OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Celestina (pel·lícula de 1969)

La Celestina és una pel·lícula dramàtica espanyola de 1969 dirigida per César Fernández Ardavín. La pel·lícula va ser seleccionada com a entrada espanyola al Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1969, però no va ser acceptada com a nominada. També va participar al 6è Festival Internacional de Cinema de Moscou.

## Sinopsi

Als darrers anys de l'edat mitjana es fa la processó del Corpus a la ciutat de Toledo. Allà, el jove Calixto coneix la bella dama Melibea, de la que s'enamora immediatament, intentant festejar-la, però només aconsegueix el rebuig de la jove. Decidit a convertir-la en la seva amant, Calixto la persegueix allà on va, provocant així trobades "incidentals". Aleshores l'amant decideix seguir els consells del seu criat Semproni anar a un vella casamentera anomenada Celestina, que, amb l'ajut de les seves malvades arts i consells, fa inclinar la voluntat de Melibea i provoca conseqüències tràgiques per a tothom. Basada en l'obra de teatre La Celestina de Fernando de Rojas.

## Repartiment

* Julián Mateos com a Calisto
* Elisa Ramírez com a Melibea
* Amelia de la Torre com a Celestina
* Hugo Blanco
* Gonzalo Cañas
* Heidelotte Diehl com a Areúsa
* Eva Guerr com a Lucrecia
* Eva Lissa com a Alisa
* Antonio Mancho
* Antonio Medina
* Ursula Mellin com a Elicia (com a Uschi Mellin)
* Konrad Wagner com a Pleberio

## Premis

Als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1969 va guanyar el primer premi a la millor pel·lícula, el premi a la millor pel·lícula i a la millor música.

## Referències

* ↑ «Sobre La Celestina de César Fernández Ardavín». cinemascine. Arxivat de l'original el 26 d’abril 2012. [Consulta: 26 novembre 2011].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ «6th Moscow International Film Festival (1969)». MIFF. Arxivat de l'original el 16 gener 2013. [Consulta: 21 desembre 2012]. Arxivat 16 de gener 2013 a Wayback Machine.
* ↑ Félix Martialay El cine español durante el franquismo, p. 162-166

## Enllaços externs

* Presentació de "La Celestina" a Historia de nuestro cine
* La Celestina a YouTube
# La Fée des roches noires

La Fée des roches noires és una pel·lícula muda de la Pathé Fréres escrita i dirigida per Segundo de Chomón i protagonitzada per Julienne Mathieu. La pel·lícula, un remake de la pel·lícula de Ferdinand Zecca amb el mateix títol, es va estrenar a París el 25 de juliol de 1907.

## Argument

Una dona vella porta un feix de llenya amb penes i treballs en mig d'un decorat de roques negres. Un home que passa refusa ajudar-la amb l'excusa que vol fer la migdiada. Tot just adormit, la dona es converteix en una fada i fa un encanteri. Un torrent d'aigua surt d'entre les roques i el desperta i quan l'home vol marxar d'allà un arbre del camí es converteix en un tòtem de lleó. A més, la muntanya de roques negres es converteix en un enorme cap que acaba mossegant la mà de l'home. Apareixen quatre dimoniets amb cara de rata que l'atonyinen amb pals per tot seguit desaparèixer en un núvol de fum. Intentant fugir, l'home es troba penjat d'un pal indicador i cau a terra. Creient en és un malson s'ajeu de nou a la mateixa roca i en obrir els ulls es troba estirat en un sepulcre d'un cementiri cobert de neu. La fada torna a aparèixer en un carro tirat per cignes i ell li implora que el perdoni.

## Repartiment

* Julienne Mathieu (fada)

## Referències

* ↑ «La fée des roches noires» (en anglès). Internet Movie Database IMDb, 25-07-1907. [Consulta: 7 octubre 2021].
* ↑ Abel, Richard. The Cine Goes to Town: French Cinema, 1896-1914, Updated and Expanded Edition (en anglès). University of California Press, 1998-06-01, p. 175. ISBN 978-0-520-91291-5.
* ↑ «La Fée des roches noires» (en francès). Fondation Jérôme Seydoux-Pathé -. Arxivat de l'original el 2019-09-13. [Consulta: 7 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Pel·lícula completa a la YouTube
# La Queency

Francina Gorina i Martines (Terrassa, 1997), més coneguda pel nom artístic de La Queency, és una cantant catalana independent de música urbana. Fundadora del col·lectiu no mixt de dones artistes i segell discogràfic independent El Pecado.

