coral
* Come to Me Oh Ye Children (text: Henry Wadsworth Longfellow)
* Que li vagi bé! i si per sempre (text: George Gordon Noel Byron, Lord Byron)
* Hesperus (text: Edwin Arnold a partir de l'obra de Safo)
* The Balaclava Charge (text: Alfred, Lord Tennyson)
* There is dew for the flow'ret (text: Thomas Hood)

## Referències

* ↑ Pietro Augusto Macirone (Roma, 1850 - Londres, 1826)
* ↑ Ebel, Otto. Les femmes compositeurs de musique. Dictionnaire biographique (en francès). Paris, P. Rosier, 1910.
* ↑ Sadie, Julie Anne. The Norton/Grove Dictionary of Women Composers (Digitalitzat en línia per GoogleBooks), 1994.
* ↑ Hughes, Rupert. Music Lovers' Encyclopedia: Containing a Pronouncing and Defining, 1919.
* ↑ «Macirone, Clara Angela» (en alemany). Sophie Drinker Institut. [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ Elson, Louis Charles. University Musical Encyclopedia. Volum 9, 1912.
* ↑ «Clara Angela Macirone (1821-1915?)». [Consulta: 9 gener 2011].
# Gycklarnas afton

Gycklarnas afton ('La tarda dels bufons') és una pel·lícula sueca d'Ingmar Bergman, estrenada el 1953.

## Argument

Els turments de membres del grup del miserable Circ Alberti. El cotxer conta la seva humiliació quan la seva dona s'ha banyat nua enmig de soldats. El director del teatre humilia Alberti i la seva companya, Anne, que li demanen vestits. Anne es lliura a un actor Franz a canvi d'una joia sense valor…

## Repartiment

* Ake Grönberg: Alberti
* Hasse Ekman: Franz
* Anders Ek: Frost
* Harriet Andersson: Anne
* Gudrun Brost: Alma
* Kiki: el nan

## Anàlisi

El 1953 Bergman té trenta cinc anys i una bona desena de pel·lícules a les seves esquenes. Les seves pel·lícules precedents són o bé melodrames (Det regnar på vår kärlek), relats erotitzats d'un amor impossible (Un estiu amb Monika), tragèdies conjugals (Törst', Kvinnors väntan) o comèdies llibertines (Sommarlek), anuncien la gestació de les obres de la maduresa, tots els temes estimats pel cineasta suec.
Per a moltes crítiques Gycklarnas afton és la seva primera obra mestra. Amb una negror absoluta, Bergman narra els desenganys d'un grup de circ lamentable, esquinçat per drames personals, obsessionat per la manca de diners, sotmès a humiliacions perpètues. El despertar d'Alberti, al costat de la seva companya (Harriet Anderson, radiant), en una caravana dolçament sotraguejada evoca tanmateix alguna cosa radiant, d'apaivagat - com l'atmosfera tendra que impregnarà la tartana que protegeix la parella d'El setè segell. La continuació no en serà sinó més brutal i Gycklarnas afton s'assembla a una decadència sense fi. La tragèdia de la parella, la gelosia, l'adulteri, la resignació a la vida conjugal i a la seva violència interior, la incomunicabilitat dels éssers, la relació amb Déu, tots aquests temes són aquí declinats amb una agudesa que les pel·lícules precedents no feien més que pressentir.
Destacar particularment les imatges al·lucinants (les imatges sobreexposades donant llavors la impressió d'un malson) del pallasso Frost anant a buscar, peus nus sobre les roques, la seva dona que s'ha banyat nua davant una tropa de soldats rient-se i vulgars. Quan la porta, plegada per la càrrega, caient, aixecant-se, tot en una atmosfera sonora estranya on els riures semblen venir de l'interior del cos de Frost, l'espectador assisteix a un verdader camí de creus…; «Mai, excepte en certs Sternberg, no s'havia utilitzat tan perfectament el blanc i negre» (Jean Tulard).

## Referències

* ↑ «Gycklarnas Afton». ImdB.

