OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nikola Padevski

Nikola Padevski (Plòvdiv, 29 de maig de 1933 - 17 de desembre de 2023) va ser un jugador d'escacs búlgar que tenia el títol de Gran Mestre Internacional des de 1964.

## Biografia

Va esdevenir Campió de Bulgària el 1954, títol que repetiria els anys 1955, 1962 i 1964; en aquest darrer va haver de jugar un play-off després del qual va guanyar el títol de Gran Mestre, després d'inicialment haver obtingut el de Mestre Internacional el 1957.
Pel que fa a torneigs internacionals, Padevsky empatà al primer lloc als torneigs internacionals de Varna 1960 i Varna 1975, guanyà en solitari la primera edició del Memorial Akiba Rubinstein a Polanica Zdroj el 1963, i guanyà a Atenes 1983 (Torneig Acropolis). El 1968 fou un dels participants al fort Torneig de Montecarlo, on hi acabà en 12è lloc (el campió fou Bent Larsen).
Padevsky va jugar al Campionat del món d'estudiants per equips sis cops (cada any entre 1954 i 1959). Jugant al primer tauler el 1959, va contribuir a la medalla d'or assolida pel seu país. Va participar, representant Bulgària, en onze Olimpíades d'escacs (totes les celebrades entre 1956 i 1978 llevat de la de 1976), jugant al primer tauler en les edicions de 1956, 1962 i 1964.

## Notes i referències

* 1 2 Gaige, Jeremy. Chess Personalia, A Biobibliography. McFarland, 1987, p. 316. ISBN 0-7864-2353-6.
* 1 2 3 4 Hartston, William. Golombek's Encyclopedia of Chess. Crown Publishing, 1977, p. 231. ISBN 0-517-53146-1. «Padevsky, Nicola Botchev»
* 1 2 Sunnucks, Anne. The Encyclopaedia of Chess. St. Martin's Press, 1970, p. 343.
* 1 2 3 «Nota biogràfica de Nikola Padevski» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ «19th Bulgaria championship 1954». thechesslibrary.com. Arxivat de l'original el 2012-02-20. [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ «20th Bulgaria championship 1955». thechesslibrary.com. Arxivat de l'original el 2012-02-20. [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ Padevsky va vèncer Atanas Kolarov (2.5 : 1.5) en un matx de desempat: «28th Bulgaria championship 1964». thechesslibrary.com. Arxivat de l'original el 2012-02-20. [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ Sericano, C. «Historial dels campionats d'escacs de Bulgària (fins a 2004)» (en italià). La grande storia degli scacchi. Arxivat de l'original el 2008-01-21. [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ «Historial del Campionat d'escacs de Bulgària» (en castellà). ajedrezdeataque.com. [Consulta: 4 novembre 2011].
* ↑ Umiastowski, Adam. «Historial, resultats complets, partides, i taules de creuaments del Memorial Rubinstein» (en polonès). Arxivat de l'original el 2011-04-23. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ Ilya Smirin wins Acropolis 2007, Chessbase, 26 d'agost de 2007 (en anglès). Consultat el dia 3 de novembre de 2011 (anglès)
* ↑ «Historial de guanyadors del torneig Acropolis (homes), fins a 2006» (en anglès). Federació Grega d'Escacs. Arxivat de l'original el 2011-12-02. [Consulta: 3 novembre 2011].
* ↑ Litmanowicz, Władysław & Giżycki, Jerzy (1986, 1987). Szachy od A do Z. Wydawnictwo Sport i Turystyka Warszawa. ISBN 83-217-2481-7 (1. A-M), ISBN 83-217-2745-X (2. N-Z)
* 1 2 «Fitxa de Nikola Padevsky» (en anglès). olimpbase.org. [Consulta: 3 novembre 2011].
# Aristàreta

Aristàreta (en grec antic: Ἀρισταρέτη) va ser una pintora de l'antiga Grècia, considerada una de les sis dones artistes de l'antiguitat, segons Plini el Vell, juntament amb les pintores Irene, Calipso, Timàreta, Iaia de Cízic i Olimpíada.
La poca informació que Plini el Vell aporta a la seva obra Naturalis Historia sobre Aristàreta és que era filla i deixeble del pintor Nearc, i que hauria dibuixat un retrat d'Asclepi, déu de la medicina en la mitologia grega.

