OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Volva

Volva (en norrè, vǫlva) és sinònim de bruixa.
S'espera que totes les dones nòrdiques i germàniques estiguin versades en la màgia, algunes dones més que d'altres. En la major part de les tribus germàniques, així com en els vikings, són els grups de dones sàvies, bruixes o sacerdotesses, que generalment vivien solteres (encara que no necessàriament en el celibat) i que podien, segons sembla, viatjar soles on volguessin sense por. Una dona que portava la vara de bruixa mai rebria mal. Es van aliar amb les dees del destí i així exercien el més gran dels poders. En el context de l'edat dels vikings nòrdics, aquestes dones van ser anomenades völvur, singular: völva. La traducció literal d'aquest títol és ‘vareta de casar’.
Aquests van ser un temps i edat en els quals les bruixes van ser honorades, venerades i buscades com a dones sàvies, curanderes, profetes, oracles, xamans i sacerdotesses. Les sagues mostren que si una bruixa venia a visitar una casa, el senyor i la senyora de la casa li donaven el tron a ella, un gest molt palès que indica que la bruixa tenia una autoritat superior. La bruixa primigènia era la dea Freia, que va introduir l'art de seiðr (‘destinació, màgia, xamanisme’).
En les fonts literàries, les bruixes nòrdiques tenen els seus predecessors en les tribus alemanyes, descrits per autors romans com Tàcit. En la majoria de les tribus alemanyes, nodrits grups de dones eren conegudes pels romans com a Matronae, ‘mares’. Aquestes "mares" viatjaven amb les bandes de guerra i els exèrcits i van donar assessoria estratègica als líders de guerra, basada en l'endevinació oracular. També realitzaven sacrificis i altres serveis religiosos. A més a més, hi ha una descripció particular de les dones que van ser utilitzades com a oracles, igual que en l'antiga Grècia i les tradicions romanes (és a dir, l'oracle de Delfos).
Una d'aquestes dones va ser Vèleda dels brúcters, que fa dos mil anys va portar la seva gent a una revolta contra els romans mitjançant les seves profecies. Ara es pensa en general que Vèleda no és en realitat un nom, sinó un títol, que significa ‘vident’. Segons Tàcit, aquesta va tenir condició divina entre els alemanys.
La importància de la bruixa —avantpassada mítica en la història de l'univers que està relatant— es fa evident quan ella es passa diverses estrofes relatant com la bruixa original va entrar en el món dels ansos i dels humans com una volva operativa després d'un judici de la iniciació, l'ensenyament de l'art de seiðr a les dones humanes, i més tard als déus masculins.
La volva molt bé podria ser l'equivalent nòrdic d'un xaman; fins i tot, la seva vareta té el seu equivalent en el personal femení dels xamans siberians. Així, tant Freia i l'antiga volva que van viure abans d'hora poden representar la «volva ancestral» que va crear el camí de la bruixa, amb el seu seiðr, galdr i altres arts màgiques.

## Referències

* ↑ «Macià Riutort i Riutort: ÍSLENSK-KATALÓNSK ORÐABÓK LIII - DICCIONARI ISLANDÈS-CATALÀ LIII». [Consulta: 8 juny 2024].
# Wilhelm Camphausen

Wilhelm Camphausen (Düsseldorf, 8 de febrer de 1818 - Düsseldorf, 18 de juny de 1885) va ser un pintor alemany especialitzat en escenes històriques i de batalles.

## Biografia

Va estudiar amb Alfred Rethel i Friedrich Wilhelm Schadow. Com a pintor històric i de batalla es va fer popular ràpidament, i el 1859 va ser nomenat professor de pintura a l'Acadèmia de Düsseldorf, juntament amb altres distincions posteriors. El seu vol de Tilly (1841), el príncep Eugeni de Savoia a la batalla de Belgrad (1843; al Museu de Colònia), el vol de Carles II després de la batalla de Worcester (Galeria Nacional de Berlín), la cavalleria de Cromwell (Munic Pinakothek), són les seves principals imatges anteriors; i el seu Frederic el Gran a Potsdam, Frederic II i els dragons de Bayreuth a Hohenfriedburg. Està associat a l'escola de pintura de Düsseldorf.
El 1864, va acompanyar les forces prussianes durant la campanya de Schleswig-Holstein i va pintar diverses escenes dels combats així com escenes de la Guerra de 1866 (sobretot Lines of Dybbøl after the Battle, a la Galeria Nacional de Berlín), el va fer famós a Alemanya com a representant de l'art històric patriòtic. També va pintar molts retrats de prínceps alemanys i famosos soldats i estadistes. A la guerra francoprussiana de 1870, Camphausen va servir a l'exèrcit alemany com a artista oficial de guerra.

## Obres

* Camphausen, Wilhelm (1865). Ein Maler auf dem Kriegsfelde: illustrirtes Tagebuch. Bielefeld: Velhagen und Klasing.
* Camphausen, Wilhelm (1880). Vaterländische Reiterbilder aus drei Jahrhunderten von W. Camphausen; text de Theodor Fontane; Illustrationen des Textes gezeichnet von L. Burger. Berlín: R. Schuster.

## Referències

* ↑ Alwin Schultz: Kunst und Kunstgeschichte: Malerei und vervielfältigende Künste. S. 109, 1890.
* 1 2 Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
* ↑ Baumgärtel, Bettina. Die Düsseldorfer Malerschule und ihre internationale Ausstrahlung 1819 - 1918: die Publikation erscheint anlässlich der Ausstellung Weltklasse. Die Düsseldorfer Malerschule 1819 - 1918, Museum Kunstpalast, Düsseldorf, 24. setembre 2011 - 22. Januar 2012. Petersberg: Imhof, 2011. ISBN 978-3-86568-702-9.
* ↑ «Claus Hermann de Boor (1848-1889)». [Consulta: 9 agost 2023].
# William Holbrook Beard

William Holbrook Beard (Painesville, 13 d'abril de 1825 - Brooklyn, 20 de febrer de 1900) va ser un pintor artístic nord-americà conegut per les seves pintures satíriques de bèsties que realitzen activitats humanes.

## Biografia

Beard va néixer a Painesville, Ohio. Va estudiar a l'estranger, està associat a l'escola de pintura de Düsseldorf i durant 1861 es va traslladar a la ciutat de Nova York, on, el 1862, es va convertir en membre de la National Academy of Design. Beard va iniciar el seu propi estudi d'artista a Tenth Street a la ciutat de Nova York en un edifici conegut com a Studio Building.
Beard va ser un artista prolífic. El seu tracte humorístic als óssos, gats, gossos, cavalls i micos, generalment amb certa ocupació i expressió humana, generalment satírica, li va donar una gran moda en un moment, i els seus quadres van ser molt reproduïts.
El seu germà, James Henry Beard (1814–1893), també va ser pintor.
William està enterrat al cementiri Green-Wood de Brooklyn, Nova York.
* Fitxer:Beard,_William_Holbrook_~_Phantom_Crane,_1891,_oil_on_canvas.jpg
* Fitxer:'The_Witches'_Ride'_by_William_Holbrook_Beard,_1870.jpg
* Fitxer:0005_Scientists_at_Work_by_William_Holbrook_Beard.jpg
* Fitxer:Seminole_Child_with_Bittern_by_William_Holbrook_Beard.jpg
* Fitxer:William_Holbrook_Beard_-_Deer_on_the_Prairie.jpg
* Fitxer:Beard,_William_Holbrook_-_His_Majesty_Receives_-_Google_Art_Project.jpg
* Fitxer:Brooklyn_Museum_-_In_the_Forest_-_William_Holbrook_Beard_-_overall.jpg
* Fitxer:Brooklyn_Museum_-_For_What_Was_I_Created?_-_William_Holbrook_Beard_-_overall.jpg
* Fitxer:William_holbrook_beard,_la_scoperta_di_adamo,_1891.jpg
* Fitxer:William_Holbrook_Beard_-_The_Runaway_Match_-_1977.55_-_Smithsonian_American_Art_Museum.jpg
* Fitxer:Susanna_and_the_Elders,_by_William_Holbrook_Beard,_1865,_oil_on_canvas_-_Currier_Museum_of_Art_-_Manchester,_NH_-_DSC07415.jpg
* Fitxer:Power_of_Death_by_William_Holbrook_Beard,_detail,_c._1889-1890,_oil_on_board_-_Fogg_Art_Museum,_Harvard_University_-_DSC01197.jpg
* Fitxer:Flaw_in_the_title_-_painted_by_W.H._Beard_;_engraved_by_Saml._Holyer_(sic)._LCCN2013645198.tif
El 1999, William Beard va aparèixer en un article a l'American Art Journal escrit per Sarah Burns. S'esmenta entre altres satírics polítics de mitjans i finals del segle xix.

## Obres seleccionades

* Lo, The Poor Indian (1876) - pintura a l'oli, Museu de Belles Arts d'Utah.
# Ceptre

Un ceptre és un bastó, símbol del poder i usualment associat al rei. Té el seu origen en els bastons de comandament tribals i va evolucionar fins a esdevenir una joia i símbol de la monarquia, com la corona. La part superior del ceptre pot portar una creu si el rei és cristià o una punxa per recordar la força de la guerra. També poden aparèixer els símbols de la dinastia o país d'on és originari el símbol, a manera de segell o escut. El ceptre s'ha trobat entre els antics egipcis i etruscs, i d'aquests va passar al món clàssic, des d'on s'estengué per tot Europa durant l'Edat Mitjana. En l'actualitat només s'usa en les cerimònies de coronació o similars, per dotar de més magnificència l'acte. La mida del ceptre s'ha anat reduint amb el pas del temps, des dels ceptres similars a llances en escultures dels déus grecs fins als ornamentats ceptres de mà barrocs.
Viccionari
# El Serrat (Ordino)

El Serrat és un nucli de població del Principat d'Andorra situat a la parròquia d'Ordino. L'any 2017 tenia 179 habitants.
El Serrat, a uns tres quilòmetres de Llorts, a 1.550 m d'altitud, en el punt de confluència del Rialb i el riu de Sorteny amb la ribera de Tristaina, que hi forma la ribera d'Ordino. Aquest poble era antigament un lloc de residència temporal. Les seves cases eren tancades a l'hivern i només al bon temps hi venien homes i famílies enteres d'altres pobles de la vall per a les feines del camp, dels prats i pasturatges que envolten el lloc.
La seva farga, que s'emportà una riuada el 1840, treballava igualment en els mesos de primavera i estiu i era explotada a mitges pels Arenys i pels Rossell d'Ordino. L'església de Sant Pere del Serrat presideix el poblet antic.
La carretera CG-3 continua després del Serrat fins a l'estació d'Ordino-Arcalis a 5 km al nord-oest.
El Parc natural de la vall de Sorteny s'obre a l'est del poble. Podeu arribar a l’aparcament del parc en menys de 15 minuts amb cotxe seguint la carretera CS-3706. El pic Besalí (2.639 m) domina el poble al nord, mentre que el pic del Brossos (2.319 m) el domina a l’oest.

## Referències

* ↑ «El Serrat (Ordino)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Població per poble». Departament d'Estadística d'Andorra. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2016. [Consulta: 30 novembre 2010].
* ↑ Gran Geografia Comarcal de Catalunya v. XVI, pàg. 374. (ISBN|84-85194-54-3)
# Synchronicity II

«Synchronicity II» és el tercer senzill del disc Synchronicity, cinquè àlbum del grup de rock britànic The Police.
És una cançó que People Weekly va descriure com "agressiva" i "dura". Va ser enregistrada l'any 1983 i va ser inclosa a l'àlbum Synchronicity. Es va editar com a senzill al Regne Unit i als Estats Units sota el segell d'A&M Records. El tercer senzill de l'àlbum va aconseguir arribar al 17è lloc en la llista dels UK Singles Chart l'octubre de 1983 i al 16è lloc del Billboard Hot 100 el desembre de 1983. Va incloure el tema «Once Upon a Daydream» a la cara B, una cançó no editada a l'àlbum.

## Significat de la cançó

Aquesta cançó, que es refereix a la teoria de la sincronicitat de Carl Jung, parla sobre un home del qual, l'entorn, la llar i la vida són terribles i depriments. La lletra parla de problemes familiars i de malalties mentals ("Grandmother screaming at the wall") i la inconformitat de la seva esposa ("mother chants her litany of boredom and frustration, but we know all her suicides are fake") així com de la humiliació per part del seu cap ("and every single meeting with his so-called superior/is a humiliating kick in the crotch"). Mentrestant, lluny d'allà, una cosa monstruosa emergeix d'"un fosc llac escocès", una possible referència al monstre del llac Ness.

## Cançons

* Synchronicity Ii - 5:03
* Once Upon A Daydream - 3:31 (cara B)

## Formació

* Sting - Veu, Baix
* Andy Summers - Guitarra, Cors
* Stewart Copeland - Bateria, Cors

## Referències

* ↑ "Synchronicity." People Weekly v20.(25 de juliol de 1983): pp14(1).
# Pascal Baills

Pascal Baills (Perpinyà, Catalunya Nord, 30 de desembre de 1964) és un exfutbolista professional nord-català. Actualment és l'assistent de l'entrenador del Montpellier HSC.

## Palmarès

* Copa de França 1990 (Montpellier).
* Lliga francesa de futbol 1992 (Olympique de Marsella).

## Referències

* ↑ "Pascal Baills", mhscfoot.com

## Enllaços externs

* Pascal Baills Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., Ficha a fff.fr. (francès)
* Estadisticas de Pascal Baills sur footballdatabase.eu (francès)
* Pascal Baills a mhscfoot.com (francès)
# Joseph Kleutgen

Joseph Kleutgen (Dortmund, 9 d'abril de 1811 - Kaltern an der Weinstraße, 13 de gener de 1883) va ser un sacerdot i teòleg alemany del segle xix. Va ser un dels propagadors de la Constitució Dogmàtica Dei Filius del Concili Vaticà I.

## Biografia

Va estudiar teologia a Friburg, es va unir als jesuïtes. Més tard va traslladar-se a Roma, primer com a secretari adjunt (de 1843 a 1858), després com a secretari (de 1858 a 1862) de la Cúria General de l'Ordre. També va ser consultor de la Congregació de l'Índex .
Va ensenyar teologia dogmàtica a la Pontifícia Universitat Gregoriana, de la qual va ser prefecte en els anys 1878-79. En l'àmbit teològic va entrar en polèmica amb Georg Hermes, Anton Günther i Johann Baptist von Hirscher, a qui va acusar de kantisme, i es va establir com un dels principals representants del neotomisme del segle XIX.
Durant el Concili Vaticà I va contribuir a la redacció de la constitució De fide catholica, a la Dei Filius i se li atribueix el primer esborrany de l'encíclica Aeterni Patris del papa Lleó XIII (1879) dedicada al renaixement de la filosofia tomista.

## Obres

* Philosophie der Vorzeit, 2 vols., 1860-63; trad. it. 1866-68;
* Theologie der Vorzeit, 2a ed., 5 vols. , 1867-74;
* De ipso Deo, 1881, I vol. , l'únic publicat, de les Institutiones theologicae.

## Referències

* ↑ Cfr. Hubert Wolf: Katholische Kirchengeschichte im „langen“ 19. Jahrhundert von 1789 bis 1918, in: Kaufmann/Kottje/Moeller/Wolf (Hrsg.): Ökumenische Kirchengeschichte, Von der Französischen Revolution bis 1989, Darmstadt 2007, 91–175, 151.
* ↑ Boersma, Hans. Nouvelle Théologie and Sacramental Ontology: A Return to Mystery (en anglès). OUP Oxford, 2009-05-08. ISBN 978-0-19-156995-1.
# Tornado (vela)

El Tornado és un catamarà amb dos tripulants. Va estar inclòs en els Jocs Olímpics des de Mont-real 1976, però va ser exclòs a partir dels Jocs de Londres 2012. Fou dissenyat el 1967 per Rodney March de Brightlingsea, Anglaterra, amb ajuda de Terry Pierce, i Reg White, especialment amb la finalitat que es convertís en el catamarà olímpic. En els concursos va desplaçar fàcilment a les altres opcions.
Per a un millor comportament el Tornado va ser modificat el 2000, amb un nou "pla-vèlic" que va incloure un spinnaker i un spinnaker bomba, apart d'augmentar l'àrea de les veles existents. Se li va agregar un trapezi addicional, i el floc es va fer enrotllable.
Típicament el Tornado vola sobre un dels seus dos bucs; la tripulació ha de fer de contrapès amb el seu propi cos, perquè no escori el veler tot controlant la navegació. Amb un sol buc dins l'aigua la resistència es redueix significativament. El Tornado també té un pal rotatiu i ajustable, que no només millora molt l'aerodinàmica, sinó que permet millorar-ne el control. Per a altes velocitats i vents aparents, cal habitualment una vela plana.
S'estima que el Tornado és capaç d'aconseguir velocitats d'al voltant de 30 nusos (56 km/h), aconseguint 18 nusos (33 km/h) contra el vent. El Tornado va ser considerat el Fórmula 1 de la navegació, fins que fou desplaçat pel GC32.

## Referències

* 1 2 3 Forbes, John; Young, Jim. «A Brief Tornado History—The Story of the Tornado, the Olympic Catamaran». International Tornado Class Association, 2003.
* ↑ «tornado-class.org/».

## Vegeu també

* GC32
* 49er
* Canoa polinèsia
* Patí de vela

## Enllaços externs

* Les regles oficials del Tornado (en anglès)
* International Tornado Association
* La història del Tornado (en anglès)
# Melanospiza

Melanospiza és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 2 espècies:
* Menjagrà de Saint Lucia (Melanospiza richardsoni Cory, 1886)
* Menjagrà caranegre (Melanospiza bicolor Linnaeus, 1766)

## Referències

* ↑ «Melanospiza Ridgway, 1897» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Melanospiza (Melanospiza sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Saltatricula

Saltatricula és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Dansaire del Chaco (Saltatricula multicolor Burmeister, 1860)
* Dansaire gorjanegre (Saltatricula atricollis Vieillot, 1817)

## Referències

* ↑ «Saltatricula Burmeister, 1861» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Saltatricula (Saltatricula sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Rosa Dorothea Ritter

Rosa Dorothea Ritter (29 de juliol de 1759 - 13 de gener de 1833), també era anomenada Rosette Ritter, va ser baronessa de Lindenthal després de 1783, fou una dona alemanya que va ser la segona amant de Guillem I, de Hesse-Kessel des de 1779 fins a 1788. Era avantpassat dels barons de Haynau.

## Biografia

Rosa fou filla de l' apotecari Johann Georg Ritter i de la seva muller Maria Magdalena Witz. Va substituir Charlotte Christine Buissine .
Guillem I de Helles-Kessel va comprar a Rosa Dorothea Ritter una propietat a Hanau i una finca rural al Rheingau i la va fer ennoblir per l' emperador del Sacre Germànic a Viena . El 17 de març de 1783, l'emperador els va elevar a la noblesa de l'Imperi amb el Privilegium Denominandi . Guillem va donar a Rosa Dorothea Ritter la finca Lindenthal prop de Wiesbaden, després de la qual cosa es va anomenar Freifrau von Lindenthal .

## Descendència

Amb Guillem I, elector de Hesse, va tenir vuit fills, set dels quals van viure fins a l'edat adulta:
* Wilhelm Karl von Haynau (24 de desembre de 1779 - 21 de gener de 1856)
* George Wilhelm von Haynau (27 de febrer de 1781 - febrer de 1813)
* Philipp Ludway von Haynau (18 de maig de 1782 - 5 de juny de 1843)
* Wilhelmine von Haynau (20 de juliol de 1783 - 27 de maig de 1866)
* Moritz von Haynau (4 de juliol de 1784 - 9 de setembre de 1812)
* Marie Sophie von Haynau (11 de setembre de 1785 - 21 d'abril de 1865)
* Julius Jacob von Haynau (14 d'octubre de 1786 - 14 de març de 1853)
* Otto von Haynau (12 de juny de 1788 - abans del 24 de maig de 1792), va morir quan encara era un infant.
Tots els nens que varen sobreviure varen ser legitimats el 10 de març de 1800 i es varen convertir en barons de Haynau.
El 1788, Guillem va acusar hipòcritament d'infidelitat a Rosa Dorothea Ritter, que havia estat constantment embarassada dels seus fills durant la major part de l'última dècada, i la va expulsar al castell de Babenhausen. La va substituir com a amant per Karoline von Schlotheim . Allà, el 13 de febrer de 1794, Rosa es va casar amb el seu tutor, Johann Georg Kleinhans (m. 17 de febrer de 1835), que més tard esdevingué conseller del Gran Ducat de Hesse, i així fou alliberat. Es diu que els descendents d'aquest matrimoni viuen als Estats Units.
# Xipholena

Xipholena és un gènere d'ocells de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Llistat d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* Cotinga pompadour (Xipholena punicea Pallas, 1764)
* Cotinga cuablanca (Xipholena lamellipennis Lafresnaye, 1839)
* Cotinga alablanca (Xipholena atropurpurea Wied-Neuwied, M, 1820)

## Referències

* ↑ «Xipholena (Xipholena sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Xipholena Gloger, 1841» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Cotingas, manakins, tityras, becards – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Claude-Adrien Helvétius

Claude-Adrien Helvétius (París, 26 de febrer del 1715 − Versalles, 26 de desembre del 1771) va ser un filòsof francès. Per Helvétius, els homes busquen, per necessitat, la satisfacció dels seus propis interessos egoistes. El bé és llavors el que suposa útil per a satisfer-los; però hi ha el problema d'equilibrar els diferents interessos personals amb l'interès general, moltes vegades enfrontats per legislacions defectuoses. Es tracta llavors d'assolir el major bé per al major nombre. Això s'aconsegueix amb lleis apropiades, ja que Helvétius sosté que «els vicis d'un poble estan sempre amagats en el fons de la seva legislació». És lícit i cal controlar i educar aquest interès individual, en tant que és una cosa externa, en benefici d'un altre tipus d'interès, l'interès general. Determinar el bo per a tots i cadascú correspon al legislador, a càrrec del qual està, en conseqüència, establir la moralitat o immoralitat dels interessos i de les accions. En altres paraules, la seva tasca consisteix a obligar a cada home, utilitzant el sentiment d'amor a si mateix, és a dir, el seu egoisme, a ser just amb els altres per aconseguir el perfecte equilibri social. Això s'aconsegueix sobretot amb lleis capaces de fer feliços als ciutadans procurant el major nombre possible de plaers compatibles amb el bé públic. Per això Helvétius és considerat un dels precursors d'una de les tendències que influirà decididament no només en el pensament jurídic-polític d'aquest moment, sinó en concepcions posteriors com l'utilitarisme.
Ell va viure alternativament en la seva residència a Château De Vore (Collines des Perches, Loir-et-Cher) o del seu apartament parisenc de la rue Sainte-Anne.
Va ser l'espòs d'Anne-Catherine de Ligniville (1722—1800).

## Obres

* «De l'Esprit» (Sobre el espíritu, 1758)
* «De l'Homme, de ses facultés et de son éducation» (1772)
* «Le vrai sens du système de la Nature» (1774)
* «Les progrès de la raison dans la recherche du vrai» (1775)

## Enllaços externs

* Biografia
* Entrada a la Britannica