OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Àngels Marzo i Torres

Àngels Marzo i Torres (Caldes de Montbui, 1977) és una poeta i promotora cultural catalana. Als 18 anys va anar a estudiar Filologia Hispànica a Lleida, ciutat on viu des d'aleshores. Des de 2009, ha coordinat els cicles de poesia “Veus singulars” i ”Re-versos”. Al març de 2015, va comissariar el Festival Internacional de Poesia Destí Poètic, que pretenia acostar les diferents veus poètiques del panorama nacional i de la Mediterrània. Ha escrit tres llibres de poesia, que han estat tots tres premiats.
Des de gener de 2024 és la nova editora de Pagès Editors.

## Obra

* Les grues, XIX Premi de poesia «Les Talúries» (2009)
* Saba bruta, XVII Premi de Poesia Màrius Torres (2012)
* Buscant Quios, Premi de Poesia Joan Teixidor (2013)
* Poemes de la Suda: antologia, 2007-2017 (editora literària amb Xavier Macià) (2018)
* El rastre nival, Premi Crítica Serra d'Or de Poesia 2023 (2022)

## Referències

* 1 2 3 Webentorn. «http://www.escolaescripturalleida.cat/ca/professors/11/marzo» (en espanyol europeu), 02-02-2015. Arxivat de l'original el 2018-04-07. [Consulta: 6 abril 2018].
* ↑ Plantada, Esteve ««'Saba Bruta' amaga un vitalisme desesperat»». NacióGranollers, 13-12-2012.
* ↑ «Dos poetes i un destí». 7Accents.
* ↑ «Àngels Marzo, nova editora de Pagès Editors». Cultura21, 24-01-2024. [Consulta: 14 febrer 2024].
* ↑ «Àngels Marzo, de Caldes, guanya el Premi de Poesia Màrius Torres». El9Nou.cat, 21-11-2012.
* ↑ «Alba Sabaté, Àngels Marzo i Rubèn Montañá guanyen els Premis Ciutat d'Olot». Nació Garrotxa, 17-06-2013.
* ↑ «Àngels Marzo ens presenta el poemari "El rastre nival"». Més 324, 22-12-2022. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «Àngels Marzo guanya el Premi Crítica Serra d’Or de Poesia 2023 amb l’obra ‘El rastre nival’». La Mañana, 31-03-2023.
# Esperantolàndia

Esperantolàndia (en esperanto: Esperantujo o Esperantio) és el nom informal que la comunitat esperantista fa servir per referir-se a la seva cultura i a aquells llocs i institucions on s'utilitza l'esperanto, com si fos un país o una nació. El nom s'utilitza per referir-se a qualsevol lloc físic o virtual on es troben parlants d’esperanto. Pot ser qualsevol espai, sempre que hi hagi esperantistes connectats.
Tot i que no ocupa una àrea pròpia de la superfície terrestre, Esperantolàndia es considera representada a 120 països de tot el món. No hi ha cap forma de govern a Esperantolàndia perquè no és un estat real. No obstant això, a través de l'Associació Universal d'Esperanto (UEA), Esperantolàndia es relaciona amb les Nacions Unides i la UNESCO, i manté relacions consultives amb la UNICEF i el Consell d'Europa i relacions generals de cooperació amb l'Organització d'Estats Americans.
Esperantolàndia té una bandera pròpia, la Verda Flago, consistent en un rectangle verd amb un requadre blanc en el cantó superior esquerre i a l'interior d'aquest, una estrella verda, la Verda Stelo. També existeix un himne des de 1891, La Espero, amb lletra d'un poema escrit per Ludwik Lejzer Zamenhof i música del compositor belga Félicien Menu de Ménil.

## Referències

* ↑ «Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto 2020» (en esperanto). [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ «Universala Esperanto-Asocio: Kio estas UEA?». [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ Pagxo pri UEA en la retejo de Unesko
* ↑ Esperanto aperas en la KER-listo ene de la retejo de Konsilio de Euxropo
* ↑ Vázquez, Alfonso. «Cuando el flamenco se canta en esperanto» (en castellà), 30-04-2014. [Consulta: 11 abril 2021].
* ↑ «Antiwar Songs (AWS) - Print Preview». [Consulta: 11 abril 2021].
# Deglució atípica

Es defineix la deglució atípica com una anomalia en la posició i l'ús de la llengua que provoca un patró deglutori inadequat. S'anomena atípica per la pressió que fa la llengua contra les incisives en el moment de la deglució.
Freqüentment s'ha identificat la deglució atípica amb la definició que se'n fa de la "deglució infantil" perquè inicialment el nadó posseeix un reflex de succió-deglució amb característiques similars. No obstant això, el pas cap als aliments sòlids fa desaparèixer gradualment aquest reflex i entre els dos i tres anys els nens abandonen aquesta forma de deglutir passant de ser considerat un estadi evolutiu a ser una forma diferent de deglució.
La deglució forma part de les funcions de l'aparell estomatognàtic i una alteració en el seu mecanisme compromet la funcionalitat dels seus components (laringe, mandíbula, llengua, llavis, paladar i dents).

## Causes

L'hàbit de la succió digital de forma prolongada o la persistència en l'ús del biberó, del xumet o dels aliments triturats més enllà de l'edat que pertoca, són les causes més freqüents de la deglució atípica funcional en nens. La deglució atípica també pot ser conseqüència d'altres trastorns més generals d'origen orgànic (disglòssies), neurològic (disàrtries) o d'altres malformacions congènites.

## Característiques

Sovint es poden trobar característiques comunes a diferents nivells:
Nivell anatòmic-funcional:
* Freqüència de paladar ogival.
* Presència de maloclusions: dentals o maxil·lars.
* Respiració oral.
* Hipotonia dels llavis.
* Manca de segellat labial.
* Baveig.
* Hipotonia de la llengua.
* Llengua avançada o en posició interdental.
Nivell de deglució:
* Escassa habilitat per realitzar els moviments necessaris per passar els aliments de davant cap enrere.
* Formació del bolus alimentari contra les incisives.
* Masticació dels aliments amb la zona anterior de la boca en comptes de la zona molar.
* Llengua en interposició dental o en posició baixa i avançada.
* Laxitud dels músculs masseters.
* Múscul del mentó molt desenvolupat.
* Contracció dels llavis durant la deglució.
* Presència de restes d'aliments a la cavitat bucal després de la deglució.
* Moviments de cap i coll compensatoris de la mala masticació.
Nivell articulatori:
Amb freqüència apareixen dificultats de parla. Sovint els fonemes més alterats són /s/ i /r/.

## Referències

* Peralta Garcerá, M.E. (2001) Reeducación de la deglución atípica funcional en niños con respiración oral. ISEP, Barcelona.

## Vegeu també

* Estomatologia
* Prognatisme
* Logopèdia
* Dislàlia
# Rosina de Pèira

Rosina de Pèira (Havars, 3 de març de 1933 - 16 de juny de 2019) va ser una cantant de cançons tradicionals en occità. El seu nom real era Rosina Saurina, però prengué el nom de la seva casa pairal, Pèira, a Havars, una vila dels voltants de Tolosa de Llenguadoc, on tingué una casa on acollia hostes. És coneguda com l'Umm-Kulthum occitana. Durant els anys setanta va recórrer Occitània amb la seva filla Martina cantant les reivindicacions occitanistes a Larzac, Avinyó o Montsegur, i fou una de les fundadores de la casa discogràfica occitana Revolum. Va viatjar al Marroc i al Japó amb les seves filles, Martina i Clara. Va rebre dos cops el gran premi internacional del disc de l'Académie Charles-Cros.

## Obres

* Los dus filhets del rei (197?). Amb la seva filla Martina
* Rosina de Pèira e Martina (1974)
* Se io sabiai volar (1975)
* Cançons de femnas (1979). Premiat per l'Acadèmia Carles Cròs
* Same (198?)
* Ié (1981). Amb les seves filles Martina i Clara
* Trobadors (1983)
* Nadal encara (1985). Amb les seves filles Martina i Clara i Francesca Daga. Premiat per l'Acadèmia Carles Cròs
* Arièja o mon país (1990)
* Anuèit (1992)
* Occitans (1999)
* Gospel d'Oc Sul viu (2003)
* Sul viu (2004). Gospel occità

## Enllaços externs

* Chanson d'Òc - Pàgina de Rosina de Pèira Arxivat 2010-01-11 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Mor Rosina de Pèira, icona de la nova cançó occitana». Generalitat de Catalunya. Direcció General de Política Lingüística. [Consulta: 17 juny 2019].
* ↑ «Nos a quitats Rosina de Pèira» (en occità). Jornalet, 18-06-2019.
# Projecte Horizon

Projecte Horizon va ser un estudi per determinar la viabilitat de la construcció d'una base científica/militar a la Lluna. El 8 de juny de 1959, un grup en el Army Ballistic Missile Agency (ABMA) va produir un informe pel Departament de l'Exèrcit dels Estats Units d'Amèrica anomenat Project Horizon, A U.S. Army Study for the Establishment of a Lunar Military Outpost (en català: Projecte Horizon, Un Estudi de l'Exèricit dels EUA per a l'establiment d'una base militar lunar). La proposta de projecte estableix els següents requisits:
   "The lunar outpost is required to develop and protect potential United States interests on the moon; to develop techniques in moon-based surveillance of the earth and space, in communications relay, and in operations on the surface of the moon; to serve as a base for exploration of the moon, for further exploration into space and for military operations on the moon if required; and to support scientific investigations on the moon. Cal una base lunar per a desenvolupar i protegir els interessos potencials dels Estats Units a la Lluna; per desenvolupar tècniques de vigilància basades en la lluna de la Terra i l'espai, en enllaços de comunicacions, i en les operacions a la superfície de la lluna; per servir com a base per a l'exploració de la lluna, per a una major exploració en l'espai i per a les operacions militars a la lluna si cal; i per donar suport a les investigacions científiques sobre la lluna.
La base permanent costaria uns $6 bilions i entraria en funcionament al desembre de 1966 amb dotze soldats.
Wernher von Braun, cap de l'ABMA, va nomenar a Heinz-Hermann Koelle per dirigir l'equip del projecte en Redstone Arsenal.
Els plans requerien 147 coets Saturn en fase primària de classe A per enviar els components espacials de l'assemblatge en òrbita terrestre baixa en una estació espacial dedicada.
Un vehicle d'aterratge i tornada lunar hauria transportat i retornat fins a 16 astronautes alhora en la base.
Horizon mai va progressar més enllà de l'etapa de factibilitat, amb caràcter oficial.

## Vegeu també

* Saturn (família de coets)
* Colonització de la Lluna
* Projecte A119

## Referències

* ↑ Wernher von Braun. Project Horizon Volume II: Technical Considerations and Plans. United States Army, 1959, p. 307. Arxivat 2015-09-05 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Project Horizon Report: Volume I, Summary and Supporting Considerations. United States Army, 9 juny 1959. Arxivat 22 de juliol 2014 a Wayback Machine.
* Project Horizon Report: Volume II, Technical Considerations & Plans. United States Army, 9 juny 1959. Arxivat 5 de setembre 2015 a Wayback Machine.
# Trip-hop

El trip-hop és un gènere de música electrònica que es va originar a principis de la dècada del 1990 a Bristol. Derivat de l'acid-house, el terme va ser utilitzat per primera vegada pels mitjans de comunicació anglesos com una manera de descriure la variant més experimental del breakbeat que contenia influències del soul, funk i jazz. Ha estat descrit com una «fusió de hip-hop i electrònica fins al punt que cap dels dos gèneres són reconeixibles». La música trip-hop conté elements de la música ambient, R&B contemporani, dub i house, i també pot ser de naturalesa altament abstracta i experimental.
Grups com Portishead, Massive Attack, Morcheeba o Tricky en va ser alguns dels seus principals exponents.

## Referències

* ↑ https://www.termcat.cat/ca/diccionaris-en-linia/204/fitxa/NDMxMTc1NA%3D%3D
* ↑ «iCatTapes - El Trip-Hop era això». CCMA, 11-02-2015. [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ «Después del trip hop» (en castellà). El Periódico, 07-06-2014. [Consulta: 9 maig 2024].
* 1 2 3 Trip-Hop Electronic » Electronica » Trip-Hop. «Explore: Trip-Hop». AllMusic. Arxivat de l'original el 2012-09-13. [Consulta: 17 novembre 2011].
* ↑ «Slant Magazine Music Review: DJ Shadow: Endtroducing…». Slantmagazine.com. [Consulta: 2 febrer 2011].
* ↑ González, Abel. «El trip-hop fue un eslogan, apenas existió». Público, 14-04-2008. [Consulta: 9 maig 2024].
* ↑ «Subgèneres dels anys 90: el trip-hop». Betevé, 21-04-2022. [Consulta: 9 maig 2024].
# Hipertròfia adenoidal

Es parla d'hipertròfia adenoidal quan les adenoides s'hipertrofien, encara que es tracta d'una hiperplàsia del teixit limfoide que es troba a la rinofaringe. Aquesta inflor pot provocar respiració bucal, roncs, mal alè i degoteig nasal crònic. També poden provocar trastorns perillosos com l'apnea del son, la hipertensió pulmonar i la insuficiència cardíaca dreta.

## Vegeu també

* Adenoïditis
# Tanganicodus irsacae

Tanganicodus irsacae és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

* Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total.

## Alimentació

Menja els petits crustacis que troba a les roques.

## Depredadors

És depredat per Plecodus straeleni.

## Hàbitat

Viu en zones de clima tropical entre 24 °C-28 °C de temperatura.

## Distribució geogràfica

Es troba a Àfrica: és endèmic de la meitat nord del llac Tanganyika.

## Referències

* 1 2 «Tanganicodus irsacae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Maréchal, C. i M. Poll, 1991. Tanganicodus. p. 470-471. A J. Daget, J.-P. Gosse, G.G. Teugels i D.F.E. Thys van den Audenaerde (eds.) Check-list of the freshwater fishes of Africa (CLOFFA). ISBN, Brussel·les; MRAC, Tervuren; i ORSTOM, París. Vol. 4.
* ↑ Brichard, P., 1989. Pierre Brichard's book of cichlids and all the other fishes of Lake Tanganyika. T.F.H. Publications, Inc., Neptune City (Estats Units).
* ↑ Nshombo, M., 1994. Foraging behavior of the scale-eater Plecodus straeleni (Cichlidae, Teleostei) in Lake Tanganyika, Africa. Environ. Biol. Fish. 39(1):59-72.
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Baensch, H.A. i R. Riehl, 1985. Aquarien atlas. Band 2. Mergus, Verlag für Natur- und Heimtierkunde GmbH, Melle, Alemanya. 1216 p.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). TFH Publications, 1993. ISBN 9780866224222.
* Axelrod, Herbert Richard (1996): Exotic Tropical Fishes. T.F.H. Publications. ISBN 0-87666-543-1.
* De Vos, L., M. Nshombo i D.F.E. Thys van den Audenaerde, 1996. Trematocara zebra (Perciformes; Cichlidae), nouvelle espèce du nord-ouest du lac Tanganyika (Zaïre). Belg. J. Zool. 126(1):3-20.
* Goldstein, Robert J. Cichlids of the World (en anglès). Neptune City, NJ: TFH Publications, 1988. ISBN 9780866228930.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Robins, C.R., R.M. Bailey, C.E. Bond, J.R. Brooker, E.A. Lachner, R.N. Lea i W.B. Scott, 1991. World fishes important to North Americans. Exclusive of species from the continental waters of the United States and Canada. Am. Fish. Soc. Spec. Publ. (21):243 p.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Takamura, K., 1984. Interspecific relationships of aufwuchs-eating fishes in Lake Tanganyika. Environ. Biol. Fish. 10(4):225-241.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* AQUATAB (anglès)
# Kinnarodden

El cap Nordkinn, també cridat pel seu nom en noruec, Kinnarodden, és el punt de territori continental més septentrional de Noruega i, per tant, de tota l'Europa continental. Està situat en la península Nordkinn, a uns vint quilòmetres del poble de Mehamn, entre els termes municipals de Lebesby i Gamvik, a la província de Finnmark.
Amb una latitud de 71° 08′ 02″ Nord, es troba a un parell de minuts al sud de Knivskjelodden i de cap Nord, els punts més septentrionals d'Europa si no es tenen en compte illes llunyanes com les de l'arxipèlag Svalbard, també pertanyent a Noruega. Tots dos llocs es troben a l'illa de Magerøya i no són, conseqüentment, territori continental. La distància entre Kinnarodden i el Pol Nord és de 2.106,6 km, uns 6 km més lluny del que està el cap Nord. Kinnarodden està situat a uns 70 km a l'est de cap Nord.
En un clar contrast amb el cap Nord, que compta amb instal·lacions turístiques per als seus 200.000 visitants anuals aproximadament, el cap Nordkinn és més aviat un lloc solitari que només es pot visitar caminant per un sender d'uns 23 km que parteix de Mehamn, la qual cosa suposa un dia de camí per a arribar allí. A més, el terreny no és el més adequat per al senderisme i poden necessitar-se més de dos dies per a la visita. No obstant això, també es pot assolir Kinnarodden per via marítima. Pot ser vist des dels Hurtigruten que recorren la costa de Noruega i també s'ofereixen excursions amb vaixell de les que és possible informar-se en l'oficina de turisme de Gamvik.

## Enllaços externs

* Informació turística sobre la sendera (Aj. de Gamvik)
* Mapa de la sendera cap a Kinnarodden (Aj. de Gamvik)
* Excursions amb vaixell a Kinnarodden
* Nordic Safari AS, Mehamn
# Al-Baydha

Al-Baydà, al-Baydha o el-Beiza (àrab: البيضاء, al-Bayḍāʾ, literalment ‘la Blanca’) és una ciutat del Iemen. Té uns 3.000 habitants. Abans de l'islam el seu nom era Naixq i va estar associada a l'estat de Nashan. És un jaciment arqueològic molt important. La ciutat va subsistir a l'enfonsament de les ciutats minees del Djawf Ibn Nasir al final del segle i aC o inicis del segle i dC, i va passar a formar part del regne de Sabà i Dhu-Raydan (Himyar), prosperant als segles ii i iii. Entre el segle iv i el V dC la ciutat fou abandonada per causes desconegues. Fou la capital de la confederació dels Banyar. Va pertànyer al soldanat de Rassas i després la confederació tribal va esdevenir independent de facto, però el Iemen en reclamava la sobirania. El 1903 els britànics, per un tractat amb un dels emirs de la comarca, van considerar la zona sota el seu control, i vint anys després fou inclosa en el govern de l'emirat de Beihan, creat pels britànics amb diverses zones tribals posades sota sobirania de l'emir del tractat. El 1934 la delimitació fronterera amb el territori sota influència britànica del Protectorat Occidental d'Aden, la va deixar dins aquest. Va esdevenir formalment part del protectorat el 1944. Fou part del Iemen del Sud del 1967 al 1990.
A al-Baydà es va trobar una de les anomenades Banat Ad («Filles d'Ad»), amb pilars decorats en incisió i baixos relleus, d'inspiració mesopotàmica, que també existeixen a Ma'in, Kharibat Hamdan, Kamna i al-Sawda, datats a l'inici del primer mil·lenni aC.

## Notes

* ↑ Fonts assíries confirmen els contactes amb els sabeus al segle VIII aC, sent la primera vegada que els sabeus són esmentats fora d'Aràbia, però no exclou que hi haguessin contactes anteriors no coneguts; la influència mesopotàmica a l'art sabeu es va allargar fins a la meitat del mil·lenni.

## Bibliografia

* Arbach, Mounir. La situation politique du Jawf au Ier millénaire avant J.-C., 11/2003.
* Schiettecatte, Jérémie. Vie et mort des cités du Jawf, 13/ 2006.
* Enciclopèdia de l'islam
# Partit Liberal Verd de Suïssa

EL Partit Liberal Verd de Suïssa (alemany Grünliberale Partei der Schweiz, glp; francès Parti Vert-Libéral, pvl) és un partit polític de Suïssa, fundat el 19 de juliol de 2007 per quatre partits cantonals del mateix nom de Basilea-Camp, Berna, Sankt Gallen i Zuric. És un partit centrista, ambientalista i liberal verd.
A les eleccions federals suïsses de 2007 va obtenir l'1,4% dels vots i tres escons al Consell Nacional. El 25 de novembre del 2007 una dirigent del partit, Verena Diener, fou escollida membre del Consell d'Estats de Suïssa.
Actualment té seccions a 13 cantons Zuric, St. Gallen, Basilea-Camp, Berna, Zug, Thurgau, Basilea-Ciutat, Grisons, Lucerna, Aargau, Solothurn, Friburg i Vaud.

## Resultats electorals
### Consell Nacional

| Any | Vots | Vots | Escons al CN | +/- | Pos. | Escons al CE | +/- |
| Any | Vots | % | Escons al CN | +/- | Pos. | Escons al CE | +/- |
| 2007 | 33.104 | 1,4 | 3 / 200 | Nou | 7è | 1 / 46 | Nou |
| 2011 | 131.436 | 5,4 | 12 / 200 | 9 | 6è | 2 / 46 | 1 |
| 2015 | 116.635 | 4,6 | 7 / 200 | 5 | 6è | 0 / 46 | 2 |
| 2019 | 189.162 | 7,8 | 16 / 200 | 9 | 6è | 0 / 46 | = |
| 2023 | 192,944 | 7.55 | 10 / 200 | 6 | 6è | 1 / 46 | 1 |

## Enllaços externs

* Web oficial
# Salvador Sánchez-Terán Hernández

Salvador Sánchez-Terán Hernández (Logronyo, 19 d'abril de 1934 - Madrid, 31 de desembre de 2022) va ser un enginyer i polític espanyol, que fou diverses vegades ministre en els primers governs espanyols de la Unió de Centre Democràtic (UCD).

## Biografia

Va néixer el 19 d'abril de 1934 a la ciutat de Logronyo, indret on el seu pare es trobava per motius professionals. Va estudiar enginyeria de camins, canals i ports, es va llicenciar l'any 1958. Inicià la seva activitat professional a l'empresa privada, però el 1959 fou contractat inicialment pel Ministeri de l'Habitatge. Posteriorment, va esdevenir cap del servei de planejament d'obres de la Direcció General de Carreteres. Entre 1970 i 1973 fou director general de RENFE, i posteriorment conseller de l'Institut Nacional d'Indústria (INI).

## Activitat política

Membre de la Unió de Centre Democràtic (UCD), l'any 1976 fou nomenat governador civil de la província de Barcelona en substitució de Rodolfo Martín Villa, càrrec que va ocupar fins a l'abril de 1977. A les eleccions generals d'aquell any fou escollit diputat al Congrés per la província de Salamanca, en les eleccions generals de 1979 fou reescollit diputat. Després de les eleccions de 1977 fou nomenat assessor del president Adolfo Suárez. Va ser el delegat del Govern en les negociacions realitzades amb Josep Tarradellas per al restabliment de la Generalitat de Catalunya.
Secretari d'Organització de la UCD i membre del Comitè Executiu Nacional, el maig de 1978 fou nomenat ministre de Transports i Comunicacions, càrrec que desenvolupà fins al final de la Legislatura Constituent, i el maig de 1980 ministre de Treball, càrrec que desenvolupà fins al setembre del mateix any.

## Referències

* ↑ «Fallece Salvador Sánchez-Terán, político clave de la Transición española», 31 diciembre 2022. [Consulta: 31 diciembre 2022].
* ↑ Serra Rexach, Eduardo «Defensor de la concordia». , 02-01-2023, p. 58 [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ Fidalgo, Feliciano «Sánchez Terán y Tarradellas ultiman los acuerdos sobre la Generalitat». , 21-09-1977 [Consulta: 7 gener 2023].

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Salvador Sánchez Terán al Congrés dels Diputats