## Referències

* ↑ Linderski, J. «The Paintress Calypso and Other Painters in Pliny» (en anglès). Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik, Bd. 145, 2003, pàg. 83-96.
* ↑ Dabbs, 2017, p. 28.
* 1 2 Plini el Vell, 77-79 d.C., 35.40.
* ↑ Pliny (the Elder.). The Natural History of Pliny. H. G. Bohn, 1857, p. 281–.
* ↑ Pomeroy, 1997, p. 153.

## Bibliografia

* Dabbs, Julia K. «I. The Forerunners: Life Stories of Ancient and Medieval Women Artists». A: "Life Stories of Women Artists, 1550-800": An Anthology (en anglès). Routledge, 2017, p. 23-44. ISBN 9781351560238.
* Plini el Vell. Naturalis Historia (en anglès). Book XXXV. An Account Of Paintings and Colours, 77-79 d.C. [Consulta: 1r agost 2018].
* Pomeroy, Sarah B. Families in Classical and Hellenistic Greece: Representations and Realities (en anglès). Clarendon Press, 1997. ISBN 9780198143925.
# Ki lo sa ?

Ki lo sa ? és una pel·lícula francesa dirigida per Robert Guédiguian, estrenada el 1986.

## Argument

Un grup de joves adults, tots del mateix barri, es troben anys més tard al gran jardí on jugaven de petits. Quan arriba el dia, es retroben i fan balanç de les seves vides.

## Repartiment

* Ariane Ascaride : Marie
* Pierre Banderet : Pierrot
* Jean-Pierre Darroussin : Dada
* Gérard Meylan : Gitano
* Alain Lenglet : L'amant de Marie

## Llegat

Dues seqüències de la pel·lícula són utilitzades per Guédiguian a la seva pel·lícula del 2017 La casa vora el mar, en la qual trobem tres dels actors del 1985 al mateix lloc (la cala de Mejan) . Després serveixen com a flashbacks encara que no són els mateixos personatges.

## Notes i referències

* ↑ Ki lo sa? a unifrance.org
* ↑ Ki lo sa? al web de l'Institut Valencià de Cultura
* ↑ #95 - Aquello que hemos perdido. Una película poco conocida del gran Robert Guédiguian., cinematofilos.com

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Jesús Larrañaga Churruca

Jesús Larrañaga (Urretxu, 1901- Madrid, 21 de gener de 1942) també conegut com a Goierri, fou un dirigent comunista basc.
De família euskaldun, de jovenet va militar a les Euzko Gaztedi, les joventuts del Partit Nacionalista Basc, així com al sindicat ELA-STV. Nogensmenys, abandonà la militància nacionalista per a passar-se al comunisme. Membre de la direcció del PCE, el 1936 fou un dels impulsors de la secció basca del partit, el Partit Comunista d'Euskadi (PCE-EPK), juntament amb Dolores Ibárruri i Juan Astigarrabia. A les eleccions generals espanyoles de 1936 fou elegit diputat per Guipúscoa. Durant la guerra civil espanyola fou nomenat Comissari de Guerra a Gipúscoa, va afusellar als rebels i s'enfrontà al lehendakari José Antonio Aguirre el 1937 per la decisió d'evacuar Euskadi sense lluitar contra les tropes franquistes.
Després de la caiguda del Front Nord, tornà a la zona Centre, on es dedica a tasques organitzatives dins del PCE. Es va oposar a Llevant contra el cop d'estat del coronel Casado i va organitzar l'evacuació de nombrosos militants comunistes.
En acabar la guerra civil va poder exiliar-se a França primer i a Cuba i Nova York després. El 1941 la direcció del Partit Comunista d'Espanya va decidir enviar-lo a l'interior, a Espanya, per reconstruir el partit amb Jesús Hernández i Pedro Checa. Després de viatjar clandestinament en un vaixell portuguès des d'Amèrica va ser detingut per la policia portuguesa a Lisboa i va ser lliurat a les autoritats franquistes espanyoles, qui després d'un consell de guerra el van condemnar a mort. Va ser afusellat al costat d'altres membres de la direcció del del PCE, com Joaquín Valverde, Jesús Gago, Francisco Barreiro Barciela, Eladio Rodríguez González, Manuel Asarta, Jaume Girabau i Isidoro Diéguez Dueñas, a la tàpia del Cementiri de l'Almudena el 1942.

## Enllaços externs

* Entrada de Jesús Larrañaga Churruca a l'Enciclopedia Digital Ilustrada del País Vasco "Auñamendi".
# Gianpaolo Grisandi

Gianpaolo Grisandi (Ravenna, 4 de desembre de 1964 - 29 de gener de 2025) va ser un ciclista amateur italià. Va destacar en la pista on va aconseguir el Campionat del món de persecució per equips de 1985 o un sisè lloc, a la mateixa prova, als Jocs Olímpics de Seül.

## Palmarès

* 1983
** Campió d'Itàlia amateur en Persecució per equips
* 1985
** 1r al Campionat del Món en pista de la prova de Persecució per equips (amb Silvio Martinello, Massimo Brunelli i Roberto Amadio)
** Campió d'Itàlia amateur en Persecució per equips
* 1986
** Campió d'Itàlia amateur en Persecució
* 1990
** Campió d'Itàlia amateur en Persecució

## Referències

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Llengües escandinaves

Les llengües escandinaves o germàniques septentrionals són el danès, el feroès, l'islandès, el noruec (bokmål i nynorsk), el suec i l'extint norn. Totes elles provenen de l'antic nòrdic, i són membres de la branca germànica de la família indoeuropea.
L'islandès (i gairebé en igual mesura, el feroès) és la més conservadora d'entre elles, cosa que el fa més complex i molt proper al nòrdic original. Així, per exemple, manté les declinacions. Ultra algunes particularitats en el nynorsk, la resta només conserva el genitiu amb -s.
Existeix un alt grau d'intel·ligibilitat entre els parlants de les llengües escandinaves del continent. Així, és possible considerar el danès com a semi-oficial a Suècia, no pas en el sentit que hi sigui reconegut per llei, sinó que els seus parlants poden continuar fent-hi vida normal en danès: comprar, entendre's amb els veïns, però també coses més burocratitzades com ara fer exàmens a la universitat. El mateix pot ser dit a la inversa, i amb el noruec i Noruega.
Com les altres llengües germàniques, els substantius podien tenir originàriament 3 gèneres (masculí, femení i neutre), si bé aquests s'han vist simplificat a dos (comú i neutre) en el cas del danès, el suec i alguns dialectes del noruec.
L'article definit enclític n'és una característica distintiva. Així, per exemple l'indeterminat et hus ('una casa', en danès, noruec i suec), esdevé huset ('la casa'). La següent taula en mostra un exemple amb les diferents paraules per dir "noi":
| Català | Suec | Bokmål | Nynorsk | Danès | Islandès | Feroès |
| un noi | en pojke | en gutt | ein gut | en dreng | einn strákur | ein drongur |
| el noi | pojken | gutten | guten | drengen | strákurinn | drongurin |
| uns nois | pojkar | gutter | gutar | drenge | strákar | dreingir |
| els nois | pojkarna | guttene | gutane | drengene | strákarnir | dreingirnir |

## Classificació

Totes les llengües escandinaves provenen de l'antic nòrdic i, en conjunt, representen una mena de continu dialectal que a vegades resulta difícil de dividir, especialment en el cas de les del noruec (amb les seves dues versions escrites oficials). Tot i això hom les separa en dues branques, una d'occidental (o insular), generalment més conservadora, i una d'oriental (o continental), molt més simplificadora gramaticalment i molt més influïda per l'alemany, el baix-alemany i el neerlandès.
* Escandinau Occidental (Insular)
** Feroès
** Islandès
** Noruec nynorsk
** Norn (extint)
* Escandinau Oriental (Continental)
** Danès
** Noruec bokmål
** Suec
# Diamant de Yaoundé

El Diamant de Yaoundé és un club de futbol camerunès de la ciutat de Yaoundé. Els seus colors eren el blau i el blanc.

