OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# LGV Rhin-Rhône

La LGV Rin-Roine (LGV Rhin-Rhône en francés) és una part de la xarxa francesa de ferrocarrils d'alta velocitat, TGV. La línia té una forma de "Y" el centre es troba en rodalia de Villers-les-Pots (a l'est de Dijon).

## Traçat

La LGV es pot dividir en tres branques tenint en compte la seva forma de "Y".
* La branca est , en construcció des de 2006 i amb finalització prevista per al 2011, discorre d'oest a est des de Villers-les-Pots (a l'est de Dijon) fins a Mülhausen (a prop del trifini francès-alemany-suïss).
* La branca oest discorrerà (segons el projecte preliminar) de sud-est a nord-oest des Villers-les-Pots fins a Turcey i possiblement s'estengui des d'allí fins concectar amb la LGV Sud-Est en rodalia de Montbard. Aquesta branca inclou un tram que travessa la ciutat de Dijon de manera subterrània.
* La branca sud discorrerà de nord a sud i tot i que no té encara aprovat el seu traçat definitiu possiblement s'estengui des Villers-les-Pots fins a Lió a través de Bourg-en-Bresse connectant amb la LGV Roine-Alps.

## Beneficis

A grans trets la branca est de la LGV Rhin-Rhône és una línia en el cor d'Europa que ajudarà a vincular més profundament França amb Europa que progressivament s'està expandint cap a l'est. El projecte ha rebut el suport financer de Suïssa i ha estat reconegut per la Unió Europea com "vincle prioritari" pel que fa als transports europeus. La branca est de la LGV Rhin-Rhône facilitarà els enllaços ferroviaris en dos eixos:
* Nord-sud: des Alemanya (Frankfurt), la Suïssa germànica (Basilea, Zúric) i l'est de França cap a la regió Roine-Alps, el Migdia francès (Provença, Llenguadoc-Rosselló, Migdia-Pirineus, Provença-Alps-Costa Blava) i Espanya (Barcelona).
* Est-oest: des de la Suïssa germànica i Mülhausen amb París i Lilla, permetent a més a més connexions amb Londres i Brussel·les.

## Vegeu també

* LGV Atlàntic
* LGV Est
* LGV Interconnexió Est
* LGV Mediterrani
* LGV Nord
* LGV Perpinyà-Figueres
* LGV Roine-Alps
* LGV Sud-Est

## Enllaços externs

* Mapa de la LGV Arxivat 2008-12-07 a Wayback Machine. al lloc web de RFF

## Referències

* ↑ Rhin-Rhône/Branca est.
* ↑ Rhin-Rhône/Branca oest.
* ↑ Rhin-Rhône/Branca sud.
* ↑ Ferrmed contribution to thr debate on the future of transport (en anglès). FERRMED - European Commission.
# Phil Jones

Philip Anthony "Phil" Jones (nascut el 21 de febrer de 1992) és un futbolista anglès ja retirat. El su últim club fou el Manchester United FC. Abans d'unir-se al Manchester United FC, Jones va jugar al Blackburn Rovers, tant als joves i les categories superiors. Encara que principalment un defensa central, que també s'ha utilitzat com a migcampista defensiu o lateral dret. Ha sigut internacional amb la selecció anglesa.

## Palmarès
### Manchester United FC

* 1 Lliga Europa de la UEFA: 2016-17.
* 1 Premier League: 2012-13.
* 1 Copa anglesa: 2015-16.
* 2 Copes de la lliga anglesa: 2016-17, 2022-23.
* 2 Community Shield: 2011, 2013.

## Referències

* 1 2 The PFA Footballers' Who's Who 2010–11. Mainstream Publishing, 2010, p. 226. ISBN 978-1-84596-601-0.
* ↑ «Phil Jones». ESPN FC. [Consulta: 22 maig 2013].
Phil Jones amb la selecció anglesa - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Anglaterra – Eurocopa 2012
1 Hart •
2 Johnson •
3 A. Cole •
4 Gerrard •
5 Kelly •
6 Terry •
7 Walcott •
8 Henderson •
9 Carroll •
10 Rooney •
11 Young •
12 Baines •
13 Green •
14 Jones •
15 Lescott •
16 Milner •
17 Parker •
18 Jagielka •
19 Downing •
20 Chamberlain •
21 Defoe •
22 Welbeck •
23 Butland •
Entrenador: Hodgson
Selecció de futbol d'Anglaterra – Copa del Món de Futbol 2014
1 Hart •
2 Johnson •
3 Baines •
4 Gerrard  •
5 Cahill •
6 Jagielka •
7 Wilshere •
8 Lampard •
9 Sturridge •
10 Rooney •
11 Welbeck •
12 Smalling •
13 Foster •
14 Henderson •
15 Chamberlain •
16 Jones •
17 Milner •
18 Lambert •
19 Sterling •
20 Lallana •
21 Barkley •
22 Forster •
23 Shaw •
Entrenador: Hodgson
Selecció de futbol d'Anglaterra – Copa del Món de Futbol 2018
1 Pickford •
2 Walker •
3 Rose •
4 Dier •
5 Stones •
6 Maguire •
7 Lingard •
8 Henderson •
9 Kane  •
10 Sterling •
11 Vardy •
12 Trippier •
13 Butland •
14 Welbeck •
15 Cahill •
16 Jones •
17 Delph •
18 Young •
19 Rashford •
20 Alli •
21 Loftus-Cheek •
22 Alexander-Arnold •
23 Pope •
Entrenador: Southgate :
# Terratrèmol d'Aşgabat de 1948

El terratrèmol d'Aşgabat de 1948 (en turcman: Aşgabat ýertitremesi; en rus: Ашхабадское землетрясение 1948 года, Ashkhabadskoye zemletryasenie 1948 goda) va ser un terratrèmol que va tenir lloc el 6 d'octubre de 1948 a prop de la capital del Turkmenistan, Aşgabat, i que va assolir una magnitud de 7,3 i una intensitat màxima de Mercalli de X (Intens).
A causa de la censura del govern soviètic, l'esdeveniment no va ser àmpliament informat als mitjans de comunicació de l'URSS. Hi ha consens entre els historiadors que la prohibició d'informar de l'abast de les víctimes i els danys no va permetre al govern soviètic assignar prou recursos financers per respondre-hi adequadament. Va ser el terratrèmol més fort registrat a Turkmenistan.

## Referències

* ↑ Herald of the DGGGMS RAS.
# Lògica formal

La lògica formal és la part de la lògica que, a diferència de la lògica informal, es dedica a l'estudi de la inferència mitjançant la construcció de llenguatges formals, sistemes deductius i semàntiques formals. La idea és que aquestes construccions capturin les característiques essencials de les inferències vàlides en els llenguatges naturals, però que en ser estructures formals i susceptibles d'anàlisi matemàtic, permeten realitzar demostracions rigoroses sobre elles.
La lògica formal no ha de ser confosa amb la lògica matemàtica, abans anomenada lògica simbòlica, que és una subdisciplina de la lògica formal.

## Vegeu també

* Lògica informal
* Lògica matemàtica
* Forma lògica
# Loon-Plage

Loon-Plage (en neerlandès Loon) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 6.243 habitants.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | 1185 | - | - | - | - | - | - | 1836 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2635 | - | - | - | - | - | 2656 | 2714 | 3041 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3397 | 4370 | 5603 | 5482 | 6435 | 6510 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1976-1985 | Régis Fauchois | PS |
| 1985-2001 | Jean-Claude Delalonde | PS |
| 2001- | Eric Rommel | |
# Maisdon-sur-Sèvre

Maisdon-sur-Sèvre (en bretó Maezon-ar-Gwini, en gal·ló Maédon) és un municipi francès, situat a la regió de Loira Atlàntic, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.426 habitants. Limita amb els municipis de La Haie-Fouassière, Le Pallet, Monnières, Saint-Lumine-de-Clisson, Aigrefeuille-sur-Maine, Château-Thébaud i Saint-Fiacre-sur-Maine.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2.200 | 1.784 | 1.987 | 2.275 | 2.042 | - | 2.027 | 2.139 | 2.236 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2.132 | 2.043 | 2.134 | 2.059 | 2.113 | 2.094 | 2.044 | 1.943 | 1.905 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1.884 | 1.875 | 1.803 | 1.644 | 1.458 | 1.262 | 1.236 | 1.243 | 1.309 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1.296 | 1.284 | 1.331 | 1.637 | 1.985 | 2.050 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Aymar Rivallin | Divers droite |
# Malville

Malville (en bretó Kerwall) és un municipi francès, adscrit a la regió de país del Loira, i al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 3.063 habitants. Limita amb Fay-de-Bretagne, Le Temple-de-Bretagne, Cordemais, Bouée i Savenay.
El nom de la localitat apareix amb la forma Malavilla el 1287
La forma bretona proposada per l'Oficina Pública de la Llengua Bretona (Office public de la langue bretonne) es Kerwall.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 797 | 842 | 1.020 | 2.085 | 2.860 | 2.980 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Daniel Allard | |
| 2008 | Dominique Bidaud | Divers droite |
| 2008- | Dominique Manach | |

## Referències

* 1 2 Office Public de la Langue Bretonne. «Kerofis».
# Manuel Barbado Viejo

Manuel Barbado Viejo (La Cortina, La Pola, Astúries, 17 de juliol 1884 - Madrid, 3 de maig de 1945) fou un religiós i psicòleg asturià, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Ingressà en 1899 al convent de Zafra de l'Orde dels Predicadors, i després passà a la Casa de l'Ordre a Almagro, on estudià filosofia i teologia, alhora que feia ciències naturals a la Universitat de Madrid i a la Universitat de Sevilla. En 1908 fou ordenat sacerdot.
De 1911 a 1915 va donar classe de teologia i filosofia a l'Escola de l'Orde a Almagro, i de 1915 a 1918 fou professor a l'Escola de Cuevas del Almanzora (Almeria). El 1918 fou enviat al Col·legi Angelicum de Roma com a professor de psicologia experimental. Va publicar articles a les revistes Angelicum, Xenia Thomistica, o La Ciencia Tomista sobre psicologia experimental i psicologia racional.
En 1940 fou cridat per les noves autoritats franquistes, que el nomenaren regent de l'Institut Luis Vives de Filosofia i del San José de Calasanz de Pedagogia, annexos al Consell Superior d'Investigacions Científiques. En 942 fou nomenat membre del Consell Nacional d'Educació. El 14 de novembre de 1944 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. Va morir el 3 de maig de 1945 i la cerimònia d'enterrament es va fer a l'església del convent de Santo Domingo el Real.

## Obres

* Introducción a la Psicología Experimental (1928)
* ¿Cuándo se une el alma al cuerpo? (1943)

## Referències

* ↑ Gonzalo Díaz Díaz. Hombres y documentos de la filosofía española. Madrid: CSIC, 1980, p. 503.
* ↑ El padre Barbado y la psicología experimental, per Iñigo Ongay
* ↑ Fotografia del sepeli a europeana.eu
# Manuel Baturone Colombo

Manuel Baturone Colombo (San Fernando (Cadis), 1895 - Barcelona, 30 d'agost de 1977) fou un militar espanyol, capità general d'Aragó i germà del ministre franquista Adolfo Baturone Colombo. Va ser pare del pilot d'automobilisme Eugenio Baturone Ribas i del jugador de bàsquet Enrique Baturone Ribas.
Ingressà a l'exèrcit en 1912 i va lluitar durant la guerra civil espanyola en el bàndol revoltat al front d'Andalusia. En 1939 va ascendir a coronel i en 1942 a general de brigada. En 1945 fou enviat amb la 123a Divisió a l'Empordà, amb base a Vilabertran, per tal de lluitar contra els maquis antifranquistes als Pirineus. En 1946 fou ascendit a general de divisió i fou nomenat cap de la 41a Divisió estacionada a Girona. En 1954 ascendí a tinent general i fou nomenat Capità general de la V Regió Militar en substitució de Francisco Franco Salgado-Araujo. va romandre en el càrrec fins 1961, quan passà a la reserva. En 1956 fou condecorat amb l'Orde de Cisneros

## Referències

* ↑ «Entierro del Teniente Coronel Baturone Colombo» (en castellà). ABC [Consulta: 14 setembre 2018].
* ↑ PDF Una excavació frustrada a la Jonquera. De quan el governador civil fou detingut pels militars (1950) , Josep Clarà
* ↑ DECRETO de 17 de julio de 1956 por el que se concede la Gran Cruz de la Orden de Cisneros a los señores que se relacionan
# Manuel Fuente Andrés

Manuel Fuente Andrés (Fuentespina, província de Burgos, 16 de juny de 1808-1860?) va ser un jurista i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Advocat i escriptor, va promoure i presidir La Tertulia, societat recreativa d'Aranda de Duero. Fou oficial de la Secretaria de Gràcia i Justícia, fiscal del Tribunal de Comptes del Regne i Vocal de la Comissió General de Codificació en 1856.
Fou elegit diputat per Burgos a les eleccions de 1836, 1839, 1841, 1854 i 1858. Va ser ministre de Gracia i Justícia des de juny de 1855 fins a gener de 1856, durant el tercer gabinet de Baldomero Espartero. En març de 1860 fou designat senador vitalici.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «1.6. Aranda y el conspirador Aviraneta». Arxivat de l'original el 2021-10-26. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ El Palacio del Ministerio de Justicia y sus obras de arte, p. 305
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat

## Enllaços externs

* Litografia de Manuel Fuente Andrés a la Llibreria Els Gnoms
# Manuel Guiu i Roca

Manuel Guiu i Roca (L'Ametlla de Merola, Puig-Reig, 24 de setembre de 1927 - Solsona, 29 de novembre de 2016), prevere català, va ser administrador apostòlic de Solsona entre 1989 i 1990.

## Biografia

Nascut a L'Ametlla de Merola -nucli del municipi de Puig-Reig- el 24 de setembre de 1927, va iniciar els seus estudis eclesiàstics al Seminari de Solsona l'any 1939.
Va ser ordenat prevere el 19 de març de 1950.
Exercí de rector a les parròquies de Lladurs, la Llena i Timoneda i també de Miravé i Clarà. Temporalment serví les parròquies de Sorba, Sagàs, Sant Climenç, Madrona, Peracamps (Hostal Nou) i Su.
Fou vicari general del bisbat de Solsona. Va ser administrador apostòlic de Solsona durant 8 mesos, entre el 1989 i el 1990, arran de la seu vacant que es va produir al bisbat amb la defunció del bisbe Miquel Moncadas.
Morí el 29 de novembre de 2016 a Solsona.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Mn. Manuel Guiu al Bisbat de Solsona». Bisbat de Solsona. [Consulta: 12 novembre 2015].
* 1 2 «Defunció de Mn. Manel Guiu i Roca». Nació Solsona, 30-11-2016. [Consulta: 30 novembre 2016].
* ↑ Redacció «Manuel Guiu administrarà de moment la diòcesi de Solsona» (en castellà). La Vanguardia, 10-08-1989, pàg. 18.
* ↑ JP «Satisfacció a Solsona pel nomenament de l'administrador de la diòcesi» (en castellà). La Vanguardia, 11-08-1989, pàg. 17.
| Precedit per: Seu vacant (Entre el 5 i el 9 d'agost) Miquel Moncadas i Noguera (Abans del 5 d'agost) | Administrador apostòlic de Solsona 1989 - 1990 | Succeït per: Antoni Deig i Clotet |
# Manuel Vallespín y González Valdés

Manuel Vallespín y González Valdés (1920 - Madrid, 16 de març de 1989) fou un militar espanyol, darrer capità general de la III Regió Militar i primer capità general de la Regió Militar Llevant.
Lluità en la guerra civil espanyola i el 1943 també fou voluntari a la Divisió Blava. En tornar es va llicenciar en ciències polítiques i econòmiques alhora que es diplomava a l'Escola d'Estat Major. El 1958 ascendí a comandant i el 1975 a coronel. Ascendit a general de brigada el 1976, va ser segon cap del CESID i cap de la XI Brigada de la Divisió Cuirassada. El 1980 va ascendir a general de divisió, i en maig d'aquest any va formar part del consell de guerra que va jutjar Antonio Tejero Molina i Ricardo Sáenz de Ynestrillas Martínez per la seva participació en l'Operació Galàxia, on va mostrar dissentiment amb la sentència. Després fou director de personal del Comandament Superior de Personal de l'Exèrcit fins que en febrer de 1983 fou nomenat capità general de la III Regió Militar. El 1984 va traslladar l'estàtua eqüestre de Francisco Franco a l'edifici de la Capitania General de València. En maig de 1985 va passar a la reserva i poc després va rebre la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica. L'octubre de 1985 fou nomenat President de la Junta de Govern de l'Institut Social de les Forces Armades.

## Referències

* ↑ Esquela mortuòria al diari ABC
* ↑ Polémicos consejos de guerra en la biografía del general Vallespín, El País, 3 de febrer de 1983
* ↑ Audiencias militares del Rey, ABC, 11 de març de 1982
* ↑ Real Decreto 184/1983, de 3 de febrero, por el que se asciende al empleo de Teniente General del Ejército al General de División del Ejército don Manuel Vallespín González-Valdés, nombrándole Capitán General de la Tercera Región Militar.
* ↑ Franco todavía cabalga en Valencia, El Confidencial, 19 de desembre 2006
* ↑ Los próximos cambios en el mando militar ultiman el relevo generacional del ejército, ABC, 16 de febrer de 1985
* ↑ Condecoraciones, ABC, 25 de juny de 1985
* ↑ Real Decreto 1883/1985, de 15 de octubre, por el que se nombra Presidente de la Junta de Gobierno del Instituto Social de las Fuerzas Armadas al Teniente General del Ejército, don Manuel Vallespín González-Valdés

## Enllaços externs

* Informació sobre el general Vallespín a memoriablau.es
# Manuel de Torres y Martínez

Manuel de Torres y Martínez (La Unión, 25 de gener - Almoradí 29 de setembre de 1960) fou un jurista espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
Estudià el batxillerat a Oriola i es llicencià en dret a la Universitat de València el 1925. El 1927 es doctorà en lleis a la Universitat de Bolonya i el 1931 va obtenir el títol de perit mercantil. Del 1927 al 1939 fou professor auxiliar de dret de la Universitat de València. Va ser professor d'economia de l'Escola Social de València fins al 1936.
Del 1930 al 1936 va militar a la Dreta Regional Valenciana i va dirigir el Diario de Valencia. Atès que el diari no va condemnar el cop d'estat del 18 de juliol l'agost de 1936 fou tancat a la presó Model de València. Alliberat l'octubre del 1936, va viure amagat fins a maig del 1937, quan fou detingut un altre cop quan intentava passar a la zona nacional. Fou internat fins al final de la guerra a la presó de Sant Miquel dels Reis i al camp de concentració d'Albatera.
Després de la guerra civil espanyola es va afiliar al Movimiento Nacional i fou catedràtic de dret polític de la Universitat de València, i el 1942 d'economia pública a la mateixa universitat. El setembre del 1940 Franco el va nomenar Conseller d'Economia Nacional. En 1944 va obtenir la càtedra de teoria econòmica a la Universitat de Madrid, i el 1951 fou nomenat degà de la Facultat de Ciències Polítiques i Econòmiques d'aquesta universitat. El 1952 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. També va ser president de la secció de política econòmica de l'Instituto de Estudios Políticos, director de la revista Economía Política, i el 1956 representant de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques en l'Institut Sancho Montcada del CSIC, del que n'arribà a ser director.
Va ser un dels introductors del keynesianisme a Espanya. Les seves idees sobre política econòmica eren orientades a buscar una major productivitat i es completaven amb observacions sobre el sistema fiscal. Van ser importants els seus treballs sobre la dimensió òptima de l'explotació. A partir del 1954 va dirigir l'elaboració de la comptabilitat nacional d'Espanya i va col·laborar en la creació de les primeres taules input-output de l'economia espanyola.
Va morir sobtadament d'un accident vascular cerebral el 29 de setembre de 1960 a la seva finca La Consolació, d'Almoradí, on hi passava les vacances d'estiu.

## Obra

* Teoría general del multiplicador (1943)
* Teoría de la política social (1954)
* El problema triguero y otras cuestiones fundamentales de la agricultura española (1944)
* La naranja en la economía española (1950)
* Juicio de la actual política económica española (1956)
* Teoría y práctica de la política económica (1955)
* España ante el mercado común europeo (1959).

## Referències

* ↑ Masnuel de Torres Martínez Arxivat 2019-01-20 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos Españoles de Derecho
* ↑ Manuel de Torres Martínez, a biografiasyvidas.com
* ↑ Manuel de Torres Martínez (1903-1960), Economista. al bloc almoradi1829
# Maria da Conceição Nobre Cabral

Maria da Conceição Nobre Cabral és una política de Guinea Bissau que va ser ministre d'Afers Exteriors de Guinea Bissau de 2007 a 2009.
Cabral fou nomenada ministra d'afers exteriors el 18 d'abril de 2007, com a part del govern del Primer Ministre Martinho Ndafa Kabi. Fou escollida per al càrrec pel president Nino Vieira.
Cabral era casada amb l'antic ambaixador de Guinea Bissau als Estats Units.

## Referències

* 1 2 Alberto Dabo, "Guinea-Bissau's new government named", Reuters (IOL), 18 d'abril de 2007.
Càrrecs públics :
| Precedit per: António Isaac Monteiro | Ministre d'Afers Exteriors de Guinea Bissau 2007-2009 | Succeït per: Adiato Djaló Nandigna |
# Mariano Yela Granizo

Mariano Yela Granizo (Madrid, 2 de març de 1921 - 5 de novembre de 1994) fou un psicòleg i filòsof espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Pertanyia a una família humil. Acabada la Guerra Civil espanyola va estudiar Filosofia en la Universitat Complutense de Madrid. En acabar, va rebre una beca gràcies a la qual va estudiar a Bèlgica amb Albert Michotte i amb Louis Leon Thurstone als Estats Units. En 1948 es va fundar el Departament de Psicologia Experimental del Consell Superior d'Investigacions Científiques, amb José Germain de director i Yela de secretari. En 1952 va ser el primer Secretari de la Societat Espanyola de Psicologia (de la qual posteriorment en seria President) i a l'any següent Secretari de l'Escola de Psicologia de la UCM. A partir de 1957 va ser Catedràtic de la UCM. La introducció de l'anàlisi factorial a Espanya és una de les seves aportacions que li van donar més fama. Des de 1964 fins a 1974 va compaginar la seva docència i recerca entre la Universitat de Madrid i la Universitat de Lovaina. Aquest últim any va ingressar en la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. En 1995 va rebre, pòstumament, la Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi.
Des de 1997, el seminari del Departament de Metodologia de les Ciències del Comportament de la UCM passà a denominar-se Seminari Mariano Yela. Des de 1998, el Saló d'Actes Gran de la Facultat de Psicologia de la UCM passa a denominar-se Saló d'Actes Mariano Yela.

## Referències

* ↑ En recuerdo de Mariano Yela (1921-1994), M. Siguán, Anuario de Psicología, 1994.
* ↑ En memoria de Mariano Yela, diario El País, 7 de novembre de 1994.
* ↑ BOE.es: Document BOE-A-1995-15378 de 24/06/1995
* ↑ Homenajes a Mariano Yela - Universidad Complutense de Madrid

## Enllaços externs

* Entrevista a Mariano Yela
* Réplicas a unas críticas del Dr. Mariano Yela contra el conductismo, article de William Montgomery sobre l'article "La Evolución del Conductismo" de 1980 de Yela.