## Enllaços externs

* Anàlisi de la pel·lícula
# Copa belarussa de futbol

La Copa Belarussa de futbol (Кубак Беларусі) és la segona competició futbolística de Belarús. Es disputa anualment. Es disputa des de l'any 1992, després de la desaparició de la copa soviètica de futbol.

## Historial

Font:
| Any | Campió | Resultat | Finalista |
| 1992 | FC Dinamo Minsk (1) | 6-1 | FC Dnepr Mahilyow |
| 1993 | FC Neman Grodno (1) | 2-1 | Vedrich Rechitsa |
| 1994 | FC Dinamo Minsk (2) | 3-1 | Fandok Babruysk |
| 1995 | Dinamo-93 Minsk (1) | 1-1 (prò.) (7-6 p) | Tarpeda Mahiliou |
| 1996 | MPKC Mazyr (1) | 4-1 | FC Dinamo Minsk |
| 1997 | FC Belshyna Babruisk (1) | 2-0 | Dinamo-93 Minsk |
| 1998 | FC Lakamatyu Vitsebsk (1) | 2-1 (prò.) | FC Dinamo Minsk |
| 1999 | FC Belshyna Babruisk (2) | 1-1 (prò.) (4-2 p) | FC Slavia Mozyr |
| 2000 | FC Slavia Mozyr (2) | 2-1 | Tarpeda-MAZ Minsk |
| 2001 | FC Belshyna Babruisk (3) | 1-0 (prò.) | FC Slavia Mozyr |
| 2002 | FC Gomel (1) | 2-0 | FC BATE Borisov |
| 2003 | FC Dinamo Minsk (3) | 2-0 | FC Lakamatyu Minsk |
| 2004 | FC Shakhtyor Soligorsk (1) | 1-0 (prò.) | FC Gomel |
| 2005 | FC MTZ-RIPO (1) | 2-1 | FC BATE Borisov |
| 2006 | FC BATE Borisov (1) | 3-1 (prò.) | FC Shakhtyor Soligorsk |
| 2007 | FC Dinamo Brest (1) | 0-0 (prò.) (4-3 p) | FC BATE Borisov |
| 2008 | FC MTZ-RIPO (2) | 2-1 | FC Shakhtyor Soligorsk |
| 2009 | FC Naftan Nowopolozk (1) | 2-1 (prò.) | FC Shakhtyor Soligorsk |
| 2010 | FC BATE Borisov (2) | 5-0 | FC Torpedo Zhodino |
| 2011 | FC Gomel (2) | 2-0 | FC Neman Grodno |
| 2012 | FC Naftan Nowopolozk (2) | 2-2 (prò.) (4-3 p) | FC Minsk |
| 2013 | FC Minsk (1) | 1-1 (prò.) (4-1 p) | FC Dinamo Minsk |
| 2014 | FC Shakhtyor Soligorsk (2) | 1-0 | FC Neman Grodno |
| 2015 | FC BATE Borisov (3) | 4-1 | FC Shakhtyor Soligorsk |
| 2016 | Torpedo-BelAZ Zhodino (1) | 0-0 (prò.) (3-2 p) | FC BATE Borisov |
| 2017 | FC Dinamo Brest (2) | 1-1 (prò.) (10-9 p) | FC Shakhtyor Soligorsk |
| 2018 | FC Dinamo Brest (3) | 3-1 | FC BATE Borisov |
| 2019 | FC Shakhtyor Soligorsk (3) | 2–0 | FC Vitebsk |
| 2020 | FC BATE Borisov (4) | 1–0 (prò.) | FC Dinamo Brest |
| 2021 | FC BATE Borisov (5) | 2–1 | FC Isloch Minsk Raion |
| 2022 | FC Gomel (3) | 2–1 | FC BATE Borisov |
| 2023 | Torpedo-BelAZ Zhodino (2) | 2–0 | FC BATE Borisov |
| 2024 | FC Neman Grodno (2) | 2–0 | FC Isloch Minsk Raion |

## Palmarès

| Club | Títols | Anys |
| Dinamo Minsk | 3 | 1992, 1994, 2003 |
| Belshyna Babruysk | 3 | 1997, 1999, 2001 |
| FC Shakhtyor | 3 | 2001, 2004, 2014 |
| FC BATE | 3 | 2006, 2010, 2015 |
| FC Dinamo Brest | 3 | 2007, 2017, 2018 |
| FC Slavia Mozyr (inclou MPKC Mazyr) | 2 | 1996, 2000 |
| MTZ-RIPO Minsk | 2 | 2005, 2008 |
| FC Gomel | 2 | 2002, 2011 |
| FC Naftan Nowopolozk | 2 | 2009, 2012 |
| Dinamo-93 Minsk | 1 | 1995 |
| FC Lakamatyu Vitsebsk | 1 | 1998 |
| FC Neman Grodno | 1 | 1993 |
| FC Minsk | 1 | 2013 |
| Tarpeda-BelAz Zhodzina | 1 | 2016 |

## Referències

* ↑ «Belarus - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 9 novembre 2018].
# Lais

«Lais» té aquests significats:
* Lais la Vella, coríntia, la més bella del seu temps
* Lais la Jove, siciliana que va rivalitzar en bellesa amb Lais de Corint
* Lais, plural de lai
# Red Deer

«Red Deer» té aquests significats:
* Red Deer (ciutat), ciutat de la província a Alberta (Canadà)
* Comtat de Red Deer, divisió administrativa a Alberta (Canadà)
* Riu Red Deer, riu a la província d'Alberta (Canadà)
* Red Deer (riu a Manitoba), riu que passa per les províncies canadenques de Saskatchewan i Manitoba (Canadà)
# Den Serbiske Dansker

Den Serbiske Dansker (en danès El danès serbi, estrenada a Suècia com Den Lejde Mördaren) és una minisèrie de televisió danesa/sueca de tres episodis basada en la novel·la homònima de Leif Davidsen del 1996.
La sèrie de televisió va ser dirigida per Jacob Grønlykke basat en un guió de Thomas Borgström. Els tres episodis duren 150 minuts conjuntament i es va mostrar per primera vegada entre setembre i octubre de 2001 a DR1. L'emissió del segon episodi es va retardar una setmana quan els Estats Units van llançar atacs contra objectius a l'Afganistan el diumenge 7 d'octubre de 2001. Això també va provocar que la sèrie també s'emetés els següents tres dijous al mateix canal. L'octubre de 2002, la sèrie es va mostrar per primera vegada a la televisió sueca amb el títol Den Lejde Mördaren.
Els papers centrals són interpretats per Dejan Cukic (Vuk), Lotte Andersen (organitzador), Philip Zandén (psicòleg), Troels Lyby (manager intermedi PET). El tema principal "Song To The Siren" és de la banda This Mortal Coil. Les parts principals de la banda sonora de la sèrie són clips de so de les versions musicals de Tool i Cocteau Twins. El músic de rock Steen Birger Jørgensen, conegut de la banda de punk Sort Sol, interpreta el paper secundari de Michael, l'amic d'infància de Vuk.
El setembre de 2001, abans que es mostrés públicament la sèrie a televisió Den Serbiske Dansker va guanyar el premi Prix Italia com a "millor sèrie dramàtica".

## Referències

* ↑ Den Serbiske Dansker genudsendes på DR 1 Arxivat 22 August 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. JyllandsPosten
* ↑ TV-drama baseret på Den Serbiske Dansker vinder pris Arxivat 22 August 2016$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. JyllandsPosten

## Enllaços externs

* Den Serbiske Dansker al Det Danske Filminstitut
# Jordi Grau i Solà

Jordi Grau i Solà (Barcelona, 27 d'octubre 1930- 26 de desembre de 2018) fou un director de cinema català que va desenvolupar la major part de la seva filmografia entre la dècada de 1960 i 1970.

## Biografia

Guionista, actor i director, Grau va donar sobrades mostres de versatilitat en la seva carrera cinematogràfica, passant per gèneres com el cinema documental, cinema compromès socialment, cinema experimental i el cinema fantàstic. Va començar treballant com a grum al Gran Teatre del Liceu i continuà a l'Institut del Teatre. Estudià al Centro Sperimentale di Cinematografia de Roma. Va començar la seva incursió al cinema com a ajudant de director en pel·lícules com Diez fusiles esperan (1959) de José Luis Sáenz de Heredia i Un hombre en la red (1957) de Riccardo Freda. La casualitat va fer que es veiés embolicat en el rodatge d'un documental sobre la pesca de la tonyina a Barbate quan preparava el guió de la que seria la seva primera pel·lícula, Noche de verano (1962).
Pel·lícules com La trastienda (1975), crítica amb l'Opus Dei, El espontáneo (1963) i Una historia de amor (1966) transmeten missatges morals que en el seu moment desfermaren polèmica. Ceremonia sangrienta (1972) i No profanar el sueño de los muertos (1974) són les seves dues incursions al cinema fantàstic, que li han assegurat un lloc d'honor en la cinematografia espanyola. La seva voluntat realista està present en totes les seves pel·lícules. Era el pare del també cineasta Carles Grau.

## Filmografia

* Ocharcoaga (1961)
* Noche de verano (1962)
* El espontáneo (1964)
* Acteón (1965)
* Una historia de amor (1966)
* Tuset Street (1968)
* Historia de una chica sola (1969)
* Chicas de club (1970)
* Ceremonia sangrienta (1972)
* Pena de muerte (1973)
* No profanar el sueño de los muertos (1974)
* La trastienda (1975)
* El secreto inconfesable de un chico bien (1975)
* La siesta (1976)
* Cartas de amor de una monja (1978)
* El timbaler del Bruc (1981)
* Coto de caza (1983)
* El extran-GER-ho de la calle Cruz del Sur (1986)
* La punyalada (1989)
* Tiempos mejores (1994) -amb la banda sonora composta per Jaume Sisa-

## Llibres

* El actor y el cine (1962)

## Referències

* ↑ Muere el cineasta Jordi Grau, responsable del primer desnudo integral que hubo en España
* 1 2 Mor el cineasta català Jordi Grau, el director de “La Trastienda”. Rac1, 26/12/2018.

## Enllaços externs

* «Jordi Grau i Solà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa de Jordi Grau Arxivat 2009-12-18 a Wayback Machine. a Vidasdecine.es.
* Perfil de Jordi Grau Arxivat 2009-02-12 a Wayback Machine. a Hoycinema.com.
* Llibre "Jordi Grau. Confidencias de un Director de Cine Descatalogado" a www.calamarediciones.com.
* Jordi Grau: bodas de oro como director de cine al web de RTVE
# Li Tong

Li Tong és el nom dels següents personatges:
* Li Tong (Ciyuan), general de la Dinastia Han
* Li Tong (Wenda) (168–209), general servint la senyor de la guerra Cao Cao durant la tardana Dinastia Han
* Li Tong (Dinastia Tang), príncep de la Dinastia Tang, 18è fill de l'Emperador Daizong de Tang
* Li Tong (Dinastia Jin), oficial de la Dinastia Jin (1115–1234)
# Santa Maria del Castell

«Santa Maria del Castell» té aquests significats:
* Santa Maria del Castell de Castellgalí, obra al municipi de Castellgalí (Bages)
* Santa Maria del castell de Claramunt, església en ruïnes al recinte emmurallat del castell de Claramunt, al terme municipal de la Pobla de Claramunt (l'Anoia)
* Santa Maria del Castell de Cubells, església del castell de Cubells al municipi homònim de la comarca de la Noguera
* Santa Maria del Castell de Fornells, església a Fornells de la Selva (Gironès)
* Santa Maria del Castell de Gósol,
* Santa Maria del Castell de Saldes, ermita romànica al costat de l'antic castell de Saldes
* Santa Maria del castell de Salinoves, església al municipi de la Baronia de Rialb (Noguera)
* Santa Maria del Castell de Santa Maria, església al nucli del Castell de Santa Maria, al municipi de Sant Guim de Freixenet (Segarra)
* Santa Maria del Castell de Talteüll, capella del Castell de Talteüll (municipi de Talteüll, Catalunya Nord)
* Santa Maria del Castell dels Templers, o d'Orla, capella del castell desaparegut d'Orla, que fou donat als templers, del terme de Cotlliure
* Santa Maria del Castell d'Ultrera, església romànica en ruïnes al terme municipal d'Argelers, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord
* Santa Maria del Castell o Mare de Déu del Castell d'Ultrera
# David Afkham

David Afkham (Friburg de Brisgòvia, 1983) és un director d’orquestra alemany.

## Biografia

Afkham va néixer a Freiburg im Breisgau, Alemanya, i va començar la seva educació musical als 15 anys a la Hochschule für Musik Freiburg, on va estudiar piano amb James Avery. L'any 2002 va guanyar la competició Jugend Musiziert. El 2007 va acabar els seus estudis de direcció amb Nicolás Pasquet a la Hochschule für Musik "Franz Liszt" de Weimar.
El 2008 Afkham va guanyar el primer premi de la Donatella Flick Conducting Competition i es va convertir en el director assistent de l'Orquestra Simfònica de Londres, ajudant a Valery Gergiev. Des de l'any 2010 també és el director assistent de la Gustav Mahler Youth Orchestra.
Ha dirigit l'Orquestra Simfònica de Londres, Gustav Mahler Jugendorchester, l'Orquestra Cívica de Chicago, l'Orquestra de Cleveland, la Filharmònica de Los Angeles, la Simfònica de Viena, l'Orquestra Simfònica Simón Bolívar, la Simfònica de Bamberg, l'Orquestra Simfònica de Chicago i la Staatskapelle Weimar, com a assistent de Bernard Haitink amb les orquestres Royal Concertgebouw i la Simfònica de Chicago, director convidat assistent de la Baden-Wurttemberg Youth Orchestra, i director principal de la KHG-Symphony-Orchestra Freiburg.
És director de l'Associació Richard Wagner de Bayreuth, Alemanya.
Des del 2014 és el director titular de l'Orquestra Nacional de España (ONE).
L'octubre del 2022 a l'Auditori de Barcelona, va dirigir l'Orquesta Nacional de España, amb el concert per a piano n. 3 do m, op. 37 de Beethoven i la simfonía n. 12, op. 35 de Xostakóvix.
Un dels seus germans és Micha Afkham, violista de la Filharmònica de Berlín.

## Referències

* 1 2 Askonas Holt. «David Afkham». Arxivat de l'original el 2 de setembre 2014. [Consulta: 31 març 2010].
* 1 2 3 «David Afkham appointed as new assistant conductor of the Gustav Mahler Jugendorchester». Gustav Mahler Youth Orchestra. Arxivat de l'original el 4 febrer 2010. [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ Music and vision. «Afkham, David». [Consulta: 31 març 2010].
* 1 2 Calouste Gulbenkian Foundation. «David Afkham, Gulbenkian». Arxivat de l'original el 19 juliol 2011. [Consulta: 31 març 2010].
* 1 2 Hochschule für Musik "Hanns Eisler". «David Afkham». Arxivat de l'original el 19 juliol 2011. [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ «David Afkham wins Donatella Flick competition». Arxivat de l'original el 23 març 2012. [Consulta: 31 març 2011].
* 1 2 Karen Wada , 30-04-2009.
* ↑ «David Afkham gewinnt den Donatella-Flick-Dirigierwettbewerb in London». [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ Studenten-Sinfonie-Orchester der KHG Freiburg im Breisgau. «David Afkham». Arxivat de l'original el 19 juliol 2011. [Consulta: 31 març 2010].
* ↑ «David Afkham: 'La cultura es nuestra identidad'» (en castellà), 16-02-2015. [Consulta: 20 setembre 2022].
# DiLLUMs d’arts al forn

diLLUMs d’arts al forn és un col·lectiu obert i multidisciplinar d'artistes, i també de persones interessades en qualsevol disciplina artística, iniciat el mes de novembre de 2015 a Tortosa (Baix Ebre). Un dels seus impulsors ha estat l'escriptor Jesús Maria Tibau i Tarragó.
El grup es reuneix, sense cap programa previ, cada primer dilluns de mes al restaurant Forn de la Canonja, al centre històric de Tortosa. En un joc de paraules entre dilluns, llum i forn neix el nom d'aquest col·lectiu. Fruit d’aquestes trobades/sopars s'han organitzat activitats culturals molt diverses arreu de les Terres de l’Ebre, com ara les següents:
* Versos contra la violència: recitals poètics organitzats a Sant Carles de la Ràpita i Roquetes el 7 i 8 d’octubre de 2017, i que després es va convertir en un llibre publicat per Onada Edicions, un espectacle realitzat per Valer Gisbert, i en desenes de recitals arreu del territori on participaren centenars de persones.
* Numen: homenatge a les persones i entitats ebrenques que van rebre premis i reconeixements culturals durant l’any anterior, i que començà a organitzar-se el 2018.
* Homenatges a gent de la cultura ebrenca de consolidat prestigi com Gerard Vergés, Manuel Pérez Bonfill, Zoraida Burgos, Víctor Canicio, Rafael Salvat, Albert Fabà o Abu Bakr, i també a gent senzilla i propera com Paco de los Frutos d’Aldover, perquè la voluntat dels diLLUMs és donar suport a gent de la cultura de tots els nivells i edats, als més grans i respectats i també a qui comença.

## Referències

* ↑ Moreso, Lurdes. «“«Versos contra la violència» ha estat una teràpia col·lectiva”». El Punt Avui, 27-12-2017. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Moreno Pérez, Gustau. «'Versos contra la violència', dissabte i diumenge a la Ràpita i Roquetes». Canal 21 Ebre. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Regolf, Roser. «Les 5 claus per entendre què és Numen». Surtdecasa.cat, 22-01-2019. [Consulta: 26 gener 2021].
# Jurament antimodernista

El jurament antimodernista és el text d'un jurament que el papa Pius X va decretar dins del seu motu proprio Sacrorum Antistitum, promulgat l'1 de setembre del 1910.
Per aquest jurament, els membres del clergat, professors de centres d'estudis eclesiàstics o catedràtics a universitats pontifícies havien de repudiar les doctrines del modernisme. Se l'ha de situar en el context de l'acció de l'Església catòlica que des de la il·lustració va començar perdent la preeminència i la darrera paraula en el debat científic i filosòfic. El jurament i les altres lleis del motu proprio havien d'«apartar el perill del modernisme». Aquest decret és la continuació de l'activisme antimodernista de l'Església, un neguit que ja es va trobar, entre d'altres en publicacions com Quanta Cura i el Síl·labus dels errors del 1864, Aeterni Patris (1879), Pascendi Dominici Gregis (1907) i el 1928 va continuar amb Mortalium Animos.
Durant el Concili del Vaticà II el 1967 el papa Pau VI va suprimir aquesta pràctica. Aquesta llibertat relativa no va durar gaire i només vint-i-dos anys més tard, el 1989, Joseph Ratzinger, durant el papat del conservador Karol Wojtyła (Joan Pau II) va decretar un nou «jurament de fidelitat a l'acceptar d'un ofici que s'ha d'exercir en nom de l'Església».

## Referències

* ↑ «Jurament antimodernista». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Raguer Suñer, Hilario M. Arxiu de l'Església catalana durant la Guerra Civil: Juliol-desembre de 1936. volum 65 de Scripta et Documenta. L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 211. ISBN 9788484155447.
* ↑ text original en llatí: «ad modernismi periculum propulsandum»
* ↑ Broeder Pierre. «Paulus VI, de paus van de cultus van de mens» (en neerlandès), 01-01-2013.
* ↑ «Juramento de fidelidad al asumir un oficio que se ha de ejercer en nombre de la Iglesia» (en castellà). Vaticà: Congregació de la doctrina de la Fe, 09-01-1989.

## Bibliografia

* Sarto, Giuseppe Melchiore. Sacrorum Antistitum quo quaedam statuuntur leges ad modernismi periculum propulsandum (en llatí). Vaticà, 1 de setembre del 1910.
* «"Sacrorum Antistitum" Motu Proprio: Algunas normas para rechazar el peligro del modernismo» (en castellà, traduït del llatí). Stat Veritas, sitio católico apostóloco romano, 1910. Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 6 març 2016].