## Palmarès

* Lliga camerunesa de futbol:
** 1966
* Copa camerunesa de futbol:
** 1964, 1971, 1972

## Futbolistes destacats

* André Kana-Biyik
* Charles Léa
* Emile Mbouh
* Jean-Jacques Missé-Missé

## Referències

* ↑ Team profile - leballonrond.fr
* ↑ Mvondo, Bertrand. «Cameroun: Il était une fois, le Diamant FC de Ydé». spoorts.io. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Schöggl, Hans; Peuple Sawa. «Cameroom - List of Champions». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 20-07-2010. [Consulta: 31 març 2011].
* ↑ Schöggl, Hans. «Cameroom - List of Cup Finals». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 25-03-2011. [Consulta: 31 març 2011].
# Franziska Tiburtius

Franziska Tiburtius (Bisdamitz, 24 de gener de 1843 – Berlín. 5 de maig de 1927) va ser una metgessa alemanya i defensora de l'educació de les dones.
Tiburtius va ser una de les dues primeres dones que es van fer metges a l'Alemanya imperial. Nascuda a l'illa de Rügen a Pomerània, Tiburtius era la més petita de nou fills i era filla d'agricultors. Tot i que tenia intenció de convertir-se en professora, el seu germà Karl Tiburtius (un metge de l'exèrcit) i la seva cunyada, Henriette Hirschfeld-Tiburtius (la primera dona dentista d'Alemanya), van animar Tiburtius a dedicar-se a la medicina. En negar-se a ingressar als programes mèdics alemanys, Tiburtius va estudiar medicina a Zúric, passant els exàmens amb distinció el 1876. Aquell any també va realitzar pràctiques com a doctora en medicina interna amb el ginecòleg i obstetra, Franz von Winckel, a Dresden. El 1877, Franziska Tiburtius va establir una clínica per a dones amb la seva companya d'estudis Emilie Lehmus (1841-1932) a Berlin-Mitte, a la Schönhauser Straße 23/24. Malgrat l'oposició sostinguda, incloent diverses ordres judicials i calúmnies, la seva clínica va atreure una gran clientela. El 1908, Tiburtius va obrir una clínica de cirurgia per a dones metges amb la seva companya Agnes Hacker, que va acceptar deliberadament dones pacients que no tenien assegurança mèdica. A les persones necessitades se'ls proporcionava medicaments de franc.
Franziska Tiburtius era membre del moviment de dones a Alemanya. Al llarg de la seva carrera, va defensar l'educació de les dones i la derogació de les prohibicions existents que impedeixen a les dones continuar l'estudi. En col·laboració amb Helene Lange i Minna Cauer, Tiburtius va ajudar a establir un programa de formació continuada de dos anys, o Realschule, a Berlín. La seva clínica amb seu a Berlín també va dedicar energia i esforços a l'educació mèdica de les dones.
Quan es va retirar, Franziska Tiburtius va viatjar a Amèrica, al nord d'Àfrica i a tot Europa. Va publicar una autobiografia, Memòries d'una octogenària, sobre la seva infància a Rügen.

## Referències

* ↑ «Ärztinnen im Kaiserreich: Franziska Tiburtius» (en alemany). Institut für Geschichte der Medizin und Ethik in der Medizin, Charité, Berlin, 2015. [Consulta: 3 març 2023].
* ↑ Paulette Meyer, From "Uncertifiable" Medical Practice to the Berlin Clinic of Women Doctors: The Medical Career of Franziska Tiburtius (M.D. Zürich, 1876), DYNAMIS. Acta Hisp. Med. Sci. Hist. Illus., 19, 1999, pp. 297-303
* 1 2 Ogilvie, Marilyn. The Biographical Dictionary of Women in Science: Pioneering Lives From Ancient Times to the Mid-20th Century (en anglès). Routledge, 2003-12-16. ISBN 978-1-135-96343-9.
* ↑ Rappaport, Helen. Encyclopedia of Women Social Reformers (en anglès). ABC-CLIO, 2001. ISBN 978-1-57607-101-4.