## Trajectòria

Va estudiar l'escola pública La Roda, al barri de Sant Pere Nord de Terrassa. Més tard a l'Institut Montserrat Roig i finalment a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), on va començar Ciències Econòmiques. Abans havia participat del Seminari Taifa i d'altres seminaris d'economia crítica, però després d'un semestre i adonar-se que s'ometia l'estudi de Karl Marx la va deixar per a estudiar Sociologia, que va acabar en plena pandèmia. Ha militat a l'Assemblea Estudiants de Terrassa i a les Assemblees de Facultat.
Es va donar a conèixer la tardor de 2019 amb la cançó «Urkinaona», inspirada en les protestes contra la sentència del judici al procés independentista català, i més endavant amb «Free Pablito», en col·laboració amb la cantant Cooba, arran de l'empresonament del raper Pablo Hasél.
Després de diversos senzills, el 25 de juny de 2021 va publicar de forma independent la mixtape de debut Pussy roig. Les lletres versen sobre les coses que viu, sovint influïdes per problemàtiques socials: «he cantat per a la llibertat de Pablo Hasél, en contra de l'empresonament dels presos polítics o a favor del dret a l'habitatge, però perquè anar a manifestacions o aturar desnonaments són coses que faig en el meu dia a dia». També sovinteja les referències a temes sexuals, amb un caràcter despreocupat i sempre des del punt de vista d'una dona empoderada com a «Posa't rumantik» o «Costa Brava».

## Discografia

* Pussy Roig (2021)

## Referències

* 1 2 «Ens falten victòries - Retrats de la generació covid-19». Vilaweb, 12-12-2020. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ «Neix El Pecado, un segell autogestionat de dones artistes» (en catalan), 15-01-2020. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ Farré Corbella, Laia. «La història ens ha demostrat que manifestant-se i sortint al carrer s'aconsegueixen victòries», 13-04-2021. [Consulta: 27 agost 2021].
* ↑ Cervantes, Xavier. «La Queency demana la llibertat de Pablo Hasél amb el videoclip 'Free Pablito'». Ara, 24-02-2021. [Consulta: 27 agost 2021].
* 1 2 Tisora, Anna. «La Queency mostra el seu 'Pussy roig'». Enderrock.cat, 23-06-2021. [Consulta: 27 agost 2021].
# La SAL Feminista

La SAL (suport i autonomia lesbofeminista) és un col·lectiu de suport i autonomia lesbofeminista. L'organització està formada per feministes i lesbianes organitzades contra el masclisme i la lesbofòbia. Els seus principis es basen en l’autonomia i la no mixticitat, que són les formes que entenen imprescindibles per l’organització feminista. Defensen l’autodefensa com a pràctica política i recolzen aquelles opcions que trii cada dona per defensar-se i viure una vida digne. Entenen el conflicte que genera el sistema patriarcal com un conflicte on la violència dels homes contra les dones és la última expressió d’un sistema d’explotació i opressió d’un grup sobre un altre. Assenyalen l'heterosexualitat com a règim polític que construeix subjectes opressors i subjectes oprimits i que és l'engranatge que fa funcionar el capitalisme i el patriarcat a partir de les institucions de l’Estat. Entenen la lesbianitat com una estratègia per substreure’s de l'estat de la situació i declarar la seva autonomia, és a dir, com un espai de possibilitats des d’on construir, com a dones unides, la seva subjectivitat revolucionària contra l'estat capitalista i patriarcal.
Com a activistes, s'han mostrat crítiques amb el Centre LGTBI de Barcelona, que creuen que segueix amb la línia de "Invisibilitzar les dones lesbianes i/o trans". i pensen que és fonamental "articular un discurs crític envers el conglomerat de les sigles LGTBI": "Si hi poses mirada feminista, s'ha de problematitzar aquesta sopa de lletres, ja que sempre que acabem parlant d’allò LGTBI s'acaba parlant dels interessos dels gais. I el Centre no trenca amb aquesta dinàmica".
Juntament amb altres organitzacions formen part del 28J Autònom, que neix en resposta al Pride, ja que consideren que no només és buit de contingut reivindicatiu sino que només persegueix el negoci. "Igual que no podem concebre un feminisme que no sigui anticapitalista, tampoc té cap mena de força un Orgull que no sigui antiracista, anticapitalista i feminista", "Utilitzen les violències LGTBfòbiques que patim per dir-nos que, si paguem el seu preu d'entrada, podrem accedir a un món segur. Si paguem els 10 € de l'Arena, els 20 € de la sauna o els 1.000 € del creuer tot serà fantàstic. I això no només és mentida, sinó que s'aprofiten de la nostra por".

