OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesc Perpinyà Sala i Sasala

Francesc Perpinyà Sala i Sasala (Granollers, 1675 -1730) ciutadà honrat de Barcelona, s'alça el 12 de setembre de 1714, per oposar-se a la rendició de Barcelona davant les tropes borbòniques i per demanar la continuació de la lluita, des que el dia abans, al voltant de les dues del migdia, el general Villarroel, constatant la impossibilitat de la defensa, decidí capitular. Francesc Perpinyà Sala perd la votació. Quatre dies després, la Diputació del General és suprimida pel mariscal Berwick. Francesc de Perpinyà (El 22 de juliol de 1713 havia estat escollit membre de la Diputació del General) va veure embargats els seus béns, que no li foren retornats fins a la pau de Viena de 1725. Va morir el 1730.
Francesc Perpinyà Sala i Sasala era fill de N'Anton Grat Perpinyà i Na Maria Sala i Sasala. El seu pare provenia del llinatge dels Perpinyà, originari de Girona, on apareixen documentats com a mercaders ja al segle xiv. Al segle xvii havien estat nomenats Ciutadans Honrats de Girona i, també, de Barcelona. Uns drets que en Francesc va heretar tan bon punt va néixer. La seva mare, Maria Sala, era la mestressa i propietària de tots els béns acumulats per la poderosa família dels Masferrer (com la Masia Can Masferrer). Un cop casats anaren a viure a la Plaça Major de Granollers, a Can Masferrer, on van tenir tres fills: Na Maria, Na Maria Teresa, i En Francesc, que visqueren al Palau dels Masferrer, al bell mig de Granollers.

## Referències

* ↑ Saps quin va ser el català que es va negar a rendir-se?, Arxivat 2014-05-25 a Wayback Machine. Quim Torra, El singular.cat, 20-5-2014
* ↑ Ciurans i Vinyeta, Xavier. Els Masferrer. Estudi d'una nissaga benestant del Vallès. Primera. Montornès del Vallès: Ajuntament de Montornès del Vallès i Publicacions de l'Abadia de Montserrat, Octubre de 2014, p. 179. Premi Montornès de recerca històrica 2006. ISBN 978-84-9883-308-9.
* ↑ Granollers i la Guerra de Successió Arxivat 2014-05-25 a Wayback Machine. Ara Vallès, 10-9-2013

## Enllaços externs

* Biografia de Francesc Perpinyà Sala i Sasala Arxivat 2014-05-25 a Wayback Machine.
# Virginia Ferni Germano

Virginia Ferni Germano (Torí, 16 de desembre de 1849 - Torí, 4 de febrer de 1934) fou una soprano italiana.
Va ser una cantant soprano lírica refinada pel talent de la seva veu clara i penetrant i extraordinària com a actriu. Actuava ja als set anys cantant cançons en espanyol. Va fer el seu debut en el paper de Siebel al Faust de Charles Gounod a Sevilla el 1871. Després va ser contractada per l'Acadèmia de Música de Nova York i després en diversos teatres italians. Va ser la primera intèrpret de Carmen, de Georges Bizet, a Itàlia (Teatro alla Scala de Milà, 26 de desembre de 1885), el paper de la cigarrera gitana va ser un dels més representants de la seva carrera. També va ser la primera en el paper de protagonista de les primeres representacions de la Loreley (Teatro Regio de Torí, 18 de febrer de 1890) i Edmea (Teatro alla Scala de Milà, 27 de febrer de 1886) d'Alfredo Catalani. Les seves últimes aparicions van ser L'Enfant prodigue i La Damoiselle élue de Claude Debussy a Torí, i almenys fins a 1913 va actuar esporàdicament en alguns concerts. Al final de la seva carrera, va obrir una escola de cant a Torí. Es va casar amb el violinista Carlo Germano. Durant els anys 1880 actuà al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
Es retirà dels escenaris el 1896. Fou professora de cant i tingué com a alumnes Maria Carena, Alba Anzellotti, Marisa Morel i Mariella Amstad.

## Referències

* ↑ Biografia a esdf-opera
* Guido Maggiorini Gatti, La Rassegna Musicale, vol. VII, 1934 (italià)
* Enrico Carnozzi, Annuario italiano per l'annata, Tip. Nazionale, 1887 (italià)
* Evaristo Pagani, Raccolta Biografie Cantanti Lirici Italiani, Albino, 2009 (italià)
# Djerassi Artists Residency

La Djerassi Artists Residency és una residència d'artistes i escriptors ubicada a Woodside, Califòrnia. La residència es troba en un ranxo d'unes 583 hectàries amb un graner de bestiar convertit en estudis d'artistes.
El programa va ser cofundat el 1979 per Carl Djerassi, un dels descobridors de la píndola anticonceptiva, i la seva esposa Diane Middlebrook. El programa anual ofereix sis estades gratuïtes (una de trenta-sis dies i cinc de vint-i-nou dies) des de març a mitjans de novembre a artistes de diferents àmbits: literatura, arts visuals, multimèdia, composició musical i coreografia. El lloc era un antic ranxo. Originalment era un programa de residència només per a dones, en honor a la filla de Djerassi, Pamela, que es va suïcidar als vint-i-vuit anys el 1978. El programa es va ampliar més tard per donar la benvinguda a tots els gèneres. La residència ofereix una jornada de portes obertes anual.

## Referències

* 1 2 «Djerassi artists' retreat hosts rare open house». East Bay Times, 28-07-2007. [Consulta: 2 agost 2017].
* ↑ Poets, Academy of American. «Djerassi Resident Artists Program | Academy of American Poets». [Consulta: 16 agost 2022].
* ↑ (en anglès) , 10-10-2014.
* ↑ «Arts Residency Programs: The Secret Engine of the Bay Area Arts Scene» (en anglès americà). KQED Arts.
# Nicolau Guanyabens i Giral

Nicolau Guanyabens i Giral o Giralt (Mataró, Maresme, 1826 - Palma, 1889) fou un compositor, metge i marí mercant català.

## Biografia

Va estudiar pel seu compte flauta, guitarra i composició a partir del peculiar mètode de Virués La Geneuphonia. Home molt polifacètic, estudià comerç i nàutica, exercí com a comerciant. Estudià també medicina, a Saragossa, i fou un dels més destacats introductors a Catalunya dels principis mèdics de l'homeopatia de Samuel Hahnemann. Les seves idees liberals el portaren a redactar nombrosos articles en defensa dels principis republicans i anticlericals.
El 12 de maig de 1859 va assolir la seva major fita estrenant al Gran Teatre del Liceu de Barcelona una òpera, Arnaldo di Erill. També va compondre quatre sarsueles, peces per a piano, cançons i obres corals i principalment es dedicà a la música religiosa. Estrenà una Missa a Mataró (1852) i també va escriure un Te Deum i un Stabat Mater.
El 1858 escrigué una Barcarola per a cant i piano que dedicà al pianista i compositor Jaume Biscarri i Bossom de Saga. Aquesta peça s'anà popularitzant com a cançó marinera, enriquint-se la lletra amb vocabulari dels pescadors mentre que la música se simplificava fins a la versió coneguda actualment com La calma de la mar, en un procés testimoniat per les versions populars recollies a Pineda de Mar els anys trenta. La versió actual ha estat cantada per Marina Rossell i per Maria Laffitte.

## Referències

* ↑ «Nicolau Guanyabens i Giral». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Nicolau Guanyabens al CANTIC
* ↑ Nicolau Guañabens i Giralt | Galeria de Metges Catalans
* ↑ La música de Nicolau Guañabens i Giralt, article a Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria
* 1 2 Arnella, Jaume. Repertor bàsic de cançons populars. Barcelona: Alta Fulla, 1995, pags. 66-69. ISBN 84-7900-062-7.

## Enllaços externs

* Nicolau Guanyabens i Giralt - Galeria de Metges Catalans
# Cinema Liceu

El Cinema Liceu és un edifici situat al carrer de Sants, 82-96 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Projectat per l'arquitecte Josep Pausas i Coll, el Cinema Liceu va obrir el 1914, va ser promogut per Anicet Vella. Passaria posteriorment a ser gestionada per Josep Gurguí, l'empresa Arenas SA de Cayetano Hidalgo, Joan Estrada i Francisco Ariza, i en els seus últims anys, per Pere Balañà, Pituca Azcona i Trovica SA.
El 1956, l'edifici va ser enderrocat i se'n va construir un de nou, segons un projecte de l'arquitecte Antoni de Moragas i Gallissà, que acollia a més un centre per a activitats socials del barri. Va ser bàsicament una sala de reestrena. Cap a finals de la dècada de 1980, el nombre d'espectadors era mínim i es van reduir el nombre de sessions fins que, finalment, va tancar les portes la nit del 2 de juliol de 1989.

## Edifici

Consta de planta baixa, tres pisos i soterrani i se situa dins del moviment neoracionalista. La façana és una gran vidriera amb un joc de volums i que deixa veure des de l'exterior com s'organitza l'edifici interiorment. La planta baixa és una gran aparador amb un porxo de gran volada amb columnes folrades de petites rajoles negres que el traspassen i continuen per les altres plantes a l'interior.
Els pisos superiors són grans finestrals, però la part central del primer i segon pis sobresurt lleugerament del pla de la façana. Al tercer pis hi ha un gran cos sense finestres i pintat de blanc que sobresurt una mica més que el nivell inferior.
Quan l'immoble era un cinema al vestíbul hi havia un bar amb una barra en forma d'«L». A l'interior també hi havia un club de billar. La sala de projeccions estava dividida entre platea i primer pis i tenia un aforament total de 1.300 butaques. Per a aquesta sala, l'arquitecte va fer una inclinació de 15º, solució una mica arriscada, ja que és la xifra límit per evitar caigudes dels espectadors, però així s'evitaven problemes de visualització. La sala tenia una gran acústica gràcies als materials empleats.
Actualment l'interior ha estat modificat per els nous usos. L'antiga sala de projecció està dividida en dos pisos. La platea i el vestíbul estan units i allotgen una botiga. El primer pis conserva les graderies i és una sala de ball. A la resta d'espais s'ubiquen diferents negocis.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Cinema Liceu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ López Pérez, Fàtima. Ornamentació vegetal i arquitectures de l'oci a la Barcelona del 1900 (tesi). Universitat de Barcelona, 2012, p. 1237.
* 1 2 Vilarrúbia i Estrany, Josep M. Notes històriques de Sants, Hostafrancs i La Bordeta: els noms dels carrers de Sants, Hostafrancs i La Bordeta, 2013, p. 75. ISBN 978-84-616-6771-0.

## Enllaços externs

* «Cinema Liceu». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Institut de la Llengua Eslovena Fran Ramovš

Institut de la Llengua Eslovena Fran Ramovš (ISJFR) és una institució nacional d'investigació lingüística de la República d'Eslovènia que forma part de l'Acadèmia Eslovena de Ciències i Arts.
Es va fundar a la tardor de 1945 per a la recerca relacionada amb la llengua eslovena, per a la compilació de materials i per a la preparació d'obres fonamentals. Les tasques de l'institut van ser determinades per Fran Ramovš, qui va ser-ne el primer director fins a la seva mort el 1952. Des de 1986 l'institut duu el seu nom.

## Organització

L'institut està dividit en sis seccions i un laboratori:
* Secció lexicològica
* Secció de dialectologia
* Secció etimològico-onomàstica
* Secció d'història de la llengua eslovena
* Secció de diccionaris terminològics
* Secció d'ortografia
* Laboratori per al corpus de la llengua eslovena

## Referències

* ↑ «El TERMCAT obre un conveni de col·laboració amb l’Institut de la Llengua Eslovena, Fran Ramovš Institute ZRC SAZU», 26-07-2022. [Consulta: 3 juny 2023].
* ↑ «Fran/iskanje» (en eslovè). [Consulta: 3 juny 2023].
* ↑ «L’eslovè abans i després de la independència | Xarxa CRUSCAT. Coneixements, usos i representacions del català.». IEC. [Consulta: 3 juny 2023].
# FilesTube

FilesTube va ser un metacercador iniciat el 2007, especialitzat en la cerca de fitxers en diversos serveis d'allotjament i compartició de fitxers, com ara Mega. També incloïa seccions per a vídeos, jocs, lletres de cançons i programari.
El desembre de 2014, FilesTube va suspendre el seu servei de cerca de fitxers i es va convertir en un servei gratuït per a la transmissió de pel·lícules i sèries independents amb llicència. A partir del juliol de 2016, el lloc redirigeix a viewster.com, lloc que proporciona accés a un nombre limitat de contingut amb llicència, inclosos animes i pel·lícules.
És propietat de l'empresa polonesa Red-Sky.

## Nom i logotip

El nom i el logotip del lloc web són a l'estil del lloc web per compartir vídeos YouTube. Tot i que el logotip antic semblava gairebé idèntic al logotip de YouTube (amb "Files" substituint "You" i el color del logotip era blau), s'han fet petits canvis al logotip actual.

## Recepció

El 2010, Donnie Jenkins de Chattanooga Times Free Press va reconèixer el lloc web com "un lloc de cerca centrat a trobar fitxers descarregables com àudio, vídeo i documents".

## Bloqueig i infracció dels drets d'autor

Tot i que funcionava com a motor de cerca, FilesTube va dir que va eliminar el contingut amb drets d'autor dels seus resultats de cerca a petició. Tanmateix, va ser bloquejat per ordre judicial o acció governamental en diversos països:
* Malàisia el juny de 2011 (ja no estava bloquejada a partir del maig de 2014)
* El Regne Unit l'octubre de 2013
* Turquia el gener de 2010

## Referències

* ↑ «About FilesTube». Arxivat de l'original el 2021-02-11. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «The FilesTube homepage contains a bar at the top of the page used to categorize and search specific download types». Arxivat de l'original el 2021-10-04. [Consulta: 1r agost 2010].
* ↑ «[FilesTube] is a dedicated search site to find downloadable files such as audio, video and documents», 09-07-2010.
* ↑ «About Us». www.filestube.com. www.filestube.com. Arxivat de l'original el 2014-12-30. [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ «Why Viewster Shut Down and What to Use Instead» (en anglès). Lifewire. [Consulta: 28 abril 2023].
* ↑ «English entry in Red-Sky's portfolio». Arxivat de l'original el 2012-06-13. [Consulta: 16 octubre 2010].
* ↑ «Jenkins: Convenience is just an app away», 09-07-2010.
* ↑ «FilesTube's DMCA policy».
* ↑ FilesTube Secures New Domain To Bypass Domain Blocking, June 19, 2011
* ↑ Lucian Parfeni. «ExtraTorrent, BitSnoop, Torrentz.eu, and FilesTube to Be Blocked in the UK on October 30». softpedia, 29-10-2013.
* ↑ «Sky Help: Our approach to protecting copyright». sky.com.
* ↑ «www.filestube.com « Erişime Engellenen Siteler». engelliweb.com.

## Enllaços externs

* FilesTube - Lloc web oficial
# Sonali Gulati

Sonali Gulati és una cineasta indiamericana independent, feminista, activista de base i educadora. La seva mare era professora i dissenyadora tèxtil. Gulati va créixer a Nova Delhi i ha realitzat diverses pel·lícules que s'han projectat en més de cinc-cents festivals de cinema d'arreu del món, en llocs com el Museu Hirshhorn, el Museu de Belles Arts de Boston, el Museu Nacional de Dones en les Arts i festivals de cinema com el Margaret Mead Film Festival, el Black Maria Film Festival, el Slamdance Film Festival, i BlackStar Film Festival.
Té un MFA en Arts de Cinema i Mitjans de Comunicació a la Temple University, i una llicenciatura en Critical Social Thought al Mount Holyoke College. Actualment és professora al Departament de Fotografia i Cinema de la Virginia Commonwealth University.

## Pel·lícules

Sonali Gulati ha realitzat diversos curtmetratges i un llargmetratge documental. El 2005 va fer el documental guardonat Nalini by Day, Nancy by Night explora la subcontractació outsourcing a l'Índia. La pel·lícula es va emetre a la televisió pública dels Estats Units, Canadà, Europa, Austràlia, Nova Zelanda, Orient Mitjà, Àsia del Sud i Nord d'Àfrica.
La seva pel·lícula I AM ha guanyat 14 premis i continua exhibint-se. '

## Premis

Gulati és becària de cinema del Guggenheim. Ha guanyat premis, beques i beques de la Third Wave Foundation, World Studio Foundation, la Robert Giard Memorial Fellowship, la Virginia Museum of Fine Arts Fellowship, el Theresa Pollak Prize for Excellence in the Arts, el Center for Asian American Media (CAAM), VCU School of the Arts Faculty Award of Excellence, beques de Creative Capital.

## Filmografia

* Bye Bye Lullaby (2022)
* Miles & Kilometres (2021)
* Big Time-my doodled diary (2015), premi al millor curtmetratge al Fire!! Mostra Internacional de Cinema Gai i Lesbià
* I Am (2011)
* 24 Frames per Day (2008)
* Nalini by Day, Nancy by Night (2005)
* Where is there Room? (2002)
* Name I Call Myself (2001)
* Barefeet (2000)
* Sum Total (1999)

## Escrits

* "Place of Safe Landing" Queer Potli - Memories, Imaginations and Re-Imaginations of Urban Queer Spaces in India, ed. Pawan Dhall, QI Publishing, 2016
* "The Fight to Live", Outlook, Outlook Publishing Group, 2 de juliol de 2015
* "Welcome to Your Own Festival: Review on Nigah QueerFest’07." Biblio: A Review of Books, Vol. XII Nos. 5 & 6, de juny de 2007
* "Confessions of a Desidyke: A Filmmaker’s Journey from Ignorance." Trikone Magazine, Vol. 20, No.4 de març de 2006
* "Sum Total." Because I Have a Voice, Queer Politics in India, ed. Arvind Narrain and Gautam Bhan, Yoda Press, 2005

## Referències

* 1 2 «Feminists We Love: Sonali Gulati». The Feminist Wire. [Consulta: 22 maig 2014].
* 1 2 «Sonali Gulati». Mount Holyoke College, 08-06-2012. Arxivat de l'original el 22 de maig 2014. [Consulta: 22 maig 2014].
* ↑ «Còpia arxivada». XFinity. Arxivat de l'original el 22 de maig 2014. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Sonali Gulati».
* ↑ «Còpia arxivada». www.sonalifilm.com. Arxivat de l'original el 2017-04-30. [Consulta: 12 març 2022].

## Enllaços externs

* Sonali Gulati - Lloc web oficial
# Norma Bengell

Norma Aparecida Almeida Pinto Guimarães d'Áurea Bengell (21 de febrer de 1935 – 9 d'octubre de 2013) va ser una actriu, cantautora, guionista i directora de cinema, teatre i televisió brasilera. Va aparèixer en diversos episodis de T.H.E. Cat, el primer a l'episodi de 1966 "To Kill a Priest".

## Biografia

Bengell va néixer a Rio de Janeiro, Brasil. Era filla de Christian Friedrich Bengel, un afinador de piano alemany d'origen belga, i de Maria da Glória Guimarães, una jove brasilera rica de la Zona sud de Rio de Janeiro. Quan tenia 10 anys, els seus pares es van separar. Com que era rebel, Norma va ser admesa en un col·legi de monges. Després d'un temps difícil, va començar a treballar a principis dels anys 50, primer com a model i després com a estrella de revista, on va desenvolupar la seva carrera de cantant.

## Carrera

Bengell va estar activa en la indústria cinematogràfica des de 1959. Va aparèixer en nombroses produccions internacionals, inclòs un llarg període durant la meitat dels anys 60 coprotagonitzant produccions italianes, en les quals sol ser elegida com l'interès romàntic de la protagonista. Possiblement és més coneguda per haver protagonitzat amb Alberto Sordi Mafioso (1962) d’Alberto Lattuada i I crudeli (1967) de Sergio Corbucci. Va tenir un paper important com a prostituta a O Pagador de Promessas (1962) d’Anselmo Duarte, un drama brasiler que va ser nominat a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa el 1963 i va guanyar la Palma d'Or al 15è Festival Internacional de Cinema de Canes el 1962. A principis d'aquell mateix any, va causar una gran controvèrsia després d'aparèixer nua en una escena de la pel·lícula de Ruy Guerra Os Cafajestes.
El 1987, va dirigir la seva primera pel·lícula, Eternamente Pagu, una biografia de Patrícia Galvão. El 1996, va dirigir una adaptació de la novel·la de José de Alencar O guaraní, també titulada O guaraní.

## Mort

Va morir d'un càncer de pulmó als 78 anys a Rio de Janeiro el 9 d'octubre de 2013.

## Referències

* ↑ «Morre atriz e diretora Norma Bengell aos 78». Universo Online, 09-10-2013. [Consulta: 9 octubre 2013].
* 1 2 «Norma Bengell». BFI. Arxivat de l'original el 23 November 2017.
* ↑ «Norma Bengell | TV Guide». TVGuide.com.
* ↑ «O Pagador de Promessas (1962) - Anselmo Duarte | Awards | AllMovie».
* ↑ Britto, Rafaella. «Norma Bengell: the transgressive muse of Brazilian cinema». theworldofapu.com. [Consulta: 19 juny 2018].
* ↑ «Eternamente Pagu (1989) - Norma Bengell | Synopsis, Characteristics, Moods, Themes and Related | AllMovie».
* ↑ «Google Translate». translate.google.com.
# Fortitudo Pallacanestro Bologna

La Fortitudo Pallacanestro Bologna és un club de bàsquet italià amb seu en la ciutat de Bolonya. El club es fundà el 1932 i històricament ha estat el segon club de basquetbol de la ciutat de Bolonya després de la Virtus Bologna, amb el qual manté una forta rivalitat. Disputa els seus partits al Paladozza, palau dels esports bolonyès amb capacitat per a 5.721 espectadors.

## Palmarès

* 2 Lliga italiana de bàsquet: 2000, 2005.
* 1 Copa italiana de bàsquet: 1998.
* 2 Supercopa italiana de bàsquet: 2000, 2005.
* A més ha estat un cop finalista de la Copa Korac (1977) i un de l'Eurolliga de bàsquet (2004).

## Jugadors històrics

* Gianluca Basile
* Carlton Myers
* Marcellus Starks
* Dallas Comegys
* Artis Gilmore
* Andrea Meneghin
* Gil McGregor
* Donen Gai
* Aleksandar Djordjevic
* Gregor Fucka
* Zoran Savic
* Milos Vujanic

## Entrenadors històrics

* Beppe Lamberti
* Dido Guerrieri
* Alberto Bucci
* Aza Nikolic
* John McMillen
* Mauro Digues Vincenzo
* Dodo Rusconi
* Rudy D'Amico
* Andrea Sassoli
* Stefano Pillastrini
* Lli Bruni
* Marco Calamai
* Dario Bellandi
* Sergio Scariolo
* Valerio Bianchini
* Peter Skansi
* Charly Recalcati
* Matteo Boniciolli
* Jasmin Repesa

## Patrocinadors del club

Com sol succeir amb la majoria de clubs de bàsquet, la Fortitudo ha estat coneguda sovint pels noms dels seus patrocinadors. Al llarg de la història el club ha estat conegut per les següents denominacions:
* Cassera: 1966-1968
* Eldorado: 1968-1971
* Alco: 1971-1978
* Mercury: 1978-1980
* I&B: 1980-1981
* Lattesole: 1981-1983
* Yoga: 1983-1988
* Arimo: 1988-1990
* Aprimatic: 1990-1991
* Mangiaebevi: 1991-1993
* Fortitudo: 1993
* Filodoro: 1993-1995
* Teamsystem: 1995-1999
* Paf: 1999-2001
* Skipper: 2001-2004
* Climamio: 2004-2007
* Upim: des de 2007

## Referències

* ↑ Tratto dal libro "Cento Anni di Fortitudo, 1901-2001" pagina 141 prodotto dalla SG Fortitudo nel 2001
* ↑ «Maurizio Ferro, «I miei ricordi, dalla fondazione della Fossa al passaggio in Virtus»» (en italià). Bologna, 07-04-2020. Arxivat de l'original el 2023-02-15.
* ↑ «Pompea è il nuovo main sponsor della Fortitudo Bologna». sportando.basketball, 08-08-2019. [Consulta: 13 agost 2019].

## Enllaços externs

* Fortitudo Pallacanestro Bologna - Lloc web oficial