## Enllaços externs

* Franziska Tiburtius a Ärztinnen im Kaiserreich (base de dades de metges de l'Imperi alemany (1871-1918) compilada i mantinguda per l'institut d'història mèdica de la Charité)
# Gabriela Zapolska

Gabriela Zapolska (Pidhaitsi, 30 de març de 1857 - Lviv, 21 de desembre de 1921) fou una escriptora, dramaturga, crítica teatral i actriu polonesa. Va escriure fins a 41 obres de teatre, 23 novel·les i 177 històries curtes, entre d'altres.
Va rebre un gran reconeixement per les seves comèdies de societat satíriques, entre aquestes Moralność pani Dulskiej ('La moral de la senyora Dulska'), la més reconeguda internacionalment. Moltes de les seves obres van ser traduïdes a diversos idiomes i representades en teatres de tot Europa. També se'n van fer adaptacions radiofòniques i cinematogràfiques.
Moltes de les seves obres critiquen igualment la situació humiliant de les dones de la seva època: Fin de siècle'istka (‘Una dona fi de segle’) o A gdy w głąb duszy wnikniemy (‘Quan penetrem en el fons de l'ànima’). Se l'emmarca dins el corrent naturalista.
També va ser reconeguda com a actriu, i va interpretar més de 200 obres a Varsòvia, Cracòvia, Sant Petersburg o París.

## Referències

* 1 2 «Gabriela Zapolska». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ilona Feher

Ilona Feher (hongarès: Fehér Ilona) (Budapest, 1 de desembre de 1901 - Holon, 2 de desembre de 1988) va ser un dels últims representants de l'Escola de violí de l'Europa central, entre els seus grans figuraven Joseph Joachim, Otakar Ševčík i Jenő Hubay. També va ser una destacada professora de violí.

## Biografia

Primers anys Feher va estudiar amb Jenő Hubay durant sis anys a la Acadèmia Franz Liszt de Música a Budapest. Altres professors de violí dels seus primers anys van ser Joseph Bloch, Josef Smvilovitch (també deixeble de Jenő Hubay) i Imre Pogany.
Europa Entre les dues guerres mundials va actuar a tot Europa, en particular amb Willem Mengelberg i la Royal Concertgebouw Orchestra d'Amsterdam, (Països Baixos).
Feher va viure a Budapest fins al 1942, quan va ser internada amb la seva filla en un camp de concentració. Van aconseguir escapar el 1944 i es van unir als partidaris hongaresos i txecoslovacs fins a l'alliberament per part de l'Exèrcit Roig soviètic. Més tard va tornar a l'escenari del concert per actuar només a l'Europa de l'Est controlada pels soviètics.
Emigració a Israel i ensenyament El 1949 va emigrar a Israel per començar una nova vida com a professora de violí. Al cap de 25 anys s'havia guanyat la reputació de ser una mestra inspirada amb una forta disciplina, però no sense sentit de l'humor. Els seus 250 alumnes inclouen alguns dels violinistes més destacats com Pinchas Zukerman, Shlomo Mintz, Hagai Shaham, Ittai Shapira, Moshe Hammer, Erez Ofer i Yehonatan Berick, els intèrprets de música de cambra Shmuel Ashkenasi i David Ehrlich, així com el músic d'orquestra, Ron Ephrat (violista principal de la Filarmònica de Rotterdam), Yaakov Rubinstein (concertista de l'Orquestra Simfònica de Bamberg) i el director Yoel Levi. A més d'ensenyar a l'Acadèmia Rubin de Tel-Aviv, Feher va impartir classes magistrals a tot el món. Freqüentment va exercir de jurat en concursos internacionals de violí a Múnic i Friburg, (Alemanya), al concurs Spohr.

## Premis

Feher va rebre la Medalla d'Or i el Diploma de l'Acadèmia Franz Liszt de Budapest. També va ser nomenada Doctora Honoris causa per l'Institut de Ciències Weizmann de Rehovot, Israel, i Ciutadana Honorària de la ciutat de Holon, que sempre va ser la seva ciutat natal a Israel. En un concert dissenyat com a celebració del 65è aniversari d'Isaac Stern al Carnegie Hall, va ser guardonada amb el premi "King Solomon de la America-Israel Cultural Foundation".

## Referències

* ↑ John Rockwell (04-12-2005). "Violins joves de vella tradició, amb variacions". The New York Times. Consultat el 16 de juliol de 2017.
* ↑ Johhn Rockwell (04-12-2005). "Homenatge a Stern". The New York Times. Consultat el 16 de juliol de 2017.
* Aquest article es basa en un article de Ron Ephrat a The Strad, una edició especial dedicada a Heifetz (1988).
* Dr Samuel Appelbaum, Dr. Mark Zilberquit, Henry Roth, La seva manera de jugar - Ilona Feher - Llibre 11, pàgines 47-97, Paganinia Publications, Inc., 1983, ISBN 0-87666-799-X

## Enllaços externs

* Fundació Feher
* Ilona Feher Foundation
# Inscultura

Una inscultura és un gravat a la pedra o un relleu d'amunt d'un monument megalític (dòlmens, menhirs, cistes). De formes diverses, amb formes antropomòrfiques o cassoletes (forats rodons a la roca) o reguerons que poden tenir solcs que les comuniquen. Les inscultures estan datades entre el període del Neolític final i el calcolític (entre l’any 3.000 i el 1.200 abans de la nostra era) per tot Europa, i s'han relacionat sempre amb el fenomen del megalitisme.
Una de les roques més conegudes amb inscultures és la Pedra dels Sacrificis al terme municipal de Campmany, a l'Alt Empordà.

## Referències

* ↑ Inscultures de la Roca de l’Aglà [Consulta: 9 novembre 2024].
* ↑ Inscultures del Llobinar [Consulta: 9 novembre 2024].

## Enllaços externs

* «Inscultura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# La ciutat dels bessons

La ciutat dels bessons (títol original: Twin Town) és una pel·lícula britànica dirigida per Kevin Allen, estrenada l'any 1997. Ha estat doblada al català.

## Argument

Jeremy i Julian Lewis, dos germans inseparables, viuen de petits furts a Swansea. El seu pare Fatty cau d'una escala treballant per Bryn Cartwright, home de negocis i traficant de drogues local. Quan Cartwright rebutja oferir una compensació financera per aquest accident de treball, els germans Lewis es vengen pixant-se sobre la seva filla quan canta en un karaoke. En represàlia, Cartwright els apallissa amb l'ajuda de Terry Walsh, un policia corrupte.
Per venjar-se, els bessons decapiten el canitx de la família Cartwright. Terry va llavors a investigar a la caravana on viuen, i troba el collaret del gos. Informat, Cartwright demana llavors a Terry matar el gos dels bessons. Ho fa tancant el gos a la seva caseta a la que cala foc. El foc provoca accidentalment una explosió, i moren els pares dels bessons així com la seva germana. Aleshores, els germans maten Cartwright i Terry.

## Repartiment

* Llŷr Ifans: Julian Lewis
* Rhys Ifans: Jeremy Lewis
* William Thomas: Bryn Cartwright
* Dougray Scott: Terry Walsh
* Dorien Thomas: Greyo
* Huw Ceredig: Fatty Lewis
* Rachel Scorgie: Adie Lewis
* Di Botcher: Jean Lewis
* Jenny Evans: Bonny Cartwright
* Sua Roderick: Lucy Cartwright
* Brian Hibbard: Dai Rhys
* Morgan Hopkins: Chip Roberts

## Rebuda

* El film va ser un fracàs comercial, venent només 180.000 entrades al Regne Unit i aproximadament 470.000 a tot Europa. Als Estats Units, ha informat una mica més de 127.000 $ al box-office
* Obté un 46% de critiques favorables, amb un resultat mig de 5,4/10 sobre la base de 13 critiques, en el lloc internet Rotten Tomatoes.
* 1997: Festival de Berlín: Secció oficial de llargmetratges
* Crítica
** "Xarona, omple de personatges eixelebrats i mal gust, bona banda sonora (...) La van vendre com una altra Trainspotting però s'assemblen tant com Rambo i Apocalypse Now"
* "Un rosari d'escatologies i de marranades britàniques (...) centenars de variants de totes les gammes de la merda verbal i incomptables altres galanies per l'estil. Tot sota la síndrome de 'Trainspotting', intel·ligent i sinistra simulació de pel·lícula que ja està començant a fer estralls."

## Referències

* ↑ «La ciutat dels bessons». esadir.cat.
* ↑ «Twin Town». The New York Times.
* ↑ Twin Town a la base de dades Lumière
* ↑ Twin Town a Box Office Mojo
* ↑ Twin Town a Rotten Tomatoes
* ↑ Ocaña, Javier «Twin Town». Cinemanía.
* ↑ Fdez. Santos, Ángel «Twin Town». El País.