## Referències

* ↑ «Qui som», 10-09-2019. [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «Les llums i ombres del primer any del reclamat Centre LGTBI de Barcelona». [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «Pride Barcelona: una "reivindicació festiva" o "capitalisme rosa"?». [Consulta: 3 febrer 2021].

## Enllaçps externs

* https://www.eldiario.es/sociedad/tocamientos-insultos-actitudes-misoginas-lgtbi_1_1320957.html
# Jefferson Antonio Montero Vite

Jefferson Montero (nascut a Babahoyo, Equador, l'1 de setembre del 1989) és un futbolista professional equatorià que actualment juga a les files del Swansea City.

## Carrera futbolística
### Inicis

Jefferson Montero va començar jugant en les categories juvenils de l'Emelec. Des d'allà fou traspassat a un equip de la Segona Divisió on després de d'alguna cessió i de marcar uns registres prou bons marxà al Vila-real CF, equip amb el qual firmà un contracte per cinc temporades.

### Vila-real CF

Després d'una gran temporada amb l'equip filial groguet, el Vila-real CF B, a la Segona Divisió Espanyola, ascendí al primer equip. El seu debut en competició oficial fou a la UEFA Europa League davant l'FC Dnepr.
El 29 d'agost del 2010 debutà en la primera jornada de la Lliga 2010/11. On fou considerat el millor jugador del seu equip, tot i això acabà perdent 1-0 davant la Reial Societat.

### Llevant UE

El 31 de gener del 2011, l'última jornada del mercat d'hivern, s'oficialitzà la seua cessió al Llevant UE. Els pocs minuts de què disposava a l'equip de La Plana van acabar confirmant la sortida de l'equatorià. Va debutar en la 23a jornada de Lliga contra l'Almeria CF, substituint al minut 74 a Xisco Muñoz, el partit acabà amb victòria del Llevant UE per 1-0. En finalitzar la temporada va tornar a la disciplina de l'equip de La Plana.

### Real Betis

El 28 de juny de 2011 es va fer oficial la cessió de l'equatorià a l'equip andalús. L'acord va ser per un any, fitxa del jugador a càrrec del Betis i sense opció de compra.

### Monarcas Morelia

L'estiu del 2012 es va fer oficial el seu fitxatge pel Monarcas Morelia mexicà. Signà un contracte de tres anys.

## Referències

* ↑ «El Vila-real fitxa a Jefferson Montero» (en castellà). Web de elvillarreal.com. [Consulta: 31 agost 2010].
* ↑ «Debut oficial de Montero» (en castellà). Web de Terra Ecuador. [Consulta: 31 agost 2010].
* ↑ «Jefferson jugarà cedit al Llevant» (en castellà). Web del Vila-real. Arxivat de l'original el 2011-02-03. [Consulta: 31 gener 2011].
* ↑ «Jefferson Montero marxa cedit al Llevant» (en castellà). Web del Diari Marca. [Consulta: 31 gener 2011].
* ↑ «Un mordisco de Primera» (en castellà). Web de Superdeporte. [Consulta: 14 febrer 2011].
* ↑ «Matilla llega al Betis por 1.350.000 euros» (en castellà). Web del Marca. [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «El Betis incorpora a Matilla y Jefferson Montero» (en castellà). Web del Diari Sport. Arxivat de l'original el 2011-10-08. [Consulta: 28 juny 2011].
* ↑ «Jefferson Montero jugará en la liga mexicana» (en castellà). Web del Marca. [Consulta: 26 setembre 2012].

## Enllaços externs

* Estadístiques a Soccerway (castellà)
# Futbol'ny Klub Neman Hrodna

El Futbol'ny Klub Neman Hrodna és un club belarús de futbol de la ciutat de Hrodna.

## Història

Evolució del nom:
* 1964: Neman Grodno
* 1972: Chemik Grodno
* 1992: Neman Hrodna

## Futbolistes destacats

* Aleksandr Prohorov
* Siarhei Hurenka
* Dmitri Rovneyko
* Aleksandr Sulima

## Palmarès

* Copa belarussa de futbol (1):
** 1993

## Enllaços externs

* Futbol'ny Klub Neman Hrodna - Lloc web oficial
* Neman Grodno a EUFO.DE Arxivat 2010-05-08 a Wayback Machine.
* Neman Grodno a Weltfussball.de
* Neman Grodno a Football-Lineups.com
# Daniel Becke

Daniel Becke (Erfurt, Turíngia, 12 de març de 1978) va ser un ciclista alemany que fou professional entre 2001 i 2008. Va combinar la carretera amb el ciclisme en pista.
En la pista, i especialment en la persecució per equips, és on va aconseguir els majors èxits. Va obtenir una medalla d'or als Jocs Olímpics de Sydney, i tres medalles als Campionats del món, dues d'elles d'or.

## Palmarès en pista

* 1999
** Campió del món de velocitat per equips (amb Robert Bartko, Jens Lehmann i Guido Fulst)
** Campió d'Alemanya en Persecució per equips (amb Robert Bartko, Sebastian Siedler i Christian Bach)
* 2000
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Sydney en Persecució per equips (amb Guido Fulst, Jens Lehmann i Robert Bartko)
** Campió del món de velocitat per equips (amb Sebastian Siedler, Jens Lehmann i Guido Fulst)
* 2003
** Campió d'Alemanya en Persecució

### Resultats a la Copa del Món

* 1998
** 1r a Berlín, en Persecució per equips
* 1999
** 1r a València, en Persecució per equips

## Palmarès en ruta
### Resultats al Tour de França

* 2003. 145è de la classificació general
* 2004. Abandona (17a etapa)
* 2005. 152è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2002. 126è de la classificació general
* 2006. Abandona (18a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Little Foot

Little Foot és l’Australopithecus que s'ha descobert més recentment, l’any 1997, ja que és l'esquelet més complet d’Australopithecus conegut: gairebé s'ha recuperat el 90% del seu cos. A més, la seva datació, 3,67 milions d’anys, és molt més antiga que la de diversos Au. afarensis.
Es tracta d’una dona d'1,20 - 1,30 metres d’alçada, les extremitats inferiors de la qual són més llargues que les extremitats superiors. Aquest és el primer cop que s'obtenen aquestes dades al registre fòssil.
El seu maluc és modern i és capaç de transmetre grans forces des de les seves cames, a més a més, les seves mans eren molt grans. El seu cos suggereix un caminar bípede i, al mateix temps, també diu que tenien unes grans habilitats per enfilar-se als arbres.
Aquest Australopithecus planteja molts dubtes sobre la diversitat dels primers homínids i les relacions filogenètiques entre espècies d’àrees diferents, pel fet que Little Foot va ser contemporània als Australopithecus afarensis, i tenia característiques morfològiques molt diferents.

## Referències

* ↑ Sáez, 2019, p. p. 33-34.

## Bibliografia

* SÁEZ R., Evolución humana: prehistoria y origen de la compasión; Espanya; Almuzara; Història; 2019; pàgs. 33-34.
# Cantó de La Ferté-Alais

El cantó de La Ferté-Alais és un antic cantó francès del departament d'Essonne, que estava situat al districte d'Étampes. Comptava amb 12 municipis i el cap era La Ferté-Alais.
Va desaparèixer al 2015 i el seu territori es va dividir entre el cantó de Mennecy i el cantó d'Étampes.

## Municipis

* Baulne
* Boissy-le-Cutté
* Boutigny-sur-Essonne
* Cerny-sur-l'Essonne
* D'Huison-Longueville
* Guigneville-sur-Essonne
* Itteville
* La Ferté-Alais
* Mondeville
* Orveau
* Vayres-sur-Essonne
* Videlles

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1958 | Louis Poupinel | Divers droite |
| 1958-1971 | M. Denis | radical |
| 1971-1982 | Roger-Patrice Pelat | Divers gauche |
| 1982-1992 | Michel Conte | UDF |
| 1992-2001 | Jean-Philippe Royé | RPR |
| 2001-2010 | Guy Gauthier | Divers droite, després UMP |
| 2010- | Caroline Parâtre | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2010 |
| - | 8.749 | 11.628 | 14.451 | 19.432 | 21.777 | 24.362 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Can Pla (Caldes de Malavella)

Can Pla és una masia situada al Veïnat de Dalt de Caldes de Malavella (Selva), molt a prop de Ca l'Orri i Can Xiberta. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Té dues plantes i està coberta per un teulat a dues aigües. L'edifici va patir diverses reformes entre finals del segle xix i principis del XX, i només es conserva de la seva època originària una porta amb grans dovelles i de mig punt. A la façana principal hi ha un total de vuit finestres, les centrals més grans que les laterals, i l'únic destacable és que totes tenen un senzill guardapols.

## Referències

* 1 2 3 «Can Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
# Ducat de Benavent

El Ducat de Benavent és un títol nobiliari espanyol de caràcter hereditari que fou concedit pel rei Enric IV de Castella el 28 de gener de 1473 a favor de Rodrigo Alonso Pimentel, IV comte de Benavent, i senyor de Villalón, Mayorga, Betanzos, Allariz, Aguiar, Sandiáñez, Milmanda i Sande, i besnet de Juan Alfonso Pimentel, cavaller d'origen portuguès al servei de la Corona de Castella, a qui el rei Ferran III de Castella concedir el Comtat de Benavent.
El títol fou concedit sense cancel·lar el comtat i, per tant, els ducs de Benavente tenen el títol de comte-duc de l'esmentada denominació.
El seu nom fa referència al municipi de Benavente, en la província de Zamora (Castella i Lleó), i la seva actual posseïdora és Ángela María Téllez-Girón i Duque de Estrada, duquessa d'Osuna.
| | Titular | Periodo |
| Primera creació per Enric II de Castella |||
| I | Fadrique de Castilla y Ponce de León | 1370-1394 |
| Segona creació per Enric IV de Castella |||
| I | Rodrigo Alonso Pimentel | 1473-1499 |
| II | Alonso Pimentel y Pacheco | 1499- |
| III | Antonio Alonso Pimentel y Herrera de Velasco | ?-1575 |
| IV | Luis Alonso Pimentel Herrera y Enríquez de Velasco | |
| V | Juan Alonso Pimentel Herrera y Enríquez de Velasco | 1576-1621 |
| VI | Antonio Alonso Pimentel y Quiñones | |
| VII | Juan Francisco Alfonso Pimentel y Ponce de León | |
| VIII | Antonio Alonso Pimentel y Herrera Zúñiga | |
| IX | Francisco Casimiro Pimentel de Quiñones y Benavides | |
| X | Antonio Francisco Pimentel de Zúñiga y Vigil de Quiñones | |
| XI | Francisco Alfonso Pimentel y Borja | |
| XII | María Josefa Pimentel y Téllez-Girón | 1750-1834 |
| XIII | Francisco de Borja Téllez-Girón y Alfonso Pimentel | 1785-1820 |
| XIV | Pedro de Alcántara Téllez-Girón y Beaufort Spontin | 1810-1844 |
| XV | Mariano Téllez-Girón y Beaufort Spontin | 1814-1882 |
| XVI | Pedro de Alcántara Téllez-Girón y Fernández de Santillán | 1812-1900 |
| XVII | Ángela María Téllez-Girón y Duque de Estrada | 1952-2015 |
# Secció sindical

La secció sindical és la unitat bàsica de cada organització sindical al si d'una empresa. Està formada pel conjunt de treballadors de l'empresa que estan afiliats al sindicat en qüestió. És a dir que, en una mateixa empresa, poden coexistir diverses seccions sindicals diferents. Els treballadors afiliats a cada una d'elles, acostumen a elegir entre ells un delegat sindical (o diversos si l'empresa és gran) que és qui els representarà davant de l'empresari, de les autoritats pertinents, o de la resta de companys de l'empresa.
Les lleis laborals de cada país acostumen a regular les formes concretes de constitució de les seccions sindicals, així com els drets que tenen dins l'empresa, els quals van des de poder disposar d'un local de reunió, d'un taulell d'anuncis, del dret a publicar i a informar i a cobrar les cotitzacions dels seus afiliats, fins –en alguns països– el dret a participar en les negociacions d'acords amb l'empresa. A vegades, però, la legislació només reconeix alguns d'aquests drets a les seccions dels sindicats amb un cert nivell de representativitat.
En l'àmbit dels Països Catalans, aquests drets estan regulats respectivament pel Codi de Treball francès (en el territori de la Catalunya Nord), la Llei qualificada d'acció sindical i patronal (a Andorra), i per la Llei orgànica de llibertat sindical (a la resta de territoris sota jurisdicció espanyola).
En els tres casos anteriors, així com a molts altres estats membres de la Unió Europea, les seccions sindicals coexisteixen al si de l'empresa amb els òrgans unitaris de representació dels treballadors (els comitès d'empresa o delegats de personal). Però en altres països, especialment els anglosaxons i els nòrdics, també de la Unió Europea, hi ha una concepció diferent de les relacions laborals i de la representativitat, de manera que no hi existeixen comitès d'empresa i és la secció sindical la que té tota la responsabilitat per a representar els treballadors de l'empresa i negociar amb l'empresari els eventuals acords col·lectius (vegeu l'apartat "Legitimitat i representativitat" sobre els comitès d'empresa). En els països nòrdics, i de manera molt significativa a Suècia, les seccions sindicals, a més de les seves funcions estrictament sindicals i de representativitat, participen a la cogestió de les empreses.

## Referències

* ↑ «CODE DU TRAVAIL, especialment als art.L2142-1 al L2142-11» (en francès). [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Llei 32/2018 qualificada d'acció sindical i patronal (BOPA núm.3, 10/01/2019)». [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ «Ley Orgánica 11/1985 de Libertad Sindical, especialment art.8 i següents» (en castellà). [Consulta: 12 maig 2020].

## Vegeu també

* Sindicat
* Delegat sindical
* Cogestió
# Albert Duncanson

Albert Duncanson (Winnipeg, 2 d'octubre de 1911 - Quebec, 24 de març de 2000) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ «Bert Duncanson Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 7 abril 2019].
# Bertil Linde

Bertil Linde (Estocolm, 28 de febrer de 1907 - Estocolm, 25 de març de 1990) va ser un jugador d'hoquei sobre gel, de bandy i futbolista suec, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel.
A nivell de clubs jugà amb el Karlbergs BK (1926 a 1929, 1932 a 1937) i l'AIK (1929 a 1932). Tot i disputar les lligues sueques d'hoquei sobre gel, bandy i futbol, mai guanyà cap títol nacional.

## Referències

* 1 2 3 «Sigfrid Öberg Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 24 febrer 2018].
* ↑ Sigfrid Öberg. Commitè Olímpic Suec
# Edward Pitblado

Edward Pitblado (Winnipeg, 23 de febrer de 1896 - Winnipeg, 2 de desembre de 1978) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir sota bandera britànica durant la dècada de 1920.
Nascut a Winnipeg, Manitoba, durant la Primera Guerra Mundial va lluitar a Europa amb la Canadian Expeditionary Force i la Royal Flying Corps. El 1920 es va llicenciar a la Universitat de Manitoba i poc després retornà a Europa per estudiar a la Universitat d'Oxford gràcies a una beca.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* 1 2 «Edward Pitblado Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de març 2010. [Consulta: 27 gener 2018].