OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Corbella i Roig

Joan Corbella i Roig (Santa Coloma de Queralt. 1945 - Palma, 3 de febrer de 2021) fou un metge i psiquiatre català gran divulgador de la ciència de la Psiquiatria i la seva aplicació a la vida quotidiana, va participar sovint en els mitjans de comunicació, gràcies als quals va esdevenit conegut. En concret, va treballar per Ràdio Barcelona, COPE, TV3, Onda Cero i el suplement dominical del diari Avui.
Els seus llibres de divulgació científica sobre problemes psiquiàtrics i del món de la parella van estar ben rebuts per part del públic, amb grans vendes. Va ser el coordinador de l'Enciclopèdia pràctica de la psicologia. Per altra part, ha publicat també títols com Qui som, què fem, Viure sense por, Ante una edad difícil, La por del silenci, Viure en parella, Pensar o viure. D'altra banda, és autor de la novel·la titulada D'avui per demà, amb la qual va guanyar el Premi Ramon Llull de novel·la l'any 1997.
Fou guardonat per l’OMS per les seves intervencions a la ràdio i per l’Acadèmia de les Ciències Mèdiques pel programa de TV3 No sé què em passa.
Era l'any 2000 i el problema és que tots dos, Corbella i Janer, estaven casats. Van haver de fer el salt a les respectives parelles fins a divorciar-se i poder casar-se l'any 2005
Des del 2005 estava casat amb l'escriptora Maria de la Pau Janer, amb qui havia treballat presentant espais de televisió i de ràdio.

## Referències

* 1 2 3 «Fallece el psiquiatra y comunicador Joan Corbella, marido de Maria de la Pau Janer» (en castellà). Diario de Mallorca, 03-02-2021. [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «S'ha mort el metge i divulgador científic Joan Corbella». Vilaweb.cat. [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «Mor el doctor Joan Corbella, psiquiatre i divulgador científic». CCMA.cat, 03-02-2021. [Consulta: 3 febrer 2021].
* ↑ «Joan Corbella i Roig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Amor clandestí a TV3: explicat per Maria de la Pau Janer vídua del Dr. Joan Corbella», 17-03-2024. [Consulta: 2 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Entrevista de Ramon Texidó a Diari Maresme (22/06/2009)
* Joan Corbella Roig. Galeria de Metges Catalans.
# Koncert życzeń

Koncert życzeń (polonès: Concert de peticions) és un curtmetratge del 1967 del director polonès Krzysztof Kieślowski i protagonitzada per Jerzy Fedorowicz, produïda mentre Kieślowski era estudiant a l'Escola Nacional de Cinema, Televisió i Teatre a Łódź. La pel·lícula s'inclou com a funció addicional al llançament nord-americà en DVD de Bez końca de Kieślowski i al llançament de la Regió 2 Artificial Eye (Regne Unit) de Blizna.

## Argument

La pel·lícula segueix un grup de joves en un viatge al bosc prop de Przewoz, Polònia. Beuen, fumen, escolten música rock and roll i deixen caure brossa abans de marxar en un autobús. Un jove i una dona que havien estat d'acampada marxen amb una motocicleta. La motocicleta passa per davant de l'autobús a la carretera, deixant caure accidentalment la seva tenda de campanya i el carnet d'identificació de la dona, i l'autobús s'atura per recollir-lo. Els motociclistes tornen a l'autobús aturat i demanen la tenda. El conductor de l'autobús accepta tornar la tenda només si la dona ve amb ells. Ella accepta, i l'home recupera la identificació de la tenda. Un cop agafada la targeta, l'home torna a la tenda i la dona torna a marxar amb ell a la moto.

## Repartimentt

* Jerzy Fedorowicz - Andrzej
* Ewa Konarska - Ewa
* Ryszard Dembiński - conductor d'autobús
* Waldemar Korzeniowski
* Roman Talarczyk
* Andrzej Titkow
* Krzysztof Kieślowski - ciclista conduint una vaca
* Jerzy Rogalski

## Referències

* ↑ Koncert życzeń a filmweb.pl
* ↑ Guió del curtmetratge al web de Kieslowski

## Enllaços externs

* Koncert życzeń a YouTube
# Marcel Queheille

Marcel Queheille (Zalgize-Doneztebe, 16 de març de 1930 - Auloron e Senta Maria, 17 de juliol de 2021) fou un ciclista francès que fou professional entre 1957 i 1963.
Començà a córrer en categories inferiors el 1949. Obté fins a 26 victòries a final de 1956, quan donà el salt al professionalisme. Durant la seva etapa professional obtingué una dotzena de victòries, entre les quals destaca una etapa al Tour de França de 1959.

## Palmarès

* 1957
** 1r del Circuit de Grand-Bourg
** 1r del Premi de la Vall de la Soule a Sauguis
** 1r del Premi de les Bones Maneres a Salies-de-Béarn
* 1958
** 1r del Critèriumde Cansac
** 1r del Gran Premi de Bessereix
* 1959
** 1r del Gran Premi de la Trinitat de Guéret
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1961
** 1r del Gran Premi de Mende
** 1r del Premi de Sigoulès
** 1r del Premi de la Combativitat al Tour de França
* 1962
** 1r del Gran Premi de Sant Joan a La Couronne

### Resultats al Tour de França

* 1957. 30è de la classificació general
* 1959. 26è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1960. 50è de la classificació general
* 1961. 21è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1961. 26è de la classificació general
* 1962. Abandona (2a etapa)
* 1963. Abandona (9a etapa)

## Referències

* ↑ «Marcel Queheille, ancien équipier de Raymond Poulidor et de Jacques Anquetil, est mort». [Consulta: 18 juliol 2021].
* ↑ «QUEHEILLE Marcel». [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ «Palmarès de Marcel Queheille (Fra)». [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Marcel QUEHEILLE» (en italià). [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ Augendre, Jacques. Abécédaire insolite du tour (en francès). edi8, 2011-06-16. ISBN 978-2-263-05600-0.

## Enllaços externs

* Palmarès de Marcel Queheille (francès)
# Ganj Nameh

Ganj Nameh (persa: گنجنامه, Ganjnāme, literalment ‘Llibre de tresors') és una inscripció monumental rupestre que commemora els actes dels reis aquemènides Darios el Gran i el seu fill Xerxes I de Pèrsia.
Està situada sobre el vessant d'un turó rocós a les muntanyes Alvand, a uns 10 km a l'oest d'Ecbàtana, l'actual Hamadan (Iran). Consta de dos plafons trilingües gravats en granit en escriptura cuneïforme en els idiomes babilònic, persa antic i elamita. La inscripció comença amb una pregària al déu Ahura Mazda i continua amb les victòries i el llinatge de Darios i Xerxes.
* Inscripció de Darios I
* Inscripció de Xerxes I

## Referències

* 1 2 Patricia Baker y Hilary Smith. Iran (en anglès). tercera. Guilford, Connecticut, EUA: The Globe Pequot Press Inc., 2009, p. 85. ISBN 978-1-84162-289 7.
* ↑ González, C., Martínez y J., Montero, S.. Historia de la Humanidad, volumen 5, Persas e Hititas. (en español). Madrid: Arlanza Ediciones, 2000, p. 21. ISBN 84-930737-5-X.
* ↑ Elizabeth Errington, Vesta Sarkhosh Curtis, Joe Cribb. From Persepolis to the Punjab: Exploring ancient Iran, Afghanistan and Pakistan (en anglés). British Museum Press, 2007, p. 19. ISBN 0-7141-1165-1.
# Ganmodoki

El ganmodoki (がんもどき, 雁擬き) és un tipus de tofu fregit, elaborat barrejant-hi verdures, clares d’ou i llavors de sèsam. Ganmodoki significa «pseudo-oca». Aquest nom es deu al fet que se sap que el ganmodoki té gust d'oca.
Durant el període Edo, el ganmodoki era un plat elaborat amb konjac (Amorphophallus konjak) fregit. Un plat similar al ganmodoki actual es feia recobrint les verdures amb tofu (igual que al manjū) i després fregint-les.
A la regió de Kansai, el ganmodoki s'anomena hiryōzu, hiryuzu o hirōsu, etimologia derivada de la paraula portuguesa filhós.

## Referències

* ↑ «Histoire du tofu» (en anglès). Japan Tofu Association.
* ↑ Ishige, Naomichi. The history and culture of Japanese food (en anglès). London; New York: Routledge, 2011, p. 94. ISBN 978-0-203-35790-3.

## Vegeu també

* Oden

## Enllaços externs

* «Ganmodoki or Hiryouzu: Japanese tofu fritters» (en anglès). Just Hungry.
# Glénat Editions

Glénat Editions, és una empresa francesa de còmics, presidida per Jacques Glénat. Publica a França, Benelux i Suïssa. L'editorial va ser fundada el 1969 a Grenoble per Jacques Glénat amb el nom oficial de Glénat Éditions. El març de 2007, Glénat va obrir Glénat Quebec, que pretén trobar autors de còmics quebequesos per distribuir-los al mercat canadenc i potser europeu. La primera aparició pública d'aquesta divisió encapçalada per Christian Chevrier va tenir lloc al Saló internacional del llibre de Quebec l’abril de 2007.
Glénat és el responsable de l'expansió del manga en francès amb la publicació en 1990 d'Akira i en 1993 de Bola de Drac. Líder del mercat francès durant molt de temps, que va perdre en la dècada dels 2000 enfront de Kana del grup Dargaud, encara és una de les principals editorials del sector, havent publicat títols importants com One Piece, Bleach i Tokyo Ghoul.
L'octubre de 2011, Joan Navarro i Badia i Félix Sabaté van adquirir a Editions Glénat la seva filial espanyola Glénat Espanya, creada en 1990 i que havia publicat en català títols com Sakura, la caçadora de cartes, i la van rebatejar l'any següent com a Editores de Tebeos (EdT) que tancà el juliol del 2014.

## Referències

* ↑ «Éditions Glénat. 40 ans de best-sellers». Arxivat de l'original el 17 de novembre 2015. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ «Chiffre d'affaires, résultat, bilans et identité de Glénat Éditions». [Consulta: 18 juny 2019].
* ↑ «Glénat s'installe au Québec» (en francès). ToutenBD.com, 03-04-2007. [Consulta: 26 juliol 2021].
* ↑ «Catàleg Manga en català - Sakura, la caçadora de cartes». Ediciones Glénat. [Consulta: 19 gener 2012].
* ↑ Agencia EFE. «Joan Navarro y Félix Sabaté se quedan con la editorial Glénat España» (en castellà). ABC, 05-10-2011. Arxivat de l'original el 2013-05-17. [Consulta: 11 abril 2023].
* ↑ railindae. «¿Adiós definitivo de EDT como editorial?» (en castellà). Ramen para Dos, 12-07-2014. [Consulta: 17 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Glénat Editions - Lloc web oficial
# Gregorio de Brito Carvallo

Gregorio de Brito Carvallo (Lisboa, ca. 5 de desembre del 1600 – Saragossa, 6 d’abril de 1648) va ser governador de Lleida durant la Guerra dels Segadors.
Fill del militar Asensio Carvallo de Brito, va començar la seva carrera servint a Itàlia, Flandes i als territoris d’ultramar. Durant la Guerra dels Segadors, aconsegueix conquerir Térmens (7 d’abril de 1646) i resistir els setges de les tropes catalanes en els setges de 1646 i 1647, a càrrec dels virreis Harcourt i Condé respectivament.
L’historiador Manel Güell considera que Brito basava les victòries en “tota mena d’argúcies, enganys i en la sorpresa, fúria i contundència de les seves sortides”, a més de comprar informació de les tropes enemigues.
En el relat de la batalla de Lleida de 1646, el cronista Magí Sivillà dona testimoni d’aquestes tàctiques. El cronista explica que, amb l’objectiu d’evitar un atac a la ciutat, Brito va fer creure al virrei Harcourt que la ciutat es trobava sense menjar. El governador va aprofitar un incendi per atacar els assaltants, aixecar el setge i entrar provisions a la ciutat per un any sencer.
El 13 de juny de 1647, l’exèrcit castellà va aconseguir trencar novament el setge de les tropes francocatalanes. En la incursió, Brito va ser ferit al ventre i en una cama. En una carta a la reina regent Anna d’Àustria, reconeix que “hauria preferit trobar la plaça guarnida amb tres mil soldats més que governada per Brito”. Assegurat el control de Lleida, els soldats de Brito van fer assalts a Arbeca, Mollerussa i Sidamon (setembre de 1647).
Pocs dies més tard, Brito va ser empresonat per evitar que s'enfrontés en un duel a mort, a Saragossa, amb el general d’Artilleria Antonio Saavedra. Segons Manel Güell, va morir a la capital d’Aragó víctima d’una “sobtada malaltia”. Sivillà, en canvi, considera que el seu decés és degut a les condicions del seu empresonament.
Els èxits de Brito en el camp de batalla van ser recompensats amb el vescomtat de Térmens (30 de març de 1647) i el càrrec de capità general d’Artilleria de Catalunya (14 de desembre de 1647).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Gregorio Brito y Carvallo» (en castellà). Real Academia Historia. [Consulta: 26 novembre 2022].
* ↑ Sivillà, Magí. Historia general del Principado de Cataluña, condados de Rossellón y Cerdaña. Barcelona: Centre d'Història Contemporània de Catalunya, 2019, p. 882. ISBN 978-84-393-9980-3.
* ↑ Sivillà, 2019, p. 941.
* ↑ Sivillà, 2019, p. 942.
# Grup Ferrer

El Grup Ferrer (castellà: Ferrer Grupo) és una multinacional catalana que agrupa diverses empreses del sector químic, farmacèutic i alimentari.

## Història

Va ser fundat el 1959 com a Laboratoris Ferrer per Carles Ferrer Salat, i el 1970 va adquirir l'empresa Trommsdorff GmbH a Alemanya, on també es va inaugurar una nova fàbrica el 1975. El 1976 es va crear Exquim SA, i el 1978, Interquim SA. El 1977 es va inagurar el Centre de Recerca Ferrer Internacional.
El 2019, el grup va facturar vora 670.000.000 d'euros, un 5% més que l'any anterior, i va obtenir uns guanys de 10 milions d'euros. El 2020 tenia 1.850 treballadors, mentre que el 2018 s'acostava als 2.500.

## Principals companyies

* Ferrer Internacional SA
* Laboratoris Novag SA
* Laboratoris Robert SA
* Ferrer Farma SA
* Ferrer inCode SL
* Tarbis Farma SL
* Laboratoris OTC Ibérica SA
* Laboratorios Gelos SL
* Bioprojet-Ferrer SL
* Brainpharma SL
* Oncnosis-Pharma AIE.
* Laboratorios Farmagelos SL
* Axon Neurosearch SL
* Megafort Pharma SL
* Trommsdorff GmbH (Alemanya)
* Exquim SA (química fina i additius alimentaris/suplements)
* Interquim SA (Farmaquímica/síntesi)
* Medir Ferrer y Cía SA (intermedis per a Química industrial)
* Zoster SA (processos extractius/fermentació)
* Chemical Link Generics SL (comercialització principis actius farmacèutics)
* Beniquim SA (Productes naturals - Marroc)
* Iproa SL
* Hunan Bottech Co Ltd (Xina)
* Hubei Sanren Bio-tech Co Ltd (Xina)
* Ferrer Alimentación SA (ingredients alimentaris)

## Referències

* 1 2 Martín, Albert «Laboratoris Ferrer es prepara per a un 2021 de decreixement». Ara [Barcelona], 27-12-2020, p. 33.

## Enllaços externs

* Grup Ferrer - Lloc web oficial
# Ernst Ocwirk

Ernst Ocwirk (Viena, 7 de març, 1926 – Klein-Pöchlarn, 23 de gener, 1980) fou un futbolista austríac i posteriorment entrenador de futbol. És considerat un dels més grans futbolistes de la història d'Àustria.

## Carrera de club

Començà jugant de davanter centre fins que l'antic jugador internacional Josef Smistik se situà com a centrecampista quan estava al Floridsdorfer. Smistik l'intentà portar al Rapid Viena, però fou finalment el FK Austria qui s'emportà l'aigua al seu molí i aconseguí els seus serveis. Amb aquests equips jugà durant una dècada i guanyà cinc lligues i tres copes. Fou fitxat per la Sampdoria d'Alberto Ravano, on jugà durant cinc temporades més, arribant a ser capità de l'equip. El 1961 retornà al FK Austria on jugà la seva darrera temporada guanyant el doblet (lliga i copa).

## Internacional

Amb la selecció d'Àustria disputà un total de 62 partits, en els quals marcà 6 gols, entre els anys 1947 i 1956. Participà en els Jocs Olímpics de Londres 1948 i la Copa del Món de Futbol 1954 on fou el capità de l'equip, i ajudà a portar la selecció fins a la tercera posició final.

## Entrenador

Com a entrenador la seva trajectòria es repartí entre Itàlia, Àustria i Alemanya. A més de la Sampdoria i l'Austria Viena va dirigir el Colònia, club al que portà a la final de la copa alemanya.
El 23 de gener de 1980, a l'edat de 53, va morir d'esclerosi múltiple a Klein-Pöchlarn, Baixa Àustria, justament el mateix dia que Matthias Sindelar havia mort 41 anys abans.

## Enllaços externs

* Perfil a FIFA Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine.
* Perfil a FK Austria Arxivat 2007-04-03 a Wayback Machine.
* UEFA
# Guillem de Mediona

Guillem de Mediona —també anomenat Guillem d’Oló— (Santa Maria d'Oló, Bages, ? – Argençola, Anoia, 1032) fou un cavaller levita (diaca) que es casà amb Arsenda i fou pare de quatre fills. Fill de Sisemund d'Oló i net del vescomte de Girona Guiniguís Mascaró, era un home d’empenta, de frontera, bon coneixedor dels problemes que s'hi donaven. Senyor feudal d’una part de les terres de la Catalunya Nova: Mediona, Oló, Clariana, Castellar, Calaf, Aguilar, Tous, Montbui i Corbera. Conjuntament amb Arnau Mir de Tost i Mir Geribert, possiblement van ser les persones més conegudes i influents d’aquella època, després de l'alta noblesa. L’any 1015 rebé del bisbe Borrell de Vic l’encàrrec de repoblar la zona de Calaf, i l’any 1023 del bisbe Oliba els castells de Tous i Montbui amb el mateix comès. A la mort de Guillem, en una batalla amb els musulmans, les seves possessions van passar a mans del seu fill Ermengol, clergue, i a la mort d’aquest van passar al seu net, també anomenat Guillem. A la mort d’aquest tercer van tornar a mans del bisbat de Vic.

## Referències

* ↑ BONNASSIE, Pierre. Catalunya mil anys enrere (Segles X-XI). Vol 1. Economia i societat pre-feudal. Barcelona: Edicions 62 (1979).
* ↑ BONNASSIE, Pierre. Catalunya mil anys enrere (Segles X-XI). Vol 2. Economia i societat feudal. Barcelona: Edicions 62 (1981).
* ↑ D'ABADAL i SOBRAQUÉS, Ramón. L'abat Oliba, bisbe de Vic i la seva època. Barcelona: Aymà Editor (1948).
* ↑ FONT RIUS, Josep Mª. Cartas de población y franquícia de Catalunya. Barcelona: Consejo Superior de Investigaciones Científicas. Publicaciones de la Sección de Barcelona nº 17 (1969).
# Gyula Moravcsik

Gyula (Julius) Moravcsik (Budapest, 29 de gener del 1892 - 10 de desembre del 1972), que sovint signava les seves obres simplement com a Gy. Moravcsik, fou un professor hongarès de Filologia Grega i Història Bizantina que el 1967 fou guardonat amb l'Orde del Mèrit de les Arts i les Ciències.

## Recerca acadèmica

Moravcsik estudià curosament la relació entre l'Imperi Romà d'Orient i els pobles turquesos en el sentit ampli del terme, incloent-hi els hongaresos. La seva obra es plasmà en els dos volums de Byzantinoturcica i la publicació de Bizánc és a Magyarság (‘Bizanci i els magiars') el 1953.
Col·laborà amb Romilly Jenkins en una traducció i edició crítica del De Administrando Imperio de Constantí VII Porfirogènit. Aquesta obra fou publicada per primera vegada a Budapest el 1949 i més tard a Dumbarton Oaks. Moravcsik també contribuí al posterior Commentary, part de la sèrie de Dumbarton Oaks.

## Família

El seu fill gran, Michael Moravcsik (1928-1989) esdevingué professor de Física a la Universitat d'Oregon. El seu fill petit, Julius Moravcsik (1931-2009), esdevingué professor de Filosofia a Universitat Stanford. La seva filla, Edith A. Moravcsik, esdevingué professora de Lingüística a la Universitat de Wisconsin-Milwaukee. El seu net, Andrew Moravcsik, esdevingué professor de Política i Afers Internacionals a la Universitat de Princeton.

## Obres destacades

* Byzantinoturcica I i II, Budapest 1942 i 1943. Segon edició, Berlín, 1958.
* Bizánc és a Magyarság. 1953.
* Studia Byzantina. 1967.
* Constantine Porphyrogenitus: De Administrando Imperio (en anglès). 2a edició revisada. Dumbarton Oaks Center for Byzantine Studies, 1967. ISBN 978-0-88402-021-9.
* Moravcsik, Gyula. Byzantium and the Magyars (en anglès). Akadémiai Kiadó, 1970.

## Referències

* ↑ Ritoók, Zsigmond. (1997) "The contribution of Hungary to international classical scholarship", Hungarian Studies, 12. Arxiu
* ↑ Memorial service on Oct. 7 for 'pragmatic Platonist' Julius Moravcsik Stanford News Service, Universitat Stanford, 1 octubre 2009. Consulta: 5 març 2014. Archived here.
# Halo (dispositiu de seguretat)

El halo es un sistema de protecció davant d'accidents utilitzat en carreres de monoplaces. Aquest dispositiu consta de tres barres flexibles de titani ubicades davant i sobre del cap del conductor. Va ser desenvolupat per la Federació Internacional d'Automovilisme conjuntament amb l'equip Mercedes del campionat de Formula 1.
Els primers tests amb el halo es van dur a terme al març del 2016. Des de la temporada 2018, la FIA ha obligat a les escuderies a que el halo sigui un element obligatori a tots els vehicles de Formula 1, Formula 2, Formula 3, Formula E i també Formula 4 (aquesta última començant al 2021) com a mesura de seguretat. Algunes altres federacions de curses de monoplaces també l'han introduit, com l'IndyCar Series, la Super Formula, i l'Australian S5000 Championship. A l'IndyCar, el halo s'utilitza com a marc estructural per a la pantalla aerodinàmica.
L'halo és capaç de suportar 125 kN de força (equivalent a 12 tones) des de dalt i des dels costats, per tant, actua com a cúpula protegint el cap dels pilots davant possibles impactes.

## Referències

* 1 2 Herguedas, Miguel «¿Qué hace esa 'chancla' en un F1?». El Mundo, 05-03-2018 [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ Wood. «FIA announces second generation F4 car with halo for 2021». Formula Scout. [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ Delaney, Michael. «The FIA approves Formula 1's first Halo supplier». F1i. [Consulta: 30 novembre 2020].
* ↑ «Qué es el halo que le salvó la vida a Grosjean en su accidente». 29 novembre 2020 [Consulta: 30 novembre 2020].
# Helena Miquel

Helena Miquel (Barcelona, 2 de maig de 1972) és una periodista, cantant i actriu catalana.

## Trajectòria

En l'àmbit musical, ha estat membre de Facto Delafé y las Flores Azules (juntament amb Oscar D'Aniello) i de la banda de pop alternatiu Élena. Miquel va deixar Delafé el 2015, però el grup es va reformar el 2022. Va debutar en solitari amb El sol en la sombra el 2017.
Miquel es va involucrar amb la indústria cinematogràfica en compondre quatre cançons per a Jo soc la Juani (2006). Després del seu debut com a actriu a L'idioma impossible (2010) en el paper de Victoria, ha participat en papers secundaris en pel·lícules com No habrá paz para los malvados (2011), i Cerrar lo ojos. (2023), i a la telenovel·la La Riera com a Tània.

## Referències

* ↑ Plantada, Esteve. «PERFIL Helena Miquel, la musa silenciosa de la generació «indie»». Nació Digital, 30-09-2015.
* ↑ Castillón, Xavier. «Dona-li gas, ara i aquí». El Punt Avui, 26-03-2022.
* ↑ «Helena Miquel (Delafé y las Flores Azules): «Mis mitos musicales son The Cure y Madonna»» (en castellà), 02-07-2023. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ «La llista d'... Helena Miquel». La Tornada. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ Fernández Recuero, Ángel L. «Es difícil que funcione en España un grupo que canta en catalán» (en castellà). Jot Down Cultural Magazine, 15-11-2011. [Consulta: 29 abril 2024].
* ↑ Cervantes, Xavier. «Oscar D'Aniello y Helena Miquel vuelven a ser Delafé y Las Flores Azules». Ara, 26-03-2022.
* 1 2 Martorell, Núria. «Helena Miquel se abre de par en par». OnBarcelona, 10-04-2017.
* ↑ Donat, Begoña. «Helena Miquel: Una flor entre escombros». El Mundo, 17-09-2011.
* ↑ Merino, Raquel. «Rodrigo Rodero muestra una realidad dulcificada de los 80 en 'El idioma imposible'». La Verdad. Grupo Vocento, 20-04-2010.
* ↑ Holland, Jonathan. «The Impossible Language». Variety, 13-12-2010.
* ↑ Batalla, Vicenç. «Helena Miquel: “’Cerrar los ojos' es un canto al recuerdo, a la memoria”». Catalunya Plural, 21-08-2023.
* ↑ Lerín, Olga. «Más leña para 'La Riera'». El Periódico de Catalunya, 23-07-2015.