OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Redledgeïta

La redledgeïta és un mineral de la classe dels òxids, que pertany al grup de la priderita. Rep el nom de la mina Red Ledge, als Estats Units, on va ser descoberta.

## Característiques

La redledgeïta és un òxid de fórmula química Ba(Ti₆Cr3+ 2)O$_{16}$. Cristal·litza en el sistema tetragonal. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 7.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la redledgeïta pertany a «04.DK: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); estructures de túnel» juntament amb els següents minerals: akaganeïta, coronadita, criptomelana, hol·landita, manjiroïta, mannardita, priderita, henrymeyerita, estronciomelana, romanechita i todorokita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Red Ledge, situada a la localitat de Washington, al districte homònim del comtat de Nevada, a l'estat de Califòrnia (Estats Units). També ha estat descrita a la regió dels Urals (Rússia) i a la Lombardia (Itàlia). Es tracta dels tres únics indrets en tot el planeta on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Redledgeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 febrer 2018].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 23 febrer 2018].
# Pessebre Vivent de Castell d'Aro

El Pessebre Vivent de Castell d'Aro, és una manifestació molt arrelada al Baix Empordà i representativa d’aquesta tradició nadalenca. És el més antic de Catalunya i representa el naixement de Jesús de Natzaret a partir de diversos quadres amb personatges reals. L'escenari aprofita entorn local, d'interès arquitectònic, amb un recorregut d'aproximadament dos quilòmetres.
El pessebre vivent ha estat guardonat amb la Creu de Sant Jordi, com a reconeixement del seu arrelament i tradició.

## Història

El pessebre vivent s'escenifica des de l'any 1959 a Castell d'Aro i és el més antic de Catalunya. Segons les seves memòries, mossèn Gumersind es va inspirar en el Pessebre Vivent d'Engordany (Andorra) creat per Esteve Albert i Corp. Va iniciar-se s'escenificant un petit naixement a les ruïnes del Castell de Benedormiens, al costat de l’Església de Santa Maria de Castell d'Aro.
Al llarg de vuit anys Mossèn Gumersind va dirigir el pessebre vivent. Posteriorment mossèn Agustí Vila va ser el responsable del projecte més de 30 anys. L’any 2004 es va crear l'Associació del Pessebre Vivent de Castell d'Aro i es va iniciar una nova etapa de la seva història.
El pessebre vivent de Castell d'Aro va celebrar el Nadal del 2015 la seva 57a edició, en la qual recuperà, dins del seu recorregut, el primer traçat de la seva història.

## Evolució

L'èxit del pessebre vivent es basa en la col·laboració dels voluntaris i en el seu creixement en nombre de visitants. Al llarg dels anys se n'ha ampliat el recorregut, que actualment transcorre al llarg d'uns dos quilòmetres, entre el nucli antic del poble i el Torrent de la Coma.

## Quadres del pessebre vivent

Els quadres del pessebre compten amb la participació de més de 300 figurants, i comencen representant escenes de l'Antic Testament seguides d'altres més habituals. Destaquen la representació d'oficis artesanals i d'altres relacionades amb el camp i el món rural.

## Premis i reconeixements

El dia 23 d’abril del 2011, Castell d’Aro va rebre la Creu de Sant Jordi per part de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Pessebre Vivent de Castell d'Aro / Història». [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Cinc pessebres per visitar aquestes festes.». El País. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Unes 900 persones s'acomiaden de mòssen Agustí.». Diari de Girona, 07-01-2014. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Pessebre Vivent de Castell d'Aro». Ass. Pessebre Vivent de Castell d'Aro. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «El Pessebre Vivent de Castell d'Aro recupera el primer traçat de la seva història». TV Costa Brava, 21-12-2015. Arxivat de l'original el 2016-01-29. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «400 voluntarios dan vida al Pessebre Vivent de Castell d'Aro» (en castellà). La Vanguardia, 24-12-2013. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Èxit de públic a les activitats de Nadal». Ajuntament de Castell-Platja d'Aro, 14-01-2016. Arxivat de l'original el 2016-02-01. [Consulta: 24 gener 2016].
* ↑ «Creus de Sant Jordi». Generalitat de Catalunya, 21-12-2023. [Consulta: 21 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Web del pessebre vivent
# Isidoro M. Ferry

Isidoro Martín-Vela Ferry, més conegut com a Isidoro M. Ferry (Barcelona, 1925 - Benidorm, 18 de juliol de 2012) fou un esportista, director i productor de cinema barceloní.

## Biografia

Afeccionat a la natació, es va establir a Benidorm. Es va iniciar com a ajudant de direcció d'Orson Welles a Mister Arkadin (1955), de John Huston a Moby Dick i Michael Anderson a La volta al món en 80 dies (1956). Després va fer alguns documentals relacionats amb l'esport i en 1959, degut a les restriccions sindicals franquistes que patia Marco Ferreri per ser estranger a l'hora de signar el guió i rodar El pisito, es va acreditar com a codirector, encara que de fet fou el productor a través de Documento Films. El fracàs comercial d'aquesta pel·lícula el va empentar a dirigir i produir en solitari dos llargmetratges més, La cara del terror (1962), pel·lícula de terror amb Lisa Gaye (germana de Debra Paget) i Fernando Rey, i la comèdia musical Escala en Hi-fi (1963) amb Arturo Fernández, Cassen i José Rubio, que li van permetre recuperar les pèrdues. El 1968 va rodar el seu darrer llargmetratge Cruzada en el mar, pel·lícula apologètica del franquisme sobre la guerra civil espanyola ambientada en el creuer Baleares i que va passar desapercebuda. El 1976 fou director de fotografia de El límite del amor de Rafael Romero Marchent.
Després va tornar a Benidorm, on es va dedicar a l'exhibició de cinema adquirint les sales cinematogràfiques Nereida i algunes multisales a Finestrat, Torrevella i Ondara. A finals de la dècada del 1990 també va adquirir els minicinemes Astoria d'Alacant.

## Premis

El 1959 va rebre el Premi Jimeno atorgat pel Cercle d'Escriptors Cinematogràfics per El pisito.

## Filmografia
### Documentals

* Un atleta: Manuel Cuadra Salcedo (1958)
* Blume, campeón de Europa (1958)
* Torero (1962)
* Algas marinas y su aprovechamiento (1964)
* Formación de nadadores (1966)
* En un lugar de Levante (1970)

### Ficció

* El pisito (1959)
* La cara del terror (1962)
* Escala en Hi-Fi (1963)
* Cruzada en la mar (1968)

## Referències

* ↑ Augusto M. Torres Directores españoles malditos, p. 133-135
* ↑ In memoriam, Diario Información, 21 de juliol de 2012
* ↑ Cines al borde de la extinciín, elfarodelimpostor.com
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1959». CEC. Arxivat de l'original el 2018-02-12. [Consulta: 31 març 2018].
# Biblioteca Regional Joaquín Leguina

La Biblioteca Regional Joaquín Leguina està situada a l'antiga fàbrica de cervesa "El Águila", al districte d'Arganzuela de Madrid (Espanya).

## Història

L'edifici va ser construït entre els anys 1912 i 1914 segons el projecte de l'arquitecte Eugenio Jiménez Corera. Va ser ampliat successivament entre 1915 i 1935 per Luis Sainz de los Terreros afegint les cotxeres, mòduls de processos, cellers, sitges i la geladora. La fàbrica va estar en actiu fins a l'any 1985, moment en què va tancar les portes quedant sense ús fins a la seva posterior remodelació. Actualment alberga no només la Biblioteca sinó també l'Arxiu Regional de la Comunitat de Madrid.
A 1994 la Comunitat de Madrid va iniciar les actuacions per recuperar el complex, convocant un concurs de projectes que van guanyar els arquitectes Emilio Tuñón Álvarez i Luis Moreno Mansilla. El 10 desembre de 2002 es va obrir la Biblioteca Regional. Uns mesos després, el 28 d'abril de 2003, l'Arxiu, ambdues institucions dependents de la Conselleria de les Arts. A la biblioteca se li va donar el nom de "Joaquín Leguina" en record del primer president que va tenir la comunitat autònoma madrilenya.

## Marc legal

La Biblioteca Regional de Madrid es crea mitjançant la Llei de Biblioteques amb la finalitat de ser el primer centre bibliogràfic de la regió. Les seves funcions són conservar i difondre el patrimoni bibliogràfic madrileny i el seu objectiu és posar a l'abast de tots els ciutadans la informació més completa, actual i retrospectiva sobre Madrid i la seva comunitat. La Biblioteca Regional està a la disposició de tots els ciutadans i institucions madrilenyes així com a les institucions especialitzades en la matèria biblioteques i centres de documentació.

## Referències

* ↑ Gutiérrez Marcos, Javier «La fábrica de cervezas" El Águila" de Madrid/España». Informe de Construcción, 49, 1997, pàg. 23-30. ISSN: 0020-0883.
* ↑ Llei 10/1989, de 5 d'octubre, de Biblioteques

## Enllaços externs

* Bibliotecas públicas de la Comunidad de Madrid Arxivat 2013-11-06 a Wayback Machine.
# Creu de terme de Vallfogona de Riucorb

Creu de terme de Santa Maria de Vallfogona de Riucorb és una obra de Vallfogona de Riucorb (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme situada a la plaça de l'església. Actualment es troba bastant deteriorada. Consta d'una base quadrangular, una columna hexagonal, un cos esculpit, també hexagonal, amb figures bíbliques en relleu i una creu amb el braç vertical més llarg que l'horitzontal. La creu té en una cara un Crist Crucificat de trets molt primitius i en l'altra una Verge amb dos caps d'àngels als costats.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Vallfogona de Riucorb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
* Gascón Urís, Sergi. Aproximació al nomenclàtor urbà, renoms de casa i creus de pedra de la vila de Vallfogona de Riucorb (Conca de Barberà), International Congress of Onomastic Society-Departament de Cultura (Biblioteca Tècnica de Política Lingüística)-Universitat de Barcelona, Facultat de Filologia, Departament de Filologia Catalana, Barcelona 2011, p. 2979-2999.

## Enllaços externs

* «Creu de terme de Vallfogona de Riucorb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà. Arxivat de l'original el 2011-08-29. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Juan Sánchez Camero

Juan Sánchez Camero o Gamero (Quesada, Província de Jaén, 21 de juny de 1936) va ser un ciclista espanyol que fou professional entre 1964 i 1966. És el pare del també ciclista Antonio Sánchez García. Com a amateur va participar en els Jocs Olímpics de Roma de 1960 i als Jocs del Mediterrani de 1959, on va guanyar la medalla d'or a la prova en ruta.

## Palmarès

* 1959
** Medalla d'or als Jocs del Mediterrani
** 1r a la Volta a Castella

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1965. Abandona
* 1966. 35è de la classificació general

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Sistre

El sistre, també anomenat sistrum, denomina un antic instrument musical, en forma de cercle, o de ferradura, que contenia platerets metàl·lics, enfilats en unes varetes, que es feien sonar agitant-los.
El sistre es considera un instrument de percussió de la família dels idiòfons, en la gamma d'indirectament percudits, o sacsejats, com les maraques, les castanyoles o els cascavells. De fet, és un sonall, com els dels nadons.
Era molt utilitzat en les festes religioses de l'antic Egipte, d'on el van copiar els romans. És considerat un atribut important de la dea Hathor, tot i que també se'l relaciona amb les dees Bat i Bastet.
Avui encara es conserven exemplars, representacions ceràmiques i jeroglífiques d'aquest instrument en diversos museus, com el Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, el Museu Britànic, el Louvre, etc.
El nom deriva del grec σείω (seio), agitar, de manera que σείστρον (seistron) «és el que és agitat».

## Sistre egipci

El sistre va ser un instrument sagrat en l'antic Egipte. Potser originari de l'adoració a Bast, s'utilitzava en les danses i cerimònies religioses, en particular en el culte de la dea Hathor: la forma de O del sistre recorda la cara i banyes de la dea-vaca. També s'agitava per evitar les inundacions del Nil i per espantar a distància Seth. Isis, en el seu paper de mare i creadora, es representa amb un cub que simbolitza les inundacions del Nil en una mà i el sistre a l'altra. La dea Bast, molt sovint, es representa amb un sistre, que simbolitza el seu paper com a dea de la dansa, l'alegria i la festa. D'Egipte passà a Creta, Fenícia, i a Palestina.
Els sistres encara s'utilitzen en els ritus de les Esglésies copta i etíop. A més de la representació en l'art egipci en els balls i com expressió d'alegria, el sistre també s'esmenta en la literatura egípcia, com en les Instruccions d'Amenemhat.

## Referències

* ↑ Hart, op.cit., p.65
* ↑ Plutarc, op.cit., Vol. VI: Isis i Osiris cap. 63
* ↑ Merchant, op.cit., p.115
* ↑ Hart, op.cit., p.47
* ↑ Borroff, op.cit., p.9
* ↑ Lichtheim, 1980, p. 149.

## Bibliografia

* Hart, George. The Routledge dictionary of Egyptian gods and goddesses. 2a edició. Londres, Nova York: Routledge, 2005. ISBN 978-0-415-34495-1.
* Merchant, Carolyn. Radical Ecology: The Search for a Livable World. Routledge, 1992. ISBN 0415906504.
* Plutarc. Obres Morals i de Costums Vol. VI.
* Borroff, Edith. Music in Europe and the United States: A History (en anglès). Prentice-Hall, 1971.
* Lichtheim, Miriam. Ancient Egyptian Literature. University of California Press, 1980. 0520040201.

## Enllaços externs

* El sistre, Egiptologia Arxivat 2008-08-15 a Wayback Machine.
Viccionari
# Jordi Arenas i Clavell

Jordi Arenas i Clavell (Mataró, 7 de novembre de 1920 - Mataró, 1 de juliol de 1998) fou un dibuixant, pintor, escultor català. Es considera un dels artistes de més anomenada i prestigi de Mataró, fou autor d'una extensa i variada obra.
De versatilitat temàtica poc comuna, va desenvolupar temes de pintura religiosa, paisatges, escenes mitològiques, al·legories i nombrosos retrats, gènere aquest últim que ocupa bona part de la seva producció. Sempre dins del realisme, la seva obra manifesta una notable coherència de concepte i una empremta personal que l'identifica de manera inequívoca. Formador d'artistes i pedagog de l'art, fou ànima de les exposicions anuals de Sant Lluc, col·laborador inestimable de les Seccions del Museu de Mataró, músic fonamental en la modernització de la Missa de Les Santes i va estar sempre vinculat a la vida cultural de Mataró.
En el seu testament va llegar al Museu de Mataró, a l'Ajuntament de la ciutat, el fons d'art de la seva propietat (obra seva, del seu germà Jaume Arenas i d'altres artistes) i la propietat de l'immoble que fou el seu domicili (carrer d'Argentona, 64). La deixa, integrada per milers d'obres d'art i altres objectes de natura diversa, fou inventariada i registrada en un procés llarg i complex. La recepció oficial del llegat fou aprovada per l'Ajuntament Ple de Mataró i formalitzada amb els marmessors de l'herència el 7 de febrer de 2003. El fons d'art s'ha integrat a les col·leccions del Museu de Mataró i la Casa Arenas, d'acord amb la voluntat de l'artista, s'ha rehabilitat per convertir-la en centre d'art, conegut amb el nom de Ca l'Arenas. Centre d'Art del Museu de Mataró.

## Referències

* ↑ «Aniversari Arenas». Ajuntament de Mataró, 01-11-2020. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «Jorge Arenas Clavell, director de l'Orfeó Mataroní». Diari Mataró, 30-11-1967.
* ↑ «El llegat de Jordi Arenas i Clavell». Cáritas Mataró, 30-04-2013. [Consulta: 6 gener 2022].
* ↑ «S'estrena l'exposició antològica de Jordi Arenas i Clavell». Tot Mataró, 23-12-2003. [Consulta: 6 gener 2022].

## Bibliografia complementària

* Castillo, Maria Josep «Jordi Arenas i Clavell» (pdf). fonts. Centre d'estudis argentonins Jaume Clavell, 30, 4-2007, pàg. 27-28.
* Masriera i Ballescà, Francesc. Jordi Arenas, la sublimació de l'art. L'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 978-84-8415-859-2.
* Catàleg de l'exposició Jordi Arenas i Clavell. Mataró, 1920-1998. Mataró: Patronat Municipal de Cultura de Mataró, 2003.
* Diccionario "Ràfols" de artistas contemporaneos de Cataluña y Baleares: pintura, dibujo, escultura, grabado, ilustración, cómic, orfebrería, vidriería, cerámica, fotografía, esmalte, tapiz, etc (en castellà). 1, 1985, p. 88. ISBN 978-84-398-2898-3.

## Enllaços externs

* Jordi Arenas i Clavell - Lloc web oficial
# Barelvi

Barelvi (urdú: بریلوی, Barēlwī, [bəreːlʋi]) és un moviment musulmà sunnita de renaixement vinculat a l'escola de jurisprudència hanafita, amb més de 200 milions de seguidors al sud d'Àsia i a parts d'Europa, Amèrica i Àfrica. Es tracta d'un ampli moviment d'orientació sufí que inclou diverses ordres sufís, com ara els chistís, els qadirís, els sohrawardís i els naqxbandís. Aquest moviment es va desenvolupar sota el lideratge del clergue sufí Ahmed Raza Khan Barelvi (1856–1921) cap als anys 1870-1890, en oposició als moviments coetaris dels deobandís i l'Ahl-i Hadith.

## Vegeu també

* Fazle-Haq-Khairabadi
# La núvia de Frankenstein

La núvia de Frankenstein (títol original Bride of Frankenstein) és una pel·lícula de terror i ciència-ficció dirigida per James Whale i estrenada el 1935. És la seqüela de Frankenstein (1931). En ambdues, els actors Boris Karloff i Colin Clive van interpretar els papers principals. La cinta compta també amb l'actuació de Elsa Lanchester, que encarna a Mary Shelley i a la núvia del monstre, i amb la de Ernest Thesiger en el paper del doctor Pretorious. Ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Boris Karloff: El monstre
* Colin Clive: Doctor Henry Frankenstein
* Valerie Hobson: Elizabeth
* Ernest Thesiger: Doctor Pretorius
* Elsa Lanchester: Mary Shelley / La núvia del monstre
* Gavin Gordon: Lord Byron
* Douglas Walton: Percy Bysshe Shelley
* Una O'Connor: Minnie
* E.E. Clive: Burgmestre
* Lucien Prival: Majordom
* O.P. Heggie: Ermità
* Dwight Frye: Karl
* Reginald Barlow: Hans
* Mary Gordon: Esposa de Hans
* Anne Darling: Pastora

## Recepció

La núvia de Frankenstein va obtenir una resposta positiva per part de la crítica cinematogràfica i el públic en general, sent considerada una de les millors pel·lícules de 1935 pels llocs web Filmsite, Films101 e Internet Movie Database. La pel·lícula posseeix un 100% de comentaris "frescos" en el lloc Rotten Tomatoes, basat en un total de 40 crítiques.
El novembre de 1998, la Biblioteca del Congrés dels Estats Units la va triar al costat d'altres cintes per a formar part del National Film Registry, una filmoteca dedicada a conservar aquelles pel·lícules "culturalment, històricament o estèticament significatives".
Els crítics Richard Schickel i Richard Corliss de la revista Time la van incloure entre les 100 millors pel·lícules de la història. La Chicago Film Critics Association, por su parte, la ubicó en el puesto número 18 de "las películas más terroríficas". En 2008, la revista Empire va dur a terme una enquesta entre lectors i crítics de cinema per a seleccionar les 500 millors pel·lícules de tots els temps, i La núvia de Frankenstein va ser situada en el lloc 204.

## Referències

* ↑ La núvia de Frankenstein a esadir.cat
* ↑ «Greatest Films of 1935» (en anglès). Filmsite. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «The Best Movies of 1935 by Rank» (en anglès). Films101. Arxivat de l'original el 2022-12-01. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «Most Popular Feature Films Released In 1935» (en anglès). IMDb. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «The Bride of Frankenstein (1936)» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «'Easy Rider' now listed on National Film Registry» (en anglès). CNN, 17-11-1998. [Consulta: 25 juliol 2023].
* ↑ «All-TIME 100 Movies» (en anglès). Time, 2005. [Consulta: 4 abril 2012].
* ↑ «Chicago Critics' Scariest Films» (en anglès). Alt Film Guide, 26-10-2006. [Consulta: 16 juny 2012].
* ↑ «The 500 Greatest Movies of All Time» (en anglès). Empire, 2008. [Consulta: 15 juny 2012].
# Illa de Graham Bell

L'illa de Graham Bell (en rus Остров Греэм-Белл) és una illa deshabitada de l'arxipèlag de la Terra de Francesc Josep, a Rússia. Administrativament pertany a l'óblast d'Arkhànguelsk.

## Geografia

És una de les illes més gran del grup amb 1.557 km². Es troba a l'est de Terra de Wilczek, de la qual es troba separada per un estret pas conegut com a Morgan Sound. És l'illa més oriental de Terra de Francesc Josep. El cap Kolzat és el punt més oriental de l'arxipèlag i de l'illa i marca l'extrem nord-oest del mar de Kara.
El punt més alt és el Kupol Vetrenyy, que s'eleva fins als 509 msnm.
L'illa va rebre el nom en record a l'inventor Alexander Graham Bell. No s'ha de confondre aquesta illa amb la petita illa Bell, que també forma part de la Terra de Francesc Josep i que porta el nom per la forma, no la persona.

## Història

Durant la Guerra Freda l'illa va acollir l'aeròdrom Greem Bell, a l'extrem nord de l'illa, el més gran de l'arxipèlag amb una pista de 2.100 metres. Durant la dècada de 1980 i 1990 la pista fou emprada també per a usos turístics. La base va tancar definitivament el 1994. El 2012 la Força Aèria russa va reobrir l'aeròdrom com a part d'una sèrie de bases reobertes a l'Àrtida.

## Referències

* ↑ «Kupol Vetrenny». Mapcarta. [Consulta: 6 octubre 2016].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2017-08-03. [Consulta: 12 agost 2016].
* ↑ http://www.franz-josef-land.info/index.php?id=651&L=5 Arxivat 2016-03-16 a Wayback Machine.
* ↑ «Graham Bell (Greem Bell) Island, Severnaja - Franz-Josef-Land». franz-josef-land.info. Arxivat de l'original el 28 d'octubre 2020. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Russia to build more Arctic airfields». IHS Janes. [Consulta: 19 gener 2014].
# Ivana Trump

Ivana Marie Trump, de nom de naixement Ivana Marie Zelníčková, (Zlín, 20 de febrer de 1949 - Ciutat de Nova York, 14 de juliol de 2022) fou una model, esquiadora, escriptora, dissenyadora i empresària estatunidenca d'origen txecoslovac, famosa pel seu matrimoni el 1977 i posterior divorci el 1992 amb el multimilionari, magnat del món immobiliari i 45è president dels Estats Units, Donald Trump, amb qui va tenir tres fills.
Va ocupar càrrecs d'importància durant la dècada del 1980 a The Trump Organization i va exercir un paper central en la fundació de la Trump Entertainment Resorts, ocupant diferents llocs de gerència. En els anys posteriors al seu divorci va desenvolupar amb èxit una carrera executiva i empresarial pel seu compte al món de la moda, els perfums, les joies i els llibres de superació personal.
Es va casar dues vegades després del seu divorci amb Donald Trump, la primera va ser amb Riccardo Mazzucchelli, un matrimoni que va durar menys de dos anys, i la segona va ser amb Rossano Rubicondi. El 14 de juliol de 2022, a l'edat de 73 anys, va morir d'una ferida per contusió al tors després de caure per les escales de casa seva, a l'Upper East Side de Manhattan. Diversos polítics i celebritats van publicar el seu condol a les xarxes socials.

## Referències

* ↑ «Ivana Trump, first wife of Donald Trump, dies aged 73» (en anglès), 14-07-2022. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ «Mor als 73 anys Ivana Trump, model, esquiadora i empresària». 324.cat, 15-07-2022. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ van Meter, Johnathan «That's Why the Lady is a Trump» (en anglès). Spy. Sussex Publishers, 5-1989. ISSN: 0890-1759 [Consulta: 30 juny 2013].
* ↑ Tate, Amethyst. «Ivana Trump Died of Blunt Force Injuries After Falling Down Stairs, Medical Examiner Determines» (en anglès). Arxivat de l'original el 16 juliol 2022. [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ «Ivana Trump, 1st wife of former President Donald Trump, dies at 73». WABC-TV, 14-07-2022 [Consulta: 14 juliol 2022].
* ↑ Vargas, Ramon Antonio. «Ivana Trump died of blunt force injuries to her torso, medical examiner says» (en anglès). The Guardian, 15-07-2022. Arxivat de l'original el 15 juliol 2022. [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ Taheri, Amanda (2022-07-14). «The Trump Family, Celebrities and Politicians React to Sudden Passing of Ivana Trump at Age 73». People. Arxivat de l'original el 2022-07-14.
* ↑ Schudel, Matt; Fisher, Marc «Ivana Trump, first wife of former president, has died». The Washington Post, 14-07-2022 [Consulta: 14 juliol 2022].