OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Penya-segats de Vixía de Herbeira

Els penya-segats de Vixía de Herbeira o, més comunament, penya-segats d'Herbeira, són els penya-segats amb major cota sobre el nivell de mar de l'Europa continental, amb 613 metres d'altura sobre el nivell del mar, i les cambres de més altura d'Europa (si incloem les illes), després dels d'Hornelen (860 m), cap Enniberg (754 m) i Croaghaun (668 m). Uns altres d'alçada semblant són Preikestolen (604 m), Slieve League (601 m) i Cap Girão (580 m).

## Situació

Són a la serra de la Capelada, entre el municipi de Cariño i el de Cedeira, a Galícia. La carretera DP-2205 uneix Cariño amb Cedeira i el llogaret i santuari de San Andrés de Teixido voreja aquests penya-segats en el seu tram de major altitud. Molt a prop és el cap Ortegal, on es localitzen les roques més antigues de la península Ibèrica i les quartes del món. En aquesta zona hi ha petites explotacions mineres, ja abandonades, de les quals s'extreia níquel al segle segle xix i principis del xx. En una d'aquestes pedreres es va descobrir el 1849 la zaratita, un dels pocs minerals descoberts a l'estat espanyol.
La vegetació n'és predominantment de matoll o muntanya baixa a causa de l'altitud i exposició als forts vents procedents de l'oceà, amb abundància de brucs i gatoses, així com extenses prades on pasta ramat boví i cavallí en règim de semillibertat.

## Garita d'Herbeira

Al punt més elevat i just a la vora del penya-segat s'aixeca la garita d'Herbeira. És una antiga construcció de pedra amb sostre en arc d'uns 15 m², aixecada originàriament al segle xviii. L'actual construcció data de 1805 i formava part d'una sèrie de llocs de vigilància marítima al llarg de tota la costa. L'any 2003 la garita i el seu entorn van ser objecte de treballs de restauració.
Estan inclosos en el LIC, Costa àrtabra i a la Xarxa Natura 2000, dins de la directiva d'hàbitats.
* Penya-segats a Europa (gràfic)
* Foto nocturna de la garita d'Herbeira

## Referències

* ↑ Mirador de Vixía de Herbeira[1]. Fotopanorama. Consultat el 21 de juliol de 2011.
* ↑ «Acantilado de Herbeira». Arxivat de l'original el 2019-04-18. [Consulta: 24 agost 2018].
* ↑ «Las rocas del cabo Ortegal son las más antiguas de la Península». La Voz de Galicia, 27-07-2006. Arxivat de l'original el 17 de juny de 2018. [Consulta: 6 abril 2013].
* ↑ «La zaratita de Cabo Ortegal (A Coruña): historia de su descubrimiento y caracterización actual». . DOI: 10.3989/egeol.41353.275.
* ↑ «Vixía Herbeira y la Garita». [Consulta: 15 agost 2015].
* ↑ «ES1110002». Costa artabra. [Consulta: 15 agost 2015].
* ↑ «Costa artabra». [Consulta: 15 agost 2015].

## Enllaços externs

* Penya-segats d'Herbeira Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine..
# Partit Reformista Estonià

El Partit Reformista Estonià (estonià: Eesti Reformierakond) és un partit polític d'Estònia. El partit ha estat membre ple de la Internacional Liberal des de 1996, sent-ne membre observador entre 1994-1996, i és membre ple del Partit dels Liberals Demòcrates i Reformistes Europeus.
El partit ha governat en coalició diverses vegades: de 1995 a 1997 amb l'ara desaparegut Partit de la Coalició Estoniana, de març de 1999 a desembre de 2001 en un govern tripartit amb la Unió Pro Pàtria i el Partit Socialdemòcrata, de gener de 2002 a març de 2003 amb el Partit del Centre, i de març de 2003 a març de 2005 amb cap de Res Pública i Unió del poble. Ansip ha estat primer ministre d'Estònia des d'abril de 2005, i altres ministres, inclòs Urmas Paet, són membres del partit. Des de mitjans dels anys 1990, el Partit Reformista has participat en la majoria de les coalicions de govern a Estònia, de manera que la seva influència en les polítiques ha estat important, especialment pel que fa a la política fiscal i les polítiques d'abaixar impostos.

## Orientació ideològica

Ideològicament, el Partit de la Reforma és representatiu del conservadorisme liberal i el pensament llibertari dels economistes Friedrich Hayek i Milton Friedman. El Partit de la Reforma és el partit econòmicament més liberal de l'escenari polític d'Estònia.
* El partit dona suport a l'impost de societats estonià al 0% sobre rendes reinvertides i persegueix eliminar l'impost de dividends.
* El partit vol retallar els tipus de l'impost de taxa única del 22% (en 2007) al 18% cap a 2011
* El partit s'oposa a l'increment de l'IVA (l'IVA actual està al 18%)
* El partit vol acabar amb el servei militar obligatori introduint el voluntari.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

| Any | Vots | % | Escons | +/– | Govern |
| 1995 | 87,531 | 16.2 (#2) | 19 / 101 | Nou | Oposició (1995) |
| 1995 | 87,531 | 16.2 (#2) | 19 / 101 | Nou | Coalició (1995–96) |
| 1995 | 87,531 | 16.2 (#2) | 19 / 101 | Nou | Oposició (1996–99) |
| 1999 | 77,088 | 15.9 (#3) | 18 / 101 | 1 | Coalició |
| 2003 | 87,551 | 17.7 (#3) | 19 / 101 | 1 | Coalició |
| 2007 | 153,044 | 27.8 (#1) | 31 / 101 | 12 | Coalició |
| 2011 | 164,255 | 28.6 (#1) | 33 / 101 | 2 | Coalició |
| 2015 | 158,885 | 27.7 (#1) | 30 / 101 | 3 | Coalició (2015–16) |
| 2015 | 158,885 | 27.7 (#1) | 30 / 101 | 3 | Oposició (2016–19) |
| 2019 | 162,332 | 28.8 (#1) | 34 / 101 | 4 | Oposició (2019–21) |
| 2019 | 162,332 | 28.8 (#1) | 34 / 101 | 4 | Coalició (2021–23) |
| 2023 | 190,632 | 31.2 (#1) | 37 / 101 | 3 | Coalició |

### Eleccions europees

| Any | Vots | % | Escons | +/– |
| 2004 | 28,377 | 12.2 (#3) | 1 / 6 | Nou |
| 2009 | 79,849 | 15.3 (#3) | 1 / 6 | = |
| 2014 | 79,849 | 24.3 (#1) | 2 / 6 | 1 |
| 2019 | 87,158 | 26.2 (#1) | 2 / 7 | = |
| 2024 | 66,017 | 17.93 (#3) | 1 / 7 | 1 |

## Enllaços externs

* Partit Reformista
* Grup parlamentari
# Miquel Brunet Miquel

Miquel Brunet Miquel (Manacor, 1919 - 2007) fou un pintor i dibuixant mallorquí. Començà a dibuixar a la infantesa de manera autodidàctica, durant la immobilitat derivada d'un accident. Aprengué l'ofici de sastre a l'Acadèmia de Sastreria de Barcelona. El 1943-1944 feu estudis de pintura a l'Acadèmia de Dibuix Ricard Tàrrega, de Barcelona, i pintà els seus primers olis. Des de 1949, es dedica plenament a la pintura. Quan tornà a Mallorca fou encoratjat a pintar pels artistes de Manacor i, sobretot, per Rafel Jaume que el feu participar en el Grup Tago. El 1959 exposà per primera vegada a Palma.
El 1960 sojornà a Madrid, on es relacionà amb Olga Sacharoff, estudià els manifests de Joaquim Torres García i admirà els paisatges d'Ortega Muñoz, que l'influïren decisivament. Situat al marge del tradicionalisme postimpressionista, s'insereix dins els artistes de Mallorca dedicats a un realisme màgic i ingenuista, com Jaume Mercant i Miquel Rivera Bagur. Conreà la natura morta, la figura i el paisatge. Devers 1970, començà a deixar els tons terrosos i evolucionà cap a un cromatisme més lleuger i alegre. Ha exposat individualment a Mallorca, Barcelona, Madrid, Alemanya i Estats Units d'Amèrica. El 1984, li fou concedit el premi Ciutat de Palma de Pintura. El 1990, el Govern de les Illes Balears organitzà una exposició retrospectiva a la Llonja de Palma, i, el 2002, se'n feu una d'antològica al Casal Solleric, de Palma. El 2003 va rebre el Premi Ramon Llull.

## Enllaços externs

* (castellà) Biografia de Miquel Brunet Arxivat 2007-10-22 a Wayback Machine.
* (castellà) Necrològica
# Salvador Costa i Pineda

Salvador Costa i Pineda (Terrassa, 7 de novembre de 1930 - 6 de novembre de 2006), fou un compositor, pintor i jugador professional de billar.
Va ésser un ciutadà popular en la vida cultural terrassenca, i es va involucrar en activitats diverses a més de la seva vocació com a compositor de sardanes (una de les seves composicions més conegudes és la dedicada a la Fundació Vicenç Ferrer, que li serveix de cançó oficial), com ara pintor i jugador de billar. En aquesta darrera faceta estigué sempre vinculat al Casino del Comerç de Terrassa (des del 1960 al 1995) i participà en diversos campionats. Casat amb Teresa Pedrol i Capilla, van tenir dos fills: Miquel i Montserrat.

## Obres

* Cançó oficial de la Fundació Vicenç Ferrer

### Sardanes (selecció)

* L'alegria d'en Marc (1987)
* Barcarola, lletra de Manuel Valls i Costa
* La Font Vella de Terrassa (1955)
* Lloança a Vicenç Ferrer (2000)
* Marta i Cristina (1985)
* Osor (1984), lletra de Conxita Vila i Corominas
* Romança a la Mercè (1957), lletra de Manuel Valls i Costa
* Terrassa (1998)

## Enllaços externs

* Llista de les sardanes de Salvador Costa
* Comiat de la Federació Catalana de Billar Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.
# Josep Mas i Pou

Josep Mas i Pou (Manlleu, Osona, 2 d'octubre de 1926 - Ripoll, Ripollès, 23 d'abril de 1995) va ser un pintor català. Va treballar l'oli principalment, l'aquarel·la i les diverses tècniques del dibuix.
Josep Mas i Pou va néixer en una família de cinc germans. Des de molt jove va sentir una vocació incondicional per l'art i es va traslladar a Olot, on ingressà a l'Escola de Belles Arts. Va estudiar sota la mà dels mestres de la pintura olotina: Iu Pascual, Solé Jorba, Pere Gusinyé, Miquel Carbonell i Ramón Barnadas, junt amb pintors com Jordi Farjas, Elias Garralda, i Àngel Codinach, dels que fou contemporani i amic. També va freqüentar el Reial Cercle Artístic de Barcelona, una institució del món artístic barcelonès.
Mas Pou va destacar per pintar magistralment paisatges, pobles abandonats, així com temes de camp i escenes de masies catalanes. Als primers anys com a pintor va realitzar també retrats, que posteriorment va deixar per internar-se totalment en el que més l'apassionava, el paisatge, tema que va dominar fins a la seva mort que va tenir lloc el 1995, als 68 anys. La seva obra està integrada dintre de la considerada escola paisatgística d'Olot, caracteritzada pel treball "in situ” a l'aire lliure, una concepció impressionista, amb el paisatge com tema principal, pinzellada solta i els contrastes de llum i ombres reflex de l'estació de l'any i el moment del dia.
Va exposar la seva obra regularment en diverses galeries de Barcelona, com l'Antiga Galeria Casa del Llibre i Galerías Augusta. També va exposar a Madrid, Palma, Olot, Vic, Sitges, Vilanova i la Geltrú, Ripoll, Manlleu, Camprodon, etc.. La seva obra es troba repartida a Espanya, França, Mèxic, Argentina, etc.
Figura en diverses publicacions d'art, destacant entre elles, les diferents edicions de l'Enciclopèdia Rafols d'artistes catalans, Galart, El Año Artístico Barcelonés i Pintors de Galeries Augusta. S'han publicat crítiques de la seva obra en La Vanguardia, Avui, El Periódico, entre d'altres.
Mas Pou va obtenir diversos premis en salons i concursos d'Art i fou finalista al Certamen Nacional d'art de Madrid.

## Enllaços externs

* Mas i Pou a Escola paisatgística d'Olot
# Àlvar Suñol Muñoz-Ramos

Àlvar Suñol Muñoz-Ramos va néixer a Montgat el 1935. És un pintor i gravador català instal·lat als Estats Units, tot i que actualment té l'estudi a la Costa Brava.
Als 16 anys va ingressar a l'Escola de Belles Arts de Sant Jordi de Barcelona. Als 18, va obtenir la Beca Alhambra de Granada, que li va permetre fer estudis a Granada i viatjar per Andalusia i per Castella, un viatge que serà transcendental en la seva carrera artística i que influenciarà en el desenvolupament de les obres de la seva primera etapa, caracteritzada per un marcat realisme.
El 1954 participà en el Premi Joves Pintors organitzat per l'Ajuntament de Barcelona i va obtenir el Primer Premi. Aquell mateix any va obtenir el Premi ‘Adquisició' a l'Exposició Anual de Belles Arts organitzada per l'Ajuntament de Badalona.
El 1956 va fer la seva primera exposició individual a les Galeries Laietanes de Barcelona. Poc després va rebre diverses invitacions per exposar en diferents ciutats espanyoles. El 1957 va obtenir el Primer Premi del Concurs Anual de Pintura organitzat per l'Institut Francès de Barcelona.
El 1959 participà a la III Biennal d'Alexandria. I aquell mateix any se'n va anar a París, becat per l'Institut Francès de Barcelona. Al cap de poc la galeria Drouant li va comprar la sèrie completa de les seves primeres obres fetes a París. En només una setmana la galeria va vendre totes les pintures. Aquell èxit espontani seria l'inici de la projecció internacional de la seva obra.
El 1960 es va instal·lar a París, on residiria fins al 1975.
El 1962 va exposar per primera vegada a Nova York i en altres ciutats americanes.
El 1963 va fer les primeres litografies originals per una exposició individual a la Galerie Drouant de París, amb qui va signar un contracte d'exclusivitat. Des de llavors exposa regularment a Europa i als Estats Units.
Als Estats Units continua exposant sovint i és on es troba la major part de la seva producció artística.
Durant els darrers anys, Àlvar Suñol ha passat del seu procés de litografia de signatura a pintures de gran format i retaules que abasten una gran varietat de temes, que van des d'interiors etèrics fins a narracions bíbliques.

## Enllaços externs

* Àlvar Suñol Muñoz-Ramos - Lloc web oficial
# Epiteli columnar pseudostratificat

Un epiteli pseudoestratificat és un tipus d'epiteli que, tot i que comprèn només una sola capa de cèl·lules, té els nuclis cel·lulars posicionats d'una manera que suggereix un epiteli estratificat. Com que poques vegades es presenta com a epiteli escatós o cúbic, se sol considerar sinònim del terme epiteli columnar pseudostratificat.
El terme pseudoestratificat es deriva de l'aparició d'aquest epiteli en una secció que transmet la impressió errònia (pseudo significa gairebé o s'aproxima) que hi ha més d'una capa de cèl·lules, quan en realitat es tracta d'un veritable epiteli simple ja que totes les cèl·lules descansen sobre la membrana basal. Els nuclis d’aquestes cèl·lules, però, estan disposats a diferents nivells, creant així la il·lusió d’estratificació cel·lular. No totes les cèl·lules ciliades s'estenen a la superfície luminal; aquestes cèl·lules són capaces de dividir-se i proporcionar substitucions a les cèl·lules perdudes o danyades.
Funció dels epitelis pseudostratificats és la secreció o l'absorció. Si un exemplar sembla estratificat però té cilis, aleshores es tracta d’un epiteli ciliat pseudostratificat, ja que els epitelis estratificats no tenen cilis.
# Bain el Atlal

Bayn al-atlal (àrab: بين الأطلال, Bayn al-aṭlāl, ‘Entre les ruïnes’) és una pel·lícula romàntica egípcia del 1959 protagonitzada per Faten Hamama i Emad Hamdy i dirigida per Ezzel Dine Zulficar, basada en una novel·la de Youssef El Sebai. Hamama va rebre un premi per la seva actuació i la pel·lícula va entrar a formar part de la llista de les 150 millors pel·lícules egípcies el 1996.

## Argument

Faten Hamama interpreta Mona, una estudiant universitària que s'enamora del seu professor, Mahmoud (Emad Hamdy), que també és un escriptor dotat. Mahmoud proposa matrimoni a Mona però la seva mare es nega i Mona es casa amb un altre home i abandona Egipte. Anys més tard, després de tornar a Egipte, Mona visita un Mahmoud malalt a l'hospital. Mahmoud expressa el seu amor a Mona, ja que es troba al seu llit de mort.

## Repartiment

* Faten Hamama - Mona
* Emad Hamdy - Mahmoud
* Salah Zulfikar
* Rawhiyya Khaled
* Fouad El-Mohandes

## Referències

* 1 2 «Bain el Atlal» (en arabic). Faten Hamama's official website. [Consulta: 4 abril 2007].
* ↑ «ar:بين الأطلال» (en arabic). Arabic Movies. Arxivat de l'original el 25 maig 2004. [Consulta: 4 abril 2007].
* ↑ Fahim, Joseph. «The 12 Greatest Romantic Movies of All Time». Daily Star, 13-02-2007. Arxivat de l'original el 2011-07-08. [Consulta: 4 abril 2007].
# Deslocalització electrònica

La deslocalització electrònica , en física i en química, és el fenomen que es produeix quan un o diversos electrons poden distribuir o moure's entre diversos centres (per exemple, àtoms en una molècula).
D'acord amb la mecànica quàntica, tots els electrons d'un sistema són equivalents i indistingibles, i no tenen trajectòria, de manera que no és estrictament correcte dir que en una molècula hi ha N parells d'electrons localitzats i m electrons itinerants o deslocalitzats. No obstant això, el concepte de deslocalització electrònica és molt útil per descriure i racionalitzar cert tipus de sistemes.

## Vegeu també

* Aromaticitat (una forma de deslocalització d'enllaços pi a compostos orgànics)
* Transferència electrònica (un paràmetre per descriure la deslocalització electrònica en compostos de valència mixta)
# Duarte de Meneses

Dom Duarte de Meneses (portuguès: Duarte de Menezes) (Portugal, 1488 $^{(Gregorià)}$ - Portugal, 1539 $^{(Gregorià)}$), fou un noble portuguès del segle xvi i un oficial colonial, governador de Tànger 1508-1521 i 1536-1539 i governador de l'Índia portuguesa 1522-1524.

## Biografia

Duarte de Menezes era el fill gran del poderós noble Juan de Meneses, 1er Comte de Tarouca i Prior de Crato, i la seva esposa Joana de Vilhena. Va ser nomenat pel del seu avi reconegut, Duarte de Meneses, 3r Comte de Viana, capità d'Alcàsser-Ceguer.

### Govern a Tànger

El 1508, Duarte de Meneses va succeir al seu pare com a capità portuguès de Tànger, un càrrec que ja havia estat duent a terme amb eficàcia en nom del seu pare des 1507. Es va llaurar una reputació com un cap militar en nombrosos enfrontaments prop de Tànger.

### Govern a l'Índia

El 1521 Duarte de Menezes va ser nomenat pel rei Manuel I de Portugal com el nou governador de l'Índia portuguesa, succeint a Diogo Lopes de Sequeira. Duarte de Menezes va sortir de Lisboa a l'abril de 1521, amb una armada d'onze carraques amb destinació a l'Índia. Estava acompanyat pel seu germà Luís de Meneses, capità d'un dels vaixells. En el tram de sortida, l'armada de Meneses va ser acompanyat per una esquadrilla de quatre vaixells, comandada per Martim Afonso de Mello, amb destinació a la Xina. L'armada de Meneses va arribar a Goa a finals d'agost de 1521 i Duarte va assumir el càrrec a principis de 1522, després de la marxa del seu predecessor.
El govern de Duarte de Menezes com a governador va ser considerat desastrós. Acusat de corrupció, va ser detingut pel seu successor, Vasco de Gama, el 1524, i enviat de tornada a Portugal carregat de cadenes. Va ser empresonat durant gairebé set anys al castell de Torres Vedras, abans de ser finalment alliberat per la intercessió d'amics poderosos.

### Segon govern a Tànger

La rehabilitació de Duarte de Meneses fou prou completa i a l'octubre de 1536 se les va arreglar per a ser nomenat per al seu antic lloc com a governador de Tànger. Va ocupar el lloc fins al gener de 1539, quan va lliurar el govern al seu fill, Juan de Meneses.
Duarte de Meneses va viure la resta dels seus dies a Portugal.

## Referències

* The Rise of Portuguese Power in India (1497-1550), p. 199
* História de Tânger durante la dominacion portuguesa, per D. Fernando de Menezes, conde de la Ericeira, etc. traduccion del R. P. Buanaventura Diaz, O.F.M., Misionero del Vicariato apostólico de Marruecos. Lisboa Occidental. Imprenta Ferreiriana. 1732.
* Ignacio da Costa Quintella (1839) Annaes da Marinha Portugueza, Vol. 1, Lisbon: Academia Real das Sciencias.
* Genealogia de Duarte de Meneses a geneall.com
# Abd-al-Jabbar (nom)

Abd-al-Jabbar és un nom masculí teòfor àrab islàmic (àrab: عبد الجبار, ʿAbd al-Jabbār) que literalment significa ‘Servidor de l'Omnipotent’, ‘Servidor del Totpoderós’, essent «l'Omnipotent» o «el Totpoderós» un dels epítets de Déu. Si bé Abd-al-Jabbar és la transcripció normativa en català del nom en àrab clàssic, també se'l pot trobar transcrit Abdul Jabbar... normalment per influència de la pronunciació dialectal o seguint altres criteris de transliteració. Com a teòfor, també el duen molts musulmans no arabòfons que l'han adaptat a les característiques fòniques i gràfiques de la seva llengua.
Vegeu aquí personatges i llocs que duen aquest nom.

## Notes

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. «جبر». ISBN 978-84-412-1546-7.
* ↑ Corriente, Federico. Diccionario árabe-español. Madrid: Instituto Hispano-Árabe de Cultura, 1977, p. s.v. "جبر". ISBN 8460008428.
* ↑ Cortés, Julio. Diccionario de árabe culto moderno: Árabe-español. Madrid: Gredos, 1996, p. s.v. "جبر" (Biblioteca Románica Hispánica). ISBN 8424917944.
* ↑ Vegeu aquí les normes de transcripció simplificada dels mots àrabs
* ↑ Excepte en el cas de personalitats àrabs contemporànies que hagin usat personalment transcripcions específiques i singulars del seu nom, es recomana, sobretot per als personatges històrics, emprar sempre la forma catalana normativa.
# Josep Barbany i Mingot

Josep Barbany i Mingot (Guissona, 1863 — Barcelona, gener de 1938), conegut pel pseudònim de Pepet del Carril, va ser un comediògraf i versista català. Va treballar com a telegrafista i va popularitzar els seus versos i articles humorístics a premsa com La Tomasa, L'Avi, La Bugadera i La Campana de Gràcia. A més de la seva tasca en prosa, va escriure comèdies, sainets i monòlegs, i va col·laborar en publicacions com La Renaixença.

## Referències

* ↑ «Josep Barbany i Mingot». La vanguardia, 08-01-1938, pàg. 4.
* ↑ «Josep Barbany i Mingot | enciclopèdia.cat». [Consulta: 29 abril 2022].
# Marc Gavi Apici

Marc Gavi Apici (Marcus Gauius Apicius) va ser un gastrònom romà que va viure al segle i, en temps dels emperadors August i Tiberi. Se li atribueix l'autoria de l'obra De re coquinaria. Aquest llibre és una font essencial per a conèixer la gastronomia en el món romà. Va casar una de les seves filles amb Sejà, home de confiança de l'emperador Tiberi.
Apici era conegut sobretot per les seves excentricitats i perquè va gastar tota la seva enorme fortuna personal en els més refinats aliments, elaborats en complicades receptes, algunes atribuïdes a ell, com el foie gras obtingut del fetge d'oques alimentades amb figues. Amb el seu desmesurat epicureisme es va guanyar l'antipatia dels estoics contemporanis seus com Sèneca o Plini el Vell. No se sap ben bé quan va morir, probablement cap a finals del regnat de Tiberi. La tradició diu que es va suïcidar amb verí quan va assumir que el seu modus uiuendi l'havia arruïnat completament. Ens ho explica el poeta romà Marcial 3,22.
| « | Ja havies lliurat, Apici, seixanta milions de sestercis al teu estómac, i te'n restaven encar ben bé deu milions més. Desesperat de no poder suportar aquesta amenaça de fam i set, t'has empassat, com a última glopada, un got de metzina. Apici, no vas mostrar més golafreria. | » |
Apici no va ser, tanmateix, el primer autor del món clàssic que va dedicar una especial atenció a la gastronomia, ja que sabem que a Grècia nombrosos autors van dedicar a aquest gènere diversos tractats abans que ell. L'obra De re coquinaria que ha arribat fins a nosaltres procedeix d'un manuscrit del s V i no és ni de lluny l'obra original escrita per Apici (si és que ell en va ser el seu autor realment). Nombroses variants del llatí utilitzat en els diferents capítols, incongruències cronològiques en el llenguatge i parts inexistents (però que apareixen indicades en l'índex -el llibre V n'és un bon exemple-) fan pensar en la recopilació i en els afegits successius que l'obra d'Apici ha viscut al llarg dels segles.
D'aquesta manera, i segons les anàlisis realitzades, els documents que ens han arribat podrien datar-se a començament del s V de la nostra era i són el resultat d'afegits successius. La primera edició impresa de De re coquinaria es va realitzar a Milà el 1498, edició de Guillaume Le Signerre (hi ha una edició editada per Bernardino de Venècia que no té data). Moltes altres edicions han succeït aquesta edició príncep per tot Europa.

## Cites d'altres autors sobre Marc Gavi Apici

* Sèneca: Consolació a Hèlvia, 10, 8-9
* Plini el Vell: Naturalis Historia
* Tertul·lià: De Anima, 33, 4
* Marcial: Epigrames
* Ateneu de Nàucratis: Deipnosofistes (El Banquet dels Savis)

## Text en llatí

* Bibliotheca Augustana: De Re Coquinaria Libri Decem
* Text del llibre de cuina en Llatí a The Latin Library
* De re coquinaria: