OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arenes d'al-Wahiba

Les Arenes Occidentals (àrab: الرمال الشرقية, ar-Rimāl ax-Xarqiyya), antigament anomenades Arenes d'Al Wahiba (àrab: رملة آل وهيبة, Ramlat Āl Wahība), és una regió desèrtica d'Oman. El nom antic li fou donat per la tribu Al Wahiba.
La zona s'estén 180 km al nord-sud i 80 km d'est a oest, i ocupa una àrea d'uns 12.500 km².
El 1986 la Royal Geographical Society hi va organitzar una expedició per documentar la diversitat de terreny, la flora i la fauna. Hi ha 16.000 invertebrats, 200 espècies d'animals salvatges, incloent-hi ocells, i 150 espècies de flora autòctona.

## Geologia

La formació d'aquest desert es remunta al Quaternari, i és el resultat de l'encontre entre el vent del monsó del sud-oest i el vent alisi del nord-est Xamal.
D'acord amb els tipus de dunes, es divideix la regió en dues parts:
* La Wahiba Alta, amb els sistemes de mega-crestes de sorra, orientades de nord a sud, suposadament format pel monsó. Les que estan al nord daten de l'última glaciació regional, i arriben a una altitud de 100 metres.
* La Wahiba Baixa amb dunes més mesurades.
Els límits nord i oest del desert estan delimitats pels sistemes fluvials del Wadi Batha Wadi i del Wadi Andam. La superfície de sorra cobreix una antiga capa de sorra de carbonat cimentat. Els al·luvions suposadament provinents de l'uadi Batha, al paleolític, van ser dipositats al desert central de 200 metres per sota de la superfície interdunal. L'erosió eòlica es creu que han contribuït a la creació d'una plana prop del sud-oest.

## Habitants

L'àrea està ocupada pels beduïns, que se centren a Al Huyawah, un oasi prop del límit del desert, entre juny i setembre, per recollir dàtils. Quan es va organitzar l'expedició de la Royal Geographical Society, aquest aplec incloïa principalment persones de les tribus al-Wahiba (o Yal Wahiba), d'on prové el nom de la regió, i també al-Amr, 'al-Bu-Isa, Hikman, Hishm i Janâba.

## Galeria

* Prosopis cineraria.
* Panorama.

## Vegeu també

* Rub al-Khali
* Desert d'Aràbia
* Al-Dahna

## Referències

* Alsharhan, A. S.; IGCP Project 349. Quaternary Deserts and Climatic Change: Proceedings of the International Conference on Quaternary Deserts and Climatic Change : Al Ain, United Arab Emirates, 9–11 December 1995. Taylor & Francis, 1998. ISBN 9054105976.
* Cooke, Ronald U.; Andrew Warren, Andrew Goudie. Desert Geomorphology. Taylor & Francis, 1993. ISBN 1857280172.
* Darke, Diana; Sandra Shields. Oman: The Bradt Travel Guide. Bradt Travel Guides, 2006, p. 214–217. ISBN 1841621684.
# Leptocyon

Leptocyon fou un petit gènere extint de cànids endèmics de Nord-amèrica entre l'Oligocè i el Miocè, que visqueren entre fa 24,8 i fa 10,3 milions d'anys. Leptocyon era un petit animal semblant a una guineu, amb el cos petit i la mandíbula esvelta.

## Referències

* 1 2 Entrada «Leptocyon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Evolution of Tertiary Mammals of North America: Terrestrial animals of North America Volume 1, Terrestrial Carnivores, Ungulates, and Ungulate like Mammals. Christine M. Janis carnivores. Louis L. Jacobs, Kathleen Marie Scott.
# Cascades Abaga

Les cascades Abaga són unes cascades i un ecosistema situades a uns 15 km al sud-oest de ciutat Iligan, a l'illa de Mindanao (Filipines), concretament al barangay Abaga, municipi de Baloi (Lanao del Nord).
L'alçada de les cascades Abaga és aproximadament el doble que les mes famoses Cascades Maria Cristina, també situades a les rodalies d'Iligan (al barangay Maria Cristina, municipi de Baloi). Tanmateix, a diferència de les cascades Maria Cristina, que és alimentada pel riu Agus, la font d'aigua de les cascades Abaga són diverses fonts subterrànies que surten a la part superior de les cascades Abaga a través de diversos tributaris. També, a diferència de les més populars cascades Maria Cristina, l'accés humà a les cascades d'Abaga està molt limitat a causa de l'actual manca de carreteres que es mantenen regularment i que cal una bona caminada per arribar a la base de les cascades. Aquest nivell d'aïllament no ha protegit l'ecosistema dels danys causats per la desforestació i l'excés de caça.
El nom pot ser un derivat del terme cebuà «abaga» que significa «espatlla», possiblement relacionat amb la forma i alçada del cingle.

## Flora i fauna

Hi ha una sèrie d'animals interessants que habiten la zona de les cascades Abaga. Els més notables són:
* Àguila menjamones de les Filipines (Pithecophaga jefferyi)
* Guineu voladora de les Filipines (Acerodon jubatus)
* Calau rogenc de les Filipines (Buceros hydrocorax)
* Lèmur volador de les Filipines (Cynocephalus volans)
Molts d'aquests animals estan a prop de l'extinció o en perill de perdre els seus hàbitats a causa de les activitats humanes.

## Esforços de conservació

En l'actualitat, s'està fent molt poc per ajudar a preservar l'àrea de les cascades Abaga, tant de l'home com de les pertorbacions naturals.
El grup Save Abaga Falls és una campanya popular que va ser fundada recentment per un antic resident de les cascades Abaga que actualment viu als Estats Units. Aquest grup està actualment en procés d'obtenir tanta informació com sigui possible quant a l'estat ambiental actual de l'ecosistema de les cascades d'Abaga.

## Vegeu també

* Llista de cascades

## Enllaços externs

* Philippine Eagle Foundation (anglès)
# Estadi Rodrigo Paz Delgado

L'Estadi Rodrigo Paz Delgado, també conegut com La Casa Blanca, és un estadi de futbol de la ciutat de Quito, Equador. Entre 1997 i 2017 fou conegut amb el nom Estadi Liga Deportiva Universitaria.
L'estadi va ser construït entre 1995 i 1997, i inaugurat el 6 de març de 1997. És propietat de la Liga Deportiva Universitaria de Quito i té una capacitat per a 41.575 espectadors asseguts.

## Referències

* ↑ «Radio CRE Satelital – Tus Ojos en la Cancha». Arxivat de l'original el 2017-01-12. [Consulta: 17 setembre 2016].
* ↑ «Anuario Conmebol Sudamericana 2022». CONMEBOL, 03-04-2023. [Consulta: 12 maig 2023].
# Naslednitsa po priamoi

Naslednitsa po priamoi (en rus: Наследница по прямой, lit. "Hereva per línia directa") és una pel·lícula dramàtica soviètica del 1982 dirigida per Serguei Soloviov.

## Argument

La pel·lícula parla d'una noia inusual que es considera l'hereva directa de Pushkin. Per a ella, les relacions adultes són falses i buides. I de sobte un amic del seu pare, juntament amb el seu fill, la venen a visitar.

## Repartiment

* Tatiana Kovxova
* Tatiana Drubitx
* Aleksandr Zbruiev
* Serguei Xakurov
* Igor Nefiodov
* Andrei Iuritsin
* Guerman Xorr
* Anna Sidorkina
* Aleksandr Porokhovxtxikov
* Serguei Plotnikov

## Referències

* ↑ Что в образе тебе моем?
* ↑ Загадка гибели Пушкина в отечественном кино
* ↑ «Наследница по прямой». Arxivat de l'original el 2023-08-13. [Consulta: 13 agost 2023].
* ↑ Наследница по прямой
* ↑ Наследница по прямой (1982) Full Cast & Crew

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Francònia

Francònia és una regió geogràfica i històrica del centre d'Alemanya, per bé que no existeix oficialment ni de manera unificada. La major part és situada al nord de l'actual estat de Baviera, on forma les regions administratives, independents i no relacionades, de Francònia Mitjana (Mittelfranken), Baixa Francònia (Unterfranken) i Alta Francònia (Oberfranken). A l'edat mitjana fou el Ducat de Francònia del Regne Germànic. A Mittelfranken (o Francònia del Mig), hi ha la ciutat més important, Nuremberg, tot i que no és la capital d'aquesta regió administrativa, que és situada a Ansbach.
El territori actual de Francònia comprèn una petita i perifèrica part de l'assentament originari que ocupaven els antics francs. Els carolingis van emprar el terme França per designar dues regions, la poblada originàriament pels francs, França del Rhin (Rheinfranken) o Lotaríngia, i la colonitzada per aquests, França del Main, o Francònia (Mainfranken).En alemany, el mot Franken es refereix alhora als habitants de la moderna Francònia, i a l'antic poble dels francs, cosa que es presta a confusió. És un misteri com un poble germànic (amb més de quinze segles d'història) tan antic, i tan important en la història de tot Europa, pràcticament s'ha desintegrat. Així doncs estem parlant, d'un antic poble, els francs, que varen dominar gran part d'Europa.
Actualment els francs, com a mínim una part, lluiten per constituir un Land propi dintre d'Alemanya. En tot cas, ara per ara, per atzar històric, formen part de Baviera. A Baviera són majoritàriament catòlics, i a Francònia tendeixen a ésser protestants o evangèlics, encara que això varia d'un Kreis (comarca) a un altre. La mentalitat francona i bavaresa és també divergent. Els francs es queixen molt del centralisme bavarès.

## Referències

* ↑ Brühl, Carlrichard. «Naissance de deux peuples : Français et Allemands, IXe-XIe siècle». A: Olivier Guyotjeannin. Deutschland-Frankreich: die Geburt zweier Völker (en francès). París: Fayard, 1995, p. 70. ISBN 2-213-59344-2.

## Vegeu també

* Ducat de Francònia
* Casa de Francònia
* Marcgraviat d'Ansbach

## Enllaços externs

* http://mek.oszk.hu/03400/03448/03448.pdf
* Franken a Curlie
* http://www.foracheim.de/cms.php?cmspid=73/
* http://www.franken-galerie.de/
# Pebanista yacuruna

Pebanista yacuruna és una espècie extinta de cetaci de la família dels platanístids que visqué a Sud-amèrica durant el Miocè inferior a mitjà, fa entre 14 i 17 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils al Perú. Es tracta de l'única espècie reconeguda del gènere Pebanista. El nom genèric Pebanista és una combinació del nom del llac Pebas i de Platanista, un gènere modern de dofins de riu que és el seu tàxon germà, mentre que el nom específic yacuruna es refereix a una criatura mitològica de l'Amazònia peruana.
Era força més gros que els seus parents vivents, amb una llargada de tres metres i mig contra dos metres, i es nodria de peix.

## Referències

* 1 2 Benites-Palomino et al., 2024, p. 2 i 3.
* 1 2 Benites-Palomino et al., 2024, p. 2.
* ↑ Benites-Palomino et al., 2024, p. 1 i 2.
* ↑ «Enorme i gairebé cec: així era el dofí gegant que vivia fa 16 milions d'anys a l'Amazònia». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 23 març 2024. [Consulta: 23 març 2024].

## Bibliografia

* Benites-Palomino, A.; Aguirre-Fernández, G.; Baby, P.; Ochoa, D.; Altamirano, A.; Flynn, J. J.; Sánchez-Villagra, M. R.; Tejada, J. V.; Muizon, C. de; Salas-Gismondi, R. «The largest freshwater odontocete: A South Asian river dolphin relative from the proto-Amazonia» (en anglès). Science Advances, 10, eadk6320, 2024. DOI: 10.1126/sciadv.adk6320.
# Hieracium pilosella

Hieracium pilosella és una espècie de planta asteràcia. És planta nativa d'Euràsia, incloent Catalunya.
En la revisió taxonòmica de The Plant List de l'any 2014, se la considera un sinònim de Pilosella officinarum Vaill.
Habita en pastures,brugueres, roques i murs de tot Europa.

## Descripció

Té estolons foliosos, llargs i prims estesos pel sòl i capítols florals solitaris que broten de tiges, de fins a 30 cm o més, molt piloses. Fulles en una roseta, oblanceolades a el·líptiques, enteres. Flors d'1,8-2,2 cm de diàmetre, flors de color groc pàl·lid, amb ratlles en la superfície externa; bràctees involucrals amb pèls densos arrissats. És una espècie molt variable. Floreix a partir de maig.

### Principis actius

Conté flavonoides: heteròsids d'apigenol i luteolol, cumarines: umbeliferona present en les fulles, tanins, substàncies amargants, resina i mucílag.

### Propietats medicinals

És sudorífica, tònica i expectorant. Diürètica, elimina la urea i els clorurs. Es pot usar en cas d'insuficiència cardíaca, en oligúria o edema en les cames.

## Etimologia

Hieracium: nom genèric que prové del grec hierax o hierakion = "falcó". Li va donar aquest nom Joseph Pitton de Tournefort (1656 - 1708), probablement en referència a alguns escrits del naturalista romà Plini el Vell (23-79) en els quals, segons la tradició les aus de presa utilitzen aquesta planta per enfortir la seva visió.
pilosella: epítet específic que significa "com Pilosella"

### Varietats

* Hieracium pilosella var. niveum Müll.Arg.
* Hieracium pilosella var. pilosella L.

### Sinònims

* Hieracium linguatiforme Dahlst.
* Hieracium poliophyton (Zahn) Juxip
* Hieracium subtardans (Nägeli i Peter) Zahn
* Pilosella officinarum F.W.Schultz i Sch.Bip.

## Referències

* ↑ Hieracium pilosella a The Plant List
* ↑ Motta 1960. Vol. 2 - pag. 454
* ↑ «Botanical names».
* ↑ «Hieracium pilosella». Catalogue of Life. (anglès)
* ↑ Botanic Garden and Botanical Museum Berlin-Dahlem. «Details for: Pilosella piloselloides» (en anglès). The Euro+Med Plantbase, 05-06-2007. [Consulta: 21 desembre 2007].

## Bibliografia

* Cronquist, A.J. 1980. Asteraceae. 1: i–xv, 1–261. In Vasc. Fl. S.E. U. S.. The University of North Carolina Press, Chapel Hill.
* Fernald, M. 1950. Manual (ed. 8) i–lxiv, 1–1632. American Book Co., New York.
* Flora of North America Editorial Committee, e. 2006. Magnoliophyta: Asteridae, part 6: Asteraceae, part 1. Fl. N. Amer. 19: i–xxiv, 1–579.
* Gleason, H. A. 1968. The Sympetalous Dicotyledoneae. vol. 3. 596 pp. In H. A. Gleason Ill. Fl. N. U.S. (ed. 3). New York Botanical Garden, New York.
* Gleason, H. A. & A.J. Cronquist. 1991. Man. Vasc. Pl. N.E. U.S. (ed. 2) i–910. New York Botanical Garden, Bronx.
* Marticorena, C. & M. Quezada. 1985. Catálogo de la Flora Vascular de Chile. Gayana, Bot. 42: 1–157.
* Radford, A. E., H. E. Ahles & C. R. Bell. 1968. Man. Vasc. Fl. Carolinas i–lxi, 1–1183. University of North Carolina Press, Chapel Hill.
* Scoggan, H. J. 1979. Dicotyledoneae (Loasaceae to Compositae). Part 4. 1117–1711 pp. In Fl. Canada. National Museums of Canada, Ottawa.
# Maniago

Maniago (friülà Manià ) és un municipi italià, dins de la província de Pordenone, a la regió de Friuli-Venècia Julia. L'any 2012 tenia 11.708 habitants. Limita amb els municipis d'Andreis, Arba, Fanna, Frisanco, Montereale Valcellina, San Quirino, Vajont i Vivaro
Famós per les Ganiveteries artesanals que ja a l'edat mitjana eren conegudes a tot Europa. El 1998 va obrir el museu l'Art fabril i dels ganivets (Dell'Arte fabbrile i delle coltellerie). El museu compta amb vídeos i fotografies, a més dels exemples de ganivets que permeten al visitant d'entendre en forma didàctica com abans del segle XX els artesans feien aquestes obres d'art.

## Geografia

La ciutat de Maniago es troba a 283m del nivell del Mar. El municipi al seu torn està subdividit en quatre fraccions:
* Campagna (es llegeix campanya) a sud, pren aquest nom perquè sempre va ser una fracció agrícola.
* Dándolo al sud, pres del nom del noble Venecià "Mattia Dándolo-" que en el 1649 va comprar aquesta part de la Campagna.
* Fratta a l'est, particularment activa a l'estiu per la celebració de Mare de Déu del Carme.
* Maniago Libero
Maniago està envoltat per dos torrents de muntanya:
* El Cellina
* El Colvera

## Història

L'origen del nom Maniago ve del llatí "Maniacus", esmentat per primera vegada en un document escrit per l'Emperador Otó II del Sacre Imperi. Però l'origen de la ciutat és d'època preromana, com demostren les restes de pedres de l'època neolítica que es poden observar a les grutes de la muntanya de San Lorenzo.

## Evolució demogràfica

Cens d'habitants

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Alessio Belgrado | Centredreta |

## Referències

* ↑ «Dades del comune». Arxivat de l'original el 2012-11-08. [Consulta: 15 desembre 2012].

## Enllaços externs

* Maniago - Lloc web oficial
# Marion Bloem

Marion Bloem (Arnhem, 24 d'agost de 1952) és una escriptora, directora de cinema neerlandesa, coneguda popularment per ser l'autora del llibre Geen gewoon Indisch meisje i directora del llargmetratge del 2008 Ver van familie (‘Lluny de família’).

## Biografia

És la segona dels quatre fills de Jacquelin i Alexander Bloem, van ser repatriats d'Indonèsia cap als Països Baixos el 1950. Son pare és un supervivent del desastre Jun'iō Maru. Va estudiar psicologia a la Universitat d'Utrecht on va graduar el 1976. Amb quinze anys va publicar el primer recit curt Zwijgen als een graf (‘Callar com un sepulcre’). Es va casar amb l'escriptor i metge neerlandès Ivan Wolffers. Tenen un fill anomenat Kaja i quatre nets.
A més de la seva carrera com a escriptora i directora de cinema, Bloem és una pintora que exposa a tot Europa.

## Obra

El seu estil d'escriptura està influenciada per la tradició narrativa oral del malai, la llengua dels seus pares. Bloem també ha produït un nombre considerable de pel·lícules i documentals que han rebut diversos premis i nominacions culturals.
Els seus documentals de 1983 Het land van mijn ouders («terra dels meus pares») va ser ben rebut tant per la crítica com pel públic. Hi tracta el tema del seus pares indonesis que durant la lluita per la independència van triar el costat neerlandès, i que després de la desfeta van haver d'emigrar cap a un país que no coneixien i on se senten incompresos.

## Publicacions (selecció)

* Overgang (1976) (no-ficció)
* Matabia (1981) (Premi Jenny Smelk)
* Geen gewoon Indisch meisje (1983)
* Vaders van betekenis (1989)
* Vliegers onder het matras (1990)
* De honden van Slipi (1992)
* De leugen van de Kaketoe (1993)
* Mooie meisjesmond (1997)
* Ver van familie (1998)
* Games4Girls (2001)
* Voor altijd moeder (2001)
* Liefde is soms lastig, liefste (2002), (multimèdia cd with visual poetry)
* Thuis (2003), (històries, poemes, dibuixos i pintures)
* Zo groot als Hugo (2004)
* De V van Venus (2004).
* Een royaal gebaar (2005)
* In de kamer van mijn vroeger (2007) (poesia i pintures)
* Vervlochten grenzen (2009)
* Geen Requiem (2010)
* Als je man verandert (2010) (no-ficció)
* Meer dan mannelijk (2011)

## Referències

* ↑ van Rijnswou, 1992, p. 1.
* 1 2 Loriaux, Stéphanie «‘‘Het laat haar niet los', Marion Bloems zoektocht naar de Indische identiteit». Ons Erfdeel [Rekkem / Raamsdonkveer], 43, 2000, pàg. 671-672.
* ↑ «web oficial». [Consulta: 7 febrer 2022].
* ↑ van Rijnswou, 1992, p. 1-2, 3.

## Bibliografia

* van Rijnswou, Saskia. «Marion Bloem». A: Kritisch Lexicon van de Moderne Nederlandstalige Literatuur (en neerlandès). Groningen: Martinus Nijhoff, novembre 1992, p. 1-10.
* Loriaux, Stéphanie «‘Het laat haar niet los', Marion Bloems zoektocht naar de Indische identiteit». Ons Erfdeel, 43, 2000, pàg. 671-680.
# Paysafecard

Paysafecard és un mètode de prepagament electrònic per a béns i serveis digitals. El pagament amb paysafecard funciona sense necessitat d'indicar dades sensibles bancaris o de targeta de crèdit, de manera que es garanteix completament la privadesa financera. Així, l'ús de paysafecard és comparable al pagament en efectiu en qualsevol comerç, i actualment està disponible en més de 30 països. L'ús de paysafecard és en principi gratuït per al consumidor.

## Història

Paysafecard va ser fundada l'any 2000, com la primera targeta prepagament a Europa amb aprovació legal i que et permetia fer pagaments a Internet, garantits per Commerzbank a Alemanya, per BAWAG PSK a Àustria. La companyia té la seu a Viena i està disponible a Alemanya, Àustria, Espanya, Grècia, el Regne Unit, Eslovènia, Eslovàquia, Bèlgica, Xipre, República Txeca, Dinamarca, França, Irlanda, Itàlia, Luxemburg, Països Baixos, Noruega, Polònia, Romania, Suècia, Suïssa, i Argentina, té com a part dels seu nous objectius establir-se a l'entorn d'Sud-amèrica. Des de l'any 2006, Paysafecard està subvencionada pel programa eTEN de la Unió Europea, que recolza el seu establiment a tot Europa.

## Mode d'operar

* L'usuari compra (en metàl·lic) un cupó en un punt de distribució (quiosc, botiga o cabina telefònica) en el qual disposa d'un PIN de 16 dígits.
* Aquest PIN és usat per entrar a la pàgina web en la qual l'usuari vol pagar (i que ofereixi l'opció), de manera que l'usuari no revela dades personals ni bancàries.
* El punt de distribució ha de confirmar (contestant online) que la transacció ha tingut lloc.
Les pàgines web que ofereixen Paysafecard com a forma de pagament són majoritàriament del sector dels jocs en línia, descàrregues de música i telefonia.
El mètode de pagament Paysafecard, comparat amb altres mètodes de pagament en línia, l'usuari no necessita facilitar les seves dades personals per pagar en línia. Però al moment de reclamar si el servei no es duu a terme, no es pot fer sense registrar-se (un usuari anònim no pot reclamar) i a més a més l'empresa prestatària del servei no pot demostrar a quina persona ha donat el servei, per tant hi ha un vuit legal, a part del mal ús que se'n pugui fer emparant-se en l'anonimat, com passava amb les targetes de prepagament telefòniques i des del 11-M s'ha decidit que no siguin anònimes.

## Vegeu també

* Google Checkout
* PayPal
* Targeta de crèdit
* Targeta de prepagament

## Enllaços externs

* eTEN-Project (anglès)
* http://www.prepaidforum.org/ Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. (anglès)
* Panorama-actual.es Arxivat 2007-11-14 a Wayback Machine. (castellà)
* Skype-arriba -acord-amb-Paysafecard-per-el-ús-de-cupons-prepagament (castellà)
# Salvador Viniegra y Lasso de la Vega

Salvador Viniegra y Lasso de la Vega (Cadis, 23 de novembre de 1862 - Madrid, 29 d'abril de 1915) va ser un pintor historicista i mecenes andalús. Va ser sotsdirector del Museu del Prado (1890-1898) i acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Cadis
Va començar estudiant Dret, però aviat es va decidir a ser pintor, accedint a l'Escola de Belles arts de Cadis, on va ser deixeble de Ramón Rodríguez Barcaza i José Pérez Jiménez.
Les seves primeres obres conegudes són una sèrie d'aquarel·les, que van donar origen a un àlbum que, en 1877, va tenir bastant èxit. Els anys següents va guanyar diversos premis de pintura en exposicions regionals, i va realitzar un viatge a Roma, on es va dedicar a l'estudi del dibuix en viu.
De retorn Espanya en 1882, va concursar l'Exposició d'Hernández amb el seu quadre Un pati de Sevilla. Més tard, va concursar amb un altre quadre de grans dimensions, La benedicció dels camps, el 1800, exposat posteriorment en l'Exposició Nacional de Belles arts de Madrid de 1887 i que li va valer la medalla de primera classe del certamen.
En 1890 va guanyar el concurs per a un beca de mèrit en l'Acadèmia Espanyola de Belles arts de Roma, on va residir fins a novembre de 1896, sent aquest període italià el més ric de la seva vasta obra. En 1891 va realitzar llenç d'El primer petó. Va exposar les seves obres durant aquest període a Múnic, Roma i Budapest.
Les seves obres van ser reproduïdes incessantment, la qual cosa va fer d'ell un pintor molt popular en tot Europa.
En 1897 va presentar La Romeria del Rocio a la Sala Dante de Roma, així com en l'Exposició Nacional de Belles arts de Madrid del mateix any, i en les Exposicions Internacionals de Múnic i Viena de 1898, on va ser premiat amb diverses medalles d'or.
Aquest quadre va continuar la seva carrera internacional en ser contractat per un negociant polonès, que ho va exposar a diverses ciutats d'Europa oriental. El pintor ho va cedir al Museu d'Art Modern de Madrid en 1905.
Establert a Madrid, va ser nomenat sotsdirector i conservador del Museu del Prado (1890-1898). Durant aquesta època es va convertir en un important mecenes de les arts, especialment de la música (era un notable violoncel·lista), procurant ajuda a diversos artistes, entre els quals destaquen Manuel de Falla y Matheu i Juan Ruiz Casaux. Va morir a Madrid el 29 d'abril de 1915.

## Referències

* ↑ «Viniegra y Lasso de la Vega, Salvador». Museu del Prado [Consulta: 6 març 2016].
* Biografia en Portuguès, basat en "Viniegra, Salvador", Enciclopèdia universal il·lustrada europeu-americana, vol. LXVIII, Madrid, Espasa-Calp, pàg. 1687-1689.