OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Papamoscas

El Papamoscas és un autòmat de la catedral de Burgos que totes les hores en punt obre la boca al mateix temps que mou el seu braç dret per accionar el batall d'una campana.
El Papamoscas està situat a la part alta de la nau major, en el finestral sobre el trifori, en el primer tram dels peus de la basílica. Es tracta d'una figura de mig cos que treu el cap sobre l'esfera d'un rellotge. Vesteix d'encarnat, els trets del seu rostre són Mefistòfils i mostra una partitura a la mà dreta. Amb aquesta mateixa mà empunya la cadena del batall d'una campana. Cada hora en punt s'acciona un mecanisme que mou el braç que provoca les campanades. La millor hora per veure en marxa a l'autòmat és, lògicament, les dotze del migdia, quan dona dotze cops i obre i tanca dotze vegades la boca.
Està documentada la presència de rellotges a la catedral des de l'època medieval. La imatge actual data del segle xviii, quan es va substituir el vell autòmat del segle xvi.

## El Martinillo

A l'esquerra del Papamoscas, a menor alçada i de menor mida, se situa en un balconet altre autòmat anomenat Martinillo o Martinillos que s'encarrega d'assenyalar els quarts. En aquest cas, mou els dos braços i s'acciona dues campanes que el flanquegen. Cada quart d'hora està assenyalat per dues campanades, més agudes que les del Papamoscas.

## El Papamoscas i la literatura

Aquest ninot és molt cèlebre i apareix en nombroses obres, especialment en els diaris de viatges o les memòries dels viatgers que visitaven Burgos. Entre altres autors, parlen del Papamoscas Edmondo De Amicis, Victor Hugo, o Benito Pérez Galdós, que va declarar la seva predilecció per aquest autòmat:
| « | No m'avergonyeixo de dir que mai, en les meves freqüents visites, vaig perdre l'encant innocent de veure funcionar l'infantil artifici del Papamoscas | » |
| — Benito PÉREZ GALDÓS |||
Galdós el cita a més en les seves novel Napoleó a Chamartín i Fortunata y Jacinta . Altres lusions literàries apareixen a les memòries de Maria Cruz Ebre o de Paul Naschy, en els contes d'Ignacio Galaz oa la comèdia Amb tu, pa i ceba de Manuel Eduardo de Gorostiza.

## Bibliografia

* ORTEGA, Fernando: Burgos. Paseos literarios. CELYA: Salamanca, 2002.

## Notes

* ↑ RIVERO, Enrique del: Racons singulars de Burgos. XI, Ciutat de Burgos . Burgos: Caja de Burgos, 2007, pàg. 37.
* ↑ ORTEGA (2002), pàg.58.
* ↑ ORTEGA (2002), pàg.60.
* ↑ Salaverría, José María: Vella Espanya . Madrid: 1907. [Prefaci de Benito PÉREZ GALDÓS, pàg. X].
* ↑ EBRE, María Cruz: Memòries d'una burgalesa . Burgos: IMC, 2004.
* ↑ Naschy, Paul: Memòries d'un home llop . Madrid: Alberto Santos, 1997.
# Riu Kúbena

El riu Kúbena (rus: Кубена) és un riu del districte de Konoshski de l'Óblast d'Arkhànguelsk i dels districtes de Vozhegodski, Siamzhenski, Kharovski, Sokolski i Ust-Kubinski de l'óblast de Vólogda a Rússia. Té 368 km de llarg, i l'àrea de la seva conca 11.000 km². El Kúbena és el principal afluent del llac Kúbenskoie i pertany a les conques del Sukhona i del Mar Blanc. Els seus principals afluents són el Siamzhena (esquerra) i el Sit (dreta).
La ciutat de Khàrovsk està situada a la riba esquerra del riu. El selo d’Ustie, districte d'Ust-Kubinski, óblast de Vólogda i centre administratiu del districte d'Ust-Kubinski, es troba a la desembocadura del Kúbena.
La conca del riu Kúbena comprèn vastes àrees al centre de l'óblast de Vólogda i al sud de l'óblast d'Arkhangelsk i separa les conques fluvials de l'Onega a l'oest i del Vaga a l'est. Quatre centres de districte de Vólogda Oblast, Siamzha, Kharovsk i Ustie, es troben a la conca del Kubena.
La font del Kúbena es troba als turons al sud de l'assentament de Konosha. El riu flueix cap al sud, entra a l'óblast de Vologda, gira al nord-est i travessa el districte de Vozhegodski, girant cap al sud i, finalment, cap al sud-oest. Accepta el Siamzhena des de l'esquerra i gira cap a l'oest. Aigües avall de la ciutat de Kharovsk, la Kúbena accepta el Sit des de la dreta i finalment gira cap al sud-oest. Sortint del districte de Kharovski, un tram de Kúbena forma la frontera entre el districte d'Ust-Kubinski (dreta) i el districte de Sokolski (esquerra). Més endavant, el Kúbena entra al districte d'Ust-Kubinski i desemboca al llac Kubenskoie, formant un delta fluvial.
El tram més baix del Kúbena de 21 km figura al Registre estatal d'aigües de Rússia com a navegable, però no hi ha navegació de passatgers.

## Referències

* ↑ «Кубена». [Consulta: 26 febrer 2024].
* ↑ «Государственный водный реестр: река Кубена (Кубина)». [Consulta: 26 febrer 2024].
# Sho Sakurai

Sho Sakurai (櫻井 翔 Sakurai Sho) (Minato, Tòquio, 25 de gener de 1982), és un idol, cantant i Actor japonès, membre del grup Arashi, pertanyent a l'agència de talents masculins Johnny & Associates. Va entrar a l'agència el 1995, amb 13 anys. Quatre anys després va ser escollit per formar part del grup Arashi, amb quatre membres més, debutant amb el single A·RA·SHI el mes de novembre de 1999. És llicenciat en economia per la Universitat de Keio des de març de 2004. A més de les seves activitats amb Arashi, és també una coneguda personalitat a televisió i ràdio, on ha fet de presentador de diversos programes.

## Filmografia

Sèries televisives
| Any | Títol | Paper |
| 1999 | V no Arashi | Sho Sakurai |
| 2000 | Otosan | Akira Ohmura |
| 2001 | Tengoku ni Ichiban Chikai Otoko 2 | Ayumi Todo |
| 2002 | Shonen Taiya: Third Story - Aoki-san Uchi no Oku-san | Sho |
| 2002 | Kisarazu Cat's Eye | Futoshi Nakagomi (Bambi) |
| 2003 | Yoiko no Mikata | Taiyo Suzuki |
| 2003 | Ikebukuro West Gate Park Special | Bambi |
| 2003 | Gekidan Engimono: Catorzena història - Haetori Kami | Yohei Yamada |
| 2004 | Nurseman Special | Masaya Iwata |
| 2004 | Gekidan Engimono: Primera història - Unlucky Days: Natsume no Moso | Kantaku |
| 2004 | Tokio | Tokio Miyamoto |
| 2005 | Gekidan Engimono: Onzena història - Ishikawa-ken Gosan-shi | Jun Kawase |
| 2005 | Yankee Bokou ni Kaeru Especial | Masaya Yoshimori |
| 2007 | Yamada Taro Monogatari | Takuya Mimura |
| 2009 | Uta no Onii-san | Sho Sakurai |
| 2009 | The Quiz Show 2 | Satoru Kamiyama |
| 2009 | My girl | Sato |
| 2010 | Saigo no Yakusoku | Yukio Tomizawa |
| 2010 | Kobe Shimbun no Nanokakan | Tomohiko Mitsuyama |
| 2010 | Tokujo Kabachi!! | Katsuhiro Tamura |
| 2011 | Nazotoki wa Dinner no Ato de | Kageyama |
| 2012 | Mou Yuukai Nante Shinai | Kageyama |
| 2012 | Nazotoki wa Dinner no Ato de | Kageyama |
| 2012 | Blackboard, Mestres que lluiten contra una Era | Shirahama |
| 2012 | Papadol! | Sho Sakurai |
| 2013 | Kazoku Game | Kouya Yoshimoto |
| 2013 | Nazotoki wa Dinner no Ato de | Kageyama |

## Referències

* ↑ «Perfil d'Arashi». Johnny's net. Johnny & Associates. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2020. [Consulta: 24 maig 2014].
* ↑ «Perfil de Sho Sakurai» (en japonès). Tower Records Japan, 30-08-2012. [Consulta: 6 agost 2015].
# Escil·la i Caribdis

En la mitologia grega, Escil·la i Caribdis eren dos monstres marins que guardaven un estret pas marítim, i que tradicionalment s'ha identificat amb l'estret de Messina, entre Itàlia i Sicília.
Escil·la era una criatura marina amb cos de dona i dels malucs li sorgien gossos ferotges que devoraven tothom que s'apropés; des del fons d'una cova vigilava el canal, atacant i devorant als mariners. En la riba oposada hi vivia Caribdis, un altre monstre marí, que s'empassava enormes quantitats d'aigua tres vegades al dia i les escopia altres tantes vegades, adoptant així la forma d'un remolí capaç d'engolir a les embarcacions.

## En l'Odissea

En el cant XII de l'Odissea, Circe adverteix Odisseu dels perills de travessar l'estret canal, perquè haurà de passar entremig dels dos terribles monstres. Odisseu segueix els seus consells i per evitar acostar-se a Caribdis, que els podria engolir a tots ells juntament amb l'embarcació, ordena navegar arran d'Escil·la, i d'aquesta manera perd només sis homes.
Més endavant, havent perdut la tripulació, agafat Odisseu a les restes de la quilla i el pal de l'embarcació, i a la deriva, és conduït pels vents a la boca de Caribdis, que s'empassa les restes de la nau. Odisseu s'aferra a una figuera, i hi espera penjat fins que Caribdis escup de nou les fustes.

## A l'Eneida

Al cant III de l'Eneida, Helen, fill de Príam descriu les dues criatures a Enees, i li recomana rodejar l'illa de Sicília per tal d'evitar-les.

## Expressió

L'expressió «trobar-se entre Escil·la i Caribdis» es va originar en l'episodi sobre Odisseu que explica Homer i designa una situació en què cal escollir el menor de dos mals. Potser la va escriure per primera vegada en llatí Gualter de Châtillon, poeta del segle xii (Incidis in Scyllam cupiens vitare Charybdim, 'caus a Escil·la volent evitar Caribdis'). Aquesta dita la repeteix Jean de La Fontaine.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 87-88 i 174. ISBN 9788496061972.
* ↑ Homero, Iliada · Odisea; Traducción de Luís Segalá. Iliada · Odisea. Barcelona: Vergara, 1960.
* 1 2 Homer. Odissea, XII, 108-111
* ↑ Virgilio; Traducción de Marcial Olivar. Obras completas de Virgilio. Barcelona: Montaner y Simón, 1951.
* ↑ Gualter de Châtillon. Alexandreis, V, 301
* ↑ Jean de La Fontaine. Faules, V, 6
# Delphinium inopinum

Delphinium inopinum és una espècie del gènere Delphinium de la família de les ranunculàcies (Ranunculaceae). És endèmic de Sierra Nevada a Califòrnia, on es coneix principalment a les zones rocoses de l'hàbitat obert del bosc temperat de coníferes. D. inopinum és una herba perenne amb una o més tiges erectes i ceroses que normalment superen el metre d'alçada. Les fulles es localitzen principalment cap a la base de la tija, amb la part superior ocupada per un raïm d'almenys 25 flors. Cada flor es manté sobre un pedicel de fins a 2,5 cm de llarg. La flor té sèpals de color blanc a blau clar cadascun d'un centímetre de llargada aproximadament, que generalment s'enrotlla i s'estén cap endavant, amb un esperó d'un centímetres de llarg aproximadament que s'estén cap enrere. El fruit fa fins a 2 centímetres de llarg.
Delphinium inopinum va ser descrita per Frank Harlan Lewis i Carl Clawson Epling i publicat a Brittonia 8(1): 11, a l'any 1954.L'epítet llatí “inopinum” significa "inesperat".

## Referències

* ↑ «Delphinium inopinum». Tropicos.org Missouri Botanical Garden. [Consulta: 16 juny 2021].
* ↑ «A noms botànics». calflora.net. [Consulta: 16 juny 2021].

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment - Delphinium inopinum
* Galeria fotogràfica de Delphinium inopinum
# Ryōan-ji

Ryōan-ji (en japonès: 竜安寺 o 龍安寺, 'Temple del repòs del drac') és un temple Zen situat al nord-oest de Kyoto. Forma part del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. El temple pertany a l'escola Myōshin-ji de la branca Rinzai del Budisme Zen.
L'indret del temple pertanyia abans al clan Fujiwara.
El nom del temple evoca el seu cèlebre jardí de pedra, d'estil karesansui, que és considerat com una de les obres mestres de la cultura japonesa. Es pensa que el jardí data de la fi del segle xv. El jardí es compon simplement de sorra blanca harmoniosament rasclada sobre la qual hi són disposades 15 pedres molsoses repartides al ritme de set, cinc i tres. Les pedres han estat disposades de tal manera que no sigui possible veure les 15 pedres a la vegada, sigui quina sigui la posició de l'observador.
El tsukubai constitueix l'altre interès del temple. La base de forma quadrada fa referència al kanji «口» (kuchi) que significa 'boca'. A cada costat del quadrat hi ha gravat un signe que, associat a «口» dona a cada vegada un nou 吾, 唯, 足, 知. Associant-los, s'obté la frase «ware, tada taru wo shiru», 'conec només la satisfacció' (sobreentès, no tinc molt), un concepte car a l'esfera d'influència Zen del Budisme.
Davant els edificis del temple s'hi troba un llac, sovint eclipsat pel renom del jardí de pedra. S'hi troba una illa amb un petit altar a la qual s'accedeix passant per un torii.

## Images

* Gong del temple de Ryōanji
* San-mon (porta) del temple
* Jardí zen
* Jardins de Ryoan-ji
* Tsukubai

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès) (japonès)
# Secundària (futbol americà)

La secundària, en anglès secondary o defensive backs (DB), és el nom que es dona en futbol americà al grup de jugadors defensius que actuen més a prop de la seva pròpia zona d'anotació, i està format pels defensors laterals i els saguers.
El número de jugadors que formen la línia varia en funció de la jugada, però la formació més habitual és de 4: dos defensors laterals i dos saguers.
La funció de la secundària és, bàsicament, defensar els receptors per impedir que les jugades de passada acabin en touchdown, encara que també han d'estar atents a l'arribada dels corredors que no hagin pogut aturar els seus companys de defensa.

## Referències

* ↑ «secundària». termcat. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 juliol 2024].
* ↑ «The Positions in a Football Secondary» (en anglès). For Dummies. John Wiley & Sons, Inc. [Consulta: 3 agost 2024].
* 1 2 3 Pérez Giménez, Diego. «La Secundaria» (en castellà). Futbol Americano Para Todos, 2000. [Consulta: 3 agost 2024].
* 1 2 «Backfield Defensivo» (en castellà). Theplaybook.jimdo.com. [Consulta: 29 juliol 2024].
# Tir amb arc als Jocs Olímpics d'estiu de 1984

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 celebrats a la ciutat de Los Angeles (Estats Units d'Amèrica) es disputaren dues proves de tir amb arc, una en categoria masculina i una altra en categoria femenina. La competició tingué lloc entre els dies 8 i 11 d'agost de 1984 a les instal·lacions de tir de El Dorado Park (Long Beach).
Hi participaren un total de 109 arquers, 62 homes i 47 dones, de 35 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual masculí Detalls | Darrell Pace | Richard McKinney | Hiroshi Yamamoto |
| Individual femení Detalls | Seo Hyang-Soon | Li Lingiuan | Kim Jin-Ho |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Estats Units | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Corea del Sud | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | R.P. de la Xina | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Japó | 0 | 0 | 1 | 1 |
# Txalaparta

La txalaparta és un instrument de percussió tradicional basc amb un clar equivalent en el semantron o toacă de l'Església Ortodoxa. És possible que la txalaparta constitueixi l'únic vestigi entre la cristiandat occidental d'un ritual de cridada a la litúrgia anterior al Cisma d'Orient.
La txalaparta clàssica es compon generalment de dos suports (cistells, cadires, banquets, etc.), sobre aquests algun material aïllant (fulla de blat de moro, sacs vells enrotllats, herba seca, etc.) i sobre això un tauló que és copejat amb quatre pals (dos cada txalapartari). Les fustes més utilitzades per al tauló han estat l’Alnus, freixe, castanyer o altres del país. Encara que tradicionalment cada txalaparta solia tenir dues o tres taules de fusta, recentment és habitual trobar txalapartes formades per una dotzena de taules.

## Músics

Juan Mari Beltran ha estat un dels que va reviure la txalaparta gràcies la transmissió dels germans Zuaznabar i Goikoetxea, que va estar a punt de desaparèixer. El duo de bessones Ttukunak i Oreka TX s'han convertit en els referents que donen a conèixer aquest instrument. Ttukunak ha dut la txalaparta per tot el món, des del Royal Festival Hall de Londres fins al festival de percussió bahià PercPan -dirigit llavors per Gilberto Gil-, passant per diferents punts d'Àsia, Amèrica, Àfrica i Europa. També sobresurten de manera extraordinària el grup multi-comunitari TTAK AT!, participant en festes populars i concerts varis, a més de festes multitudinàries com els San Fermines.
L'escola d'Hernani ha estat un bressol de txalapartaris, on han sortit Harkaitz (Kepa Junkera, Oreka Tx), Felipe (germans Ugarte), Sergio (Zuratean, Luis de Pablo, Edu Muruamendiaraz)... on se celebra cada any la TXALAPARTA FESTA que congrega a txalapartaris de tot el País Basc i altres punts de l'estranger. Hi ha altres punts del País Basc on han sortit i segueixen sortint txalapartaris talentosos com Hondarribia i altres zones de Biscaia.

## Tocs de la txalaparta

Hi ha diversos tocs que han evolucionat a altres més moderns.
* Tradizonala (tradicional)
* Laukitua (toc modern)
* Hirukoa (de tres)
* Papua (en honor de la tribu papua africana)
* Bostekoa (de cinc)
* Bassa (vals)
* Ezpata Dantza (dansa de l'espasa)
# Església del Raval de Sollana

Al centre de Sollana de l'antic Convent de Mercedaris (1805), dedicat a la Puríssima Concepció, solament queda l'església. El convent va ser destruït el 1959 per a fer habitatges i un centre higiènic.
D’estil neoclàssic, es va acabar de construir el desembre del 1805 i fa 35,5 m de llarg per 16 d’ample. L'orde era de caràcter militar, per això hi ha dues torres quadrangulars que flanquegen l'edifici com una fortalesa.
L'interior és d'una sola nau amb puntual decoració al sostre, la volta i els faixons dels arcs. Disposa de quatre capelles per cada costat abans del creuer. L’altar major s'allotja al fons de la nau i consta de quatre grans columnes. A més, disposa de dues portes, una frontal i altra lateral.
Està catalogada per la DG de Patrimoni Cultural Valencià com Bé de Rellevància Local.

## Referències

* 1 2 3 «Església del Raval», 28-11-2021.
* ↑ «Bens de Rellevància Local», 28-11-2021.
# Maks Levin

Maks Ievhènovitx Levin (ucraïnès: Максим Євгенович Левін; Boiarka, Província de Kíiv, 7 de juliol de 1981 – Huta-Mejihirska 13 de març de 2022) va ser un fotògraf ucraïnès. Va ser assassinat per soldats russos mentre cobria la invasió russa d'Ucraïna.

## Biografia

Levin va començar a treballar com a fotoperiodista el 2006. Va ser fotògraf personal de LB.ua. i per a Reuters. Algunes de les exposicions que va fer van ser "Maydan: factor humà", "Ucraïna 24. Guerra i pau" a Los Angeles, "Zona de conflicte: Ucraïna" a Chicago, "Donbas War and Peace" al Parlament Europeu a Brussel·les, "Donbas: Guerra i pau" a Praga i una exposició fotogràfica sobre la batalla d'Ilovaisk a Kíev.
Va estar present en diverses batalles de la guerra russo-ucraïnesa, i va ser encerclat per les forces russes durant la batalla d'Ilovaisk.
Levin va desaparèixer el 13 de març de 2022 i va ser trobat mort a prop del poble de Huta-Mejihirska a l'oblast de Kíiv l'1 d'abril de 2022. Segons l'Oficina del Fiscal General d'Ucraïna, militars russos li van disparar dues vegades mentre estava desarmat i duia una jaqueta de premsa. Quan va morir tenia dona i quatre fills.

## Referències

* 1 2 «Documentary photographer, photojournalist Maks Levin found dead in Kyiv region» (en anglès). Ukrinform, 02-04-2022.
* ↑ Specia, Megan «A Ukrainian photojournalist who went missing near Kyiv is found dead.» (en anglès). The New York Times, 02-04-2022.
* 1 2 Levin, Maks. «Maks Levin».
* ↑ «Photojournalist Maks Levin found dead» (en anglès). Ukrayinska Pravda, 02-04-2022.
* ↑ «Missing Ukrainian Photojournalist Levin Found Dead Near Kyiv» (en anglès). RadioFreeEurope/RadioLiberty, 02-04-2022.
* ↑ «Guerre en Ukraine: un photographe et documentaliste chevronné retrouvé mort près de Kiev» (en francès), 02-04-2022.
# Einar Berntsen

Einar Berntsen (Tønsberg, Vestfold, 20 de novembre de 1891 - Nøtterøy, Vestfold, 1 de febrer de 1965) va ser un regatista i patinador de velocitat noruec que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla de bronze en els 6 metres (1907 rating) del programa de vela, a bord del Stella, junt a Trygve Pedersen i Henrik Agersborg.
Amb anterioritat, i en els anys previs a la Primera Guerra Mundial, va destacar com a patinador de velocitat.

## Referències

* ↑ «Einar Berntsen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 30 setembre 2017].
* ↑ Fitxa d'Einar Berntsen a speedskatingbase.eu
* ↑ Fitxa d'Einar Berntsen a speedskatingnews.info
# Tiranet orellut capgrís

El tiranet orellut capgrís (Leptopogon superciliaris) és una espècie d'ocell neotropical l'àrea del qual de distribució s'estén des de Costa Rica fins a Veneçuela i Bolívia.

## Taxonomia

Alguns autors consideren que la població més meridional (entre Perú i Bolívia) pertany a una espècie diferent:
* tiranet orellut ventreblanc(Leptopogon albidiventer Hellmayr, 1918).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia. «tiranet orellut capgrís». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT, 2017–2020. [Consulta: 20 febrer 2021].
* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan. 2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volume 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge
* ↑ tiranet orellut ventreblanc«Tiranet orellut capgrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Plarium

Plarium és una empresa desenvolupadora de jocs socials i mòbils especialitzada en jocs d'estratègia multijugador massiu en línia. L'empresa va ser fundada en 2009, té la seu en Herzliya, Israel i compta amb quatre oficines i estudis de desenvolupament en tot Europa i als Estats Units. Plarium té una base d'usuaris global de més de 250 milions de jugadors i els seus jocs estan disponibles per a navegador i a les xarxes de socials, incloent Facebook, VK, Odnoklassniki i Mail.ru. Els jocs per a mòbils de Plarium estan disponibles en dispositius iOS i Android.

## Història

Plarium va ser fundada en 2009 i va començar desenvolupant videojocs per al mercat de jocs casuals d'Europa de l'Est, com Farmandia a la xarxa social russa VKontakte. En 2011, Plarium va passar a centrar-se en desenvolupar jocs d'estratègia multijugador massius en línia, i al febrer d'aquell any, va llançar Total Domination, que va arribar a tenir més de 20 milions d'usuaris.
Stormfall: Age of War de Plarium va ser considerat un dels "millors jocs" durant el seu llançament en 2012, i una de les apps de Facebook de major creixement en termes d'usuaris actius mensuals.
En 2013 Facebook va reconèixer a Soldiers, Inc. com un dels millors jocs socials de l'any.
VentureBeat va esmentar a Plarium com una de les empreses de videojocs independents que segueixen prioritzant els jocs socials en la plataforma de Facebook. Els jugadors de Plarium actualment juguen una mitjana de tres sessions al dia en Facebook.
En 2017, l'empresa va ser adquirida per l'empresa australiana Aristocrat Leisure.

## Llista de jocs desenvolupats per Plarium

| Joc | Llançament | Plataforma(s) |
| Total Domination | 2011 | PC |
| Pirates: Tides of Fortune | 2012 | PC |
| Stormfall: Age of War | 2012 | PC |
| Soldiers Inc. | 2013 | PC |
| Sparta: War of Empires | 2014 | PC |
| Stormfall: Rise of Balur | 2015 | iOS, Android i PC |
| Nords: Heroes of the North | 2015 | PC |
| Vikings: War of Clans | 2015 | iOS, Android i PC |
| Throne: Kingdom at War | 2016 | iOS, Android i PC |
| Soldiers Inc: Mobile Warfare | 2016 | iOS i Android |
| Terminator Genisys: Future War | 2017 | iOS i Android |
| Family Zoo: The Story | 2017 | iOS i Android |
| Stormfall: Saga Of Survival | 2018 | iOS, Android i PC |
| Lost Island: Blast Adventure | 2018 | iOS i Android |
| RAID: Shadow Legends | 2019 | iOS, Android i PC |
| Mech Arena | 2021 | iOS, Android i PC |

## Referències

* ↑ Chris Kerr. «Vikings: War of Clans developer Plarium snapped up for $500M» (en anglès), 10-08-2017.
* ↑ Brittany Darwell. «CityVille 2, Subway Surfers, Stormfall, Snapchat, Twitter and more on this week’s top 20 Facebook apps growing by MAU» (en anglès), 26-11-2012.
* ↑ Brandy Shaul. «Facebook announces Games of the Year for 2013» (en anglès), 10-12-2013.
* ↑ Jeff Grubb. «Why one studio is still plugging away on new Facebook games» (en anglès), 13-04-2014.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial