OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Molins López-Rodó

Joaquim Molins López-Rodó (1952) és un empresari i professor universitari català.
Fou degà de Ciències Polítiques de la Universitat Autònoma de Barcelona i és catedràtic emèrit de la mateixa universitat, on va fer de professor de Sistemes polítics comparats. És membre de la família Molins, nissaga catalana propietària de l'empresa Cementos Molins.
Políticament, l'any 1999 va demanar el vot per Rafael Ribó, d'Iniciativa per Catalunya. Entre el 2003 i 2006 fou diputat al parlament de Catalunya amb el Partit Popular.
El 2009, quan va morir Francisco Javier Molins Lopez Rodó, el seu germà, va entrar com a conseller a l'empresa familiar Cementos Molins.
Posteriorment s'ha mostrat molt contrari al procés independentista català, arribant a ser vicepresident de l'entitat unionista Empresaris de Catalunya. El 2019 es va mostrar favorable a la sentència del Judici al procés.
Està casat i té tres fills.

## Publicacions

* Elecciones y comportamiento electoral en la España multinivel ISBN 978-84-7476-416-1

## Referències

* 1 2 3 NacióDigital. «Els Molins: Opus, ciment i catalanisme». [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ «Joaquim Molins: "Se ha roto la confianza en el autogobierno"» (en castellà). [Consulta: 21 febrer 2023].
* 1 2 3 «Joaquim Molins López Rodó: "El soberanismo es una leyenda" - Economía Digital» (en castellà). [Consulta: 21 febrer 2023].
* ↑ López-Rodó, Joaquim M. Molins. «El ‘procés': una sentència per mirar endavant», 11-12-2019. [Consulta: 21 febrer 2023].
# Pau Vidal Sánchez

Pau Vidal Sánchez (Sant Marcel·lí, 1988) és un músic valencià, alma màter del grup Tarquim.
Vidal aprén flauta travessera a la banda del seu barri, i pels volts del 2004 forma part del grup The Skafeïnats, juntament amb altres músics joves com Hèctor Galán, David Cases o Jonás Sánchez.
Es llicencia en flauta travessera, jazz i música moderna a l'Escola Superior de Música de Catalunya, i el seu treball final fou el disc Mar Endins, el seu primer treball en solitari. Aquella primera aproximació va ser una reinterpretació de la música tradicional valenciana, mentre que al seu segon treball, A Cuba, homenatja la música popular de l'illa caribenya, on ha estudiat.

## Referències

* 1 2 3 Carlos, Ripollés Montfort. «Tarquim, bersolaritza con Uxue Alberdi y Berto Turulla». Periplos Irradiantes, Radio 3, 02-09-2022. [Consulta: 4 setembre 2022].
* ↑ «"La tradició musical és una línia contínua que ens permet aprendre del passat per poder fer noves propostes"», 23-09-2020. [Consulta: 4 setembre 2022].
* 1 2 3 4 Castillón, Xavier. «Del Mediterrani al Carib - 13 set 2020». El Punt Avui. [Consulta: 4 setembre 2022].
* ↑ «Cadàvers Exquisits - The Skafeïnats». Territori Sonor, À Punt, 08-01-2018. [Consulta: 4 setembre 2022].
* ↑ Mediterrània, Sons de la. «Sons de la Mediterrània : Tarquim». [Consulta: 4 setembre 2022].
# Álvaro de Figueroa y Alonso-Martínez

Álvaro de Figueroa y Alonso-Martínez (Madrid, 21 de desembre de 1893 - Madrid, 3 de novembre de 1959), marquès de Villabrágima, va ser un polític espanyol, alcalde de Madrid entre 1921 i 1922 i diputat per Castuera durant cinc legislatures de les Corts de la Restauració.
Fill d'Álvaro de Figueroa y Torres, primer comte de Romanones, i de Casilda Alonso-Martínez i Martín, era germà dels també diputats Carlos, Eduardo i Luis. El 1914 es va casar amb Ana Fernández de Liencres i de la Viesca.
En les eleccions generals de 1916 va ser escollit diputat pel districte de Castuera per la Junta Provincial de Badajoz, com a únic candidat en l'elecció parcial convocada per al 31 de desembre de 1916. Va revalidar l'escó en les eleccions de 1918 i així ininterrompudament fins a 1923.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla de plata en la competició de polo en perdre la final contra la selecció britànica. Compartí equip amb Jacobo Fitz-James Stuart, Leopoldo Saínz de la Maza, Hernando Fitz-James Stuart i José de Figueroa. Quatre anys més tard, als Jocs de París fou quart en la competició de polo.
Fou alcalde de Madrid durant el regnat d'Alfons XIII, entre el 30 de desembre de 1921 i el 22 de març de 1922. Va dimitir del càrrec després dels violents incidents ocorreguts després de l'intent de l'Ajuntament de Madrid de cobrar-li al Metro els impostos corresponents a les obres de la línia que unia la Puerta del Sol amb Atocha. Durant la Segona República va ser escollit diputat per Guadalajara en les eleccions de 1936.

## Referències

* ↑ «Ha Fallecido el Marqués de Villabrágima». , 04-11-2017, p. 50 [Consulta: 15 enero 2017].
* ↑ Buscador Histórico de Diputados Consultado el 16 de junio de 2011.
* ↑ «Álvaro de Figueroa y Alonso-Martínez».
* 1 2 «Álvaro de Figueroa y Alonso Martínez | Real Academia de la Historia». [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Olympedia – Álvaro, Conde de Figueroa». [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Los madrileños eligen al alcalde número 245 de la historia del Ayuntamiento». Ya, 11-06-1987 [Consulta: 1r març 2016]. Arxivat 2015-11-18 a Wayback Machine.
* ↑ Buscador Histórico de Diputados Elecciones 9.4.1916 Consultado el 16 de junio de 2011.

## Bibliografia

* Díez Torre, Alejandro R. «Guadalajara, 1936: la primera crisis del caciquismo». Wad-al-Hayara [Guadalajara], 10, 1983, pàg. 137-164. ISSN: 0214-7092. Arxivat 2015-09-09 a Wayback Machine.
# La cançó dels noms oblidats

La cançó dels noms oblidats (títol original en anglès, The Song of Names) és una pel·lícula dramàtica del 2019 dirigida per François Girard. És una adaptació de la novel·la homònima de Norman Lebrecht i és protagonitzada per Tim Roth i Clive Owen com a amics de la infància als quals la Segona Guerra Mundial els canvia la vida. La pel·lícula es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto del 2019. La pel·lícula va ser nominada a nou Canadian Screen Awards i en va guanyar cinc. S'ha doblat al valencià per a À Punt amb el títol de La cançó dels noms oblidats, i al català central per a TV3 amb el nom de La cançó dels noms.

## Referències

* 1 2 "Clive Owen WWII film ‘The Song of Names' getting TIFF Gala Presentation".
* ↑ «TIFF bringing in new films starring Tom Hanks, Christian Bale, Joaquin Phoenix and dozens more». Toronto Star, 23-07-2019.
* ↑ «La cançó dels noms oblidats». À Punt, 16-09-2023. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ 3Cat. «Programació de TV3», 28-11-2024. [Consulta: 28 novembre 2024].
# Tit Quinti Ata

Tit Quinti Ata (en llatí: Titus Quinctius Atta) va ser un poeta còmic romà del segle ii aC. De la seva vida se'n sap molt poc, només que va morir l'any 77 aC i que va ser enterrat a la segona fila de tombes de la via Prenestina. En llatí atta vol dir 'avi', i sembla que rebia aquest agnomen pel seu caminar lent.
Les comèdies d'Ata van ser força populars a l'antiga Roma, i pertanyien a les anomenades togatae tabernariae, és a dir comèdies en què es feia referència a la gent romana i els seus costums. Ens han arribat alguns fragments de les seves obres.
Els títols coneguts són Aedilicia, Aquae Calidae, Conciliatrix, Lucubratio, Matertera, (potser incorrectament atribuïda, ja que podria ser del poeta Afrani), Megalensia, Socrus i Supplicatio.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 408-409.
# Ca n'Elies (Argentona)

Ca n'Elies és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de quatre cossos perpendiculars a façana amb coberta a dues vessants.
Els elements que destaquen d'aquest edifici són el rellotge de sol i un portal de pedra granítica d'accés al magatzem.
A l'hort de davant hi ha una caseta-vigia que servia per a vigilar que no robessin quan era una indústria tèxtil, durant el segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «Ca n'Elies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# La cigüeña distraída

La cigüeña distraída és una pel·lícula de comèdia mexicana del 1966 dirigida per Emilio Gómez Muriel i protagonitzada pel duo Viruta y Capulina, interpretats per Marco Antonio Campos i Gaspar Henaine.

## Sinopsi

Dues dones diferents donen a llum germans bessons a un hospital i, quan parlen fora de l’hospital, els pares (Viruta i Capulina) confonen els seus nadons quan s'acomiaden. Alguns anys després, una de les parelles és un parell de germans rics i ben educats que estan destinats a casar-se amb una parella de germanes riques, Alma i Maria Castillo, mentre que l’altra parella de germans, uns nois pobres però simpàtics, s'enamoren d'Emília i la Rosita, les minyones dels rics bessons. Quan les dues parelles es troben, es produeix confusió per totes bandes. Després de diverses situacions que gairebé trenquen el compromís de les quatre parelles, les noies s'adonen del problema i esmenen amb els nois.

## Repartiment

* Marco Antonio Campos - Viruta Palacios / Viruta Corrales
* Gaspar Henaine - Capulina Palacios / Capulina Corrales
* Alma Delia Fuentes - María Castillo
* María Duval - Alma Castillo
* Emily Cranz - Emilia
* Rosa María Vázquez - Rosita
* Antonio Henaine - Capulina, Jr.
* Francisco Navarrete - Viruta, Jr.
* Fannie Kauffman - Mrs. Palacios
* Óscar Ortiz de Pinedo - Fiscal Atenógeres Castillo
* Arturo Castro - Fiscal Arturo Castro
* Mary Ellen - Miss Offside
* Antonio Raxel - Don Antonio
* Mario García "Harapos" - Ladre petit
* Pedro de Urdimalas - Jaime

## Referències

* ↑ La cigüeña distraída a abandomoviez.net

## Enllaços externs

* La cigüeña distraída a YouTube
# Temple de Debod

El temple de Debod és un temple de l'antic Egipte localitzat actualment a Madrid (Espanya). Està situat a l'oest de la plaça d'Espanya, al costat del passeig del Pintor Rosales (parc de l'Oest), en un turó on es trobava la «caserna de la Montaña» (en el qual es va produir un sagnant episodi de la Guerra Civil espanyola). En ser traslladat a Espanya, es va situar de manera que conserva aproximadament la mateixa orientació que en el seu lloc d'origen, d'est a oest.
El temple de Debod fou un regal d'Egipte a Espanya (any 1968), en compensació per l'ajuda espanyola, després de la crida internacional realitzada per la UNESCO per salvar els temples de Núbia, principalment el d'Abu Simbel, en perill de desaparició a causa de la construcció de la presa d'Assuan. Egipte ha donat quatre dels temples salvats a diferents nacions col·laboradores: Dendur als Estats Units (es troba actualment en el Metropolitan Museum de Nova York), Ellesiya a Itàlia (exposat al Museu Egipci de Torí), Taphis als Països Baixos i Debod a Espanya.
Té una antiguitat d'uns 2.200 anys. El seu nucli més antic va ser erigit sota el rei kushita de Mèroe Adikhalamani cap a 200-180 aC, el faraó Ptolemeu VI Filomètor en va continuar la construcció i ampliació, igual que els seus successors Ptolemeu VIII i Ptolemeu XII, dedicat a Ammon de Debod (Amani, en idioma kushita) i Isis.

## Referències

* ↑ Templo de Debod. Fulletó de l'Ajuntament de Madrid. (castellà)
* ↑ Història i descripció del temple. Inclou dibuixos i descripcions dels exploradors del s.XIX. (anglès)

## Enllaços externs

* Temple de Debod: visita virtual oficial. (castellà)
* Fotografies i dibuixos del temple a Núbia. (anglès)
# El Castellet (Sant Martí de Llémena)

El Castellet és una muntanya de 696 metres que es troba al municipi de Sant Martí de Llémena, a la comarca del Gironès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Francisco Ortiz Martín

Francisco Ortiz Martín (Alacant, 27 de maig de 1899 - 1 de maig de 1951) va ser un saltador valencià que va competir durant la dècada de 1920. Fou un dels pioners en els salts de palanca i de trampolí al País Valencià. En el seu palmarès destaquen el Campionat d'Espanya de trampolí (1922) i de salts de palanca (1923-1925, 1927, 1929). El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar la prova de palanca alta del programa de salts, en la què quedà eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ CAMPEONES/AS DE ESPAÑA ABSOLUTOS/AS DE VERANO - SALTOS Arxivat 2017-06-28 a Wayback Machine. a Real Federación Española de Natación
* ↑ «Francisco Ortiz Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 13 abril 2018].
# Portada/efemèride febrer 18

Mór Jókai
« 17 de febrer · 18 de febrer · 19 de febrer »
# Enric Font Lloret

Enric Font Lloret (Barcelona, 7 de maig de 1945 - Manāslu, Nepal, 11 de maig de 1982) va ser un alpinista català.
Des de molt petit, va destacar la seva afició per la muntanya. S'inicià en el Club Excursionista de Gràcia i formà part del Grup Especial d'Escalada (GEDE) i el Centre Acadèmic d'Escalada (CADE) els anys setanta. El 1968 rebé la medalla de la Federació Espanyola de Muntanyisme. Entre els anys 1973 i 1976 presidí la secció de muntanya del Centre Excursionista de Catalunya. Realitzà diverses ascensions i escalades als Pirineus i els Alps, assolint la majoria de pics de 4.000 metres, i expedicions a la Serralada de l'Atles el 1968, a l'Iran el 1971, a l'Àfrica oriental el 1976, a l'Hindu Kush (Afganistan) el 1977, amb l'ascensió al Noshaq de 7.492 metres. A Grenlàndia, el 1978, on va realitzar un total de 9 ascensions a diversos cims verges. Assolí el Gasherbrum II el 1980, juntament amb Pere Aymerich i Meliz, per primer cop a l'Estat. Gran amant de l'esquí de muntanya, participà en ral·lis nacionals i internacionals, recollint grans èxits. Conjuntament amb Josep Maria Sala i Albareda i Francesc Xavier Gregori i Pons creà les pioneres Fitxa Esquí amb 87 itineraris d'esquí de muntanya arreu dels Pirineus en un moment en què no hi havia documentació especialitzada. A inicis del 1982 juntament amb els companys Pere Aymerich i Meliz, Conrad Blanch i Fors i Antoni Ricart i de Mesones aconsegueixen el permís per escalar l'Everest pel coll Nord l'any 1983, formant així l'equip promotor que posteriorment en una segona expedició l'any 1985 aconseguí la primera ascensió catalana a l'Everest. La nit del 10 a l'11 de maig del 1982, en un intent d'ascensió al Manāslu, morí sepultat per una allau juntament amb el seu company de cordada Pere Aymerich i Meliz quan estaven situats al camp V a 7.400 metres.
Casat amb Anna Maria Pujol, amb qui tingué un fill, posseïa el títol d'enginyer tècnic industrial i el seu treball se centrà en la informàtica. Les seves grans aficions, a més a més de la muntanya, eren la fotografia i el cinema, havent realitzat diverses pel·lícules en el transcurs de les seves sortides i expedicions en format Super 8. Entre elles cal destacar: "Alta Ruta de la Vanoise (1976)", "ANECA (1976)", "Noshaq (1977)", "Grenlàndia (1978)", "Oêtzal (1978)", "Alta Ruta Chamonix-Zermatt-Saas Fee (1979)", "Gasherbrum II la muntanya de la llum (1980)" i "Còrsega blanca (1981)".

## Referències

* 1 2 «Enric Font Lloret». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Los vencedores: Pere Aymerich i Meliz, Enric Font i Lloret». Mundo Deportivo, 20-08-1980, pàg. 19 [Consulta: 16 novembre 2019].
# Leopoldo Saínz de la Maza Gutiérrez-Solana y Gómez de la Puente

Leopoldo Saínz de la Maza Gutiérrez-Solana y Gómez de la Puente (Utrera, 22 de desembre de 1879 - Morón de la Frontera, 3 de febrer de 1954), I comte de la Maza, fou un jugador de polo espanyol que va competir durant la dècada de 1920.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla de plata en la competició de polo en perdre contra la selecció britànica en la final. Saínz de la Maza compartí equip amb Jacobo Fitz-James Stuart, Álvaro de Figueroa i José de Figueroa. Quatre anys més tard, als Jocs de París fou quart en la competició de polo.
Coronel de Cavalleria retirat, senador per Càceres (1921-1922) i diputat a Corts (1919-1920), cavaller de l'Orde de Calatrava i de Jerusalem, condecorat amb les creus de primera classe de Maria Cristina i del Mèrit Militar, cavaller de la Legió d'Honor, Medalla Militar Italiana i d'altres, fou majordom de Setmana del rei Alfons XIII d'Espanya. El 18 d'abril de 1910 li fou concedit el títol nobiliari de I Comte de la Maza.
Es casà amb María Cristina Falcó y Álvarez de Toledo, Dama de la Reial Orde de la Reina Maria Lluïsa i VII Comtesa de Frigiliana, amb qui va tenir 3 fills.

## Referències

* ↑ «Leopoldo Saínz de la Maza Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de juliol 2009. [Consulta: 20 juny 2018].
* ↑ Conde de la Maza, D. Leopoldo Sáinz de la Maza y Gutiérrez Solana a senado.es
* ↑ CONGRESO DE LOS DIPUTADOS - HISTORICO DE DIPUTADOS 1810-1977 a congreso.es
* ↑ ABC, Madrid 16.2.1964 pàg.108 recordatori
* ↑ «Guia oficial de España». 01-01-1930.
# Dee Hsu

Dee Hsu (en xinès, 徐熙娣; pinyin, Xú Xīdì; 14 de juny de 1978), també coneguda pel seu nom artístic Little S (小S; Xiǎo S), és una presentadora de televisió, actriu i cantant taiwanesa. Coneguda pel seu enginy mordaç, va ser la copresentadora de Kangxi Lai Le (2004-2016) amb Kevin Tsai, programa pel qual el duet va ser guardonat a la millor presentació d'un programa de varietats als 40ns premis Golden Bell el 2005. Hsu presenta el programa de tertúlies Hsu Girls Talk des de 2022.

## Referències

* ↑ «Kevin Tsai, Dee Hsu’s new variety show fails to impress» (en anglès). 8days. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ (xinès) 40th Golden Bell Awards winners list – 2005 Arxivat 20 September 2011 a Wayback Machine. 12 November 2005.
# Francisco Gamborena Hernandorena

Francisco Gamborena Hernandorena (Irun, 14 de març de 1901 - Sant Sebastià, 30 de juliol de 1982) és un exfutbolista basc de la dècada de 1920.
Fou jugador del Real Unión entre 1915 i 1934. Fou internacional amb la selecció d'Espanya entre 1921 i 1933, participant als Jocs Olímpics de 1924 i 1928.
Equips entrenats:
* 1939: Hèrcules CF
* 1940-1941: Alavés
* 1941: Reial Saragossa
* 1941-1942: Reial Societat
* 1947-1948: Reial Oviedo
* 1949-1950: Real Jaén

## Referències

* ↑ Francisco Gamborena Hernandorena a BDFutbol
* ↑ «Gamborena». [Consulta: 28 juny 2014].
* ↑ «Perfil a Selección Española». Arxivat de l'original el 2019-09-24. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ Semblanza de Gamborena tras su muerte: ABC (1/8/1982)
# L'habitació del fill

L'habitació del fill (títol original: La stanza del figlio) és una pel·lícula italiana dirigida per Nanni Moretti estrenada el 2001. Va aconseguir la Palma d'Or al Festival de Cannes del 2001. Ha estat doblada al català.

## Argument

Giovanni és un psicoanalista de renom a la ciutat on exerceix, Ancona. Viu una existència tranquil·la i feliç amb la seva dona, Paola, i els seus dos fills, Irene i Andrea. Porten una vida ordinària, entusiasmant-se per les victòries d'Irene a Basquet, i preocupant-se pel robatori d'un fòssil al col·legi, i pel qual Andrea és acusat.
De cop, tot es capgira. Un diumenge al matí, mentre tots esmorzaven, sona el telèfon, Giovanni despenja, i anuncia al seu fill, Andrea, que no pot anar amb ell a fer jòguing perquè ha d'atendre urgentment un pacient. La música que comença anuncia un drama inevitable. En efecte, Andrea, que ja no pot anar a córrer amb el seu pare, marxa a fer immersió submarina, de la qual no tornarà. La cèl·lula familiar es troba privada d'un dels seus membres, i tot s'esfondra. Cada membre es troba aïllat en el seu propi dolor, la unitat familiar està trencada. La mort d'un membre de la família comporta amb ella la mort de la vida de família. Giovanni es troba reclòs en la seva culpabilitat, ja que si no s'hagués precipitat per reunir-se amb el seu pacient un diumenge, Andrea i ell haurien anat a córrer junts. Mentre que el relat s'estanca en aquest sofriment, un element exterior ve a fer-lo progressar. Apareix l'última amiga d'Andrea.

## Repartiment

* Nanni Moretti: Giovanni
* Laura Morante: Paola
* Jasmine Trinca: Irene
* Giuseppe Sanfelice: Andrea
* Stefano Accorsi: Tommaso

## Premis i nominacions

Va aconseguir la Palma d'Or l'any 2001

### Nominacions

* César a la millor pel·lícula estrangera

## Referències

* ↑ S.A., (ASI) Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals,. «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > L'habitació del fill». [Consulta: 4 agost 2018].
* ↑ Holden, Stephen «FILM FESTIVAL REVIEWS; A Family Stunned When Death Strikes» (en anglès). The New York Times.
* ↑ «La stanza del figlio». [Consulta: 4 agost 2018].

## Enllaços externs

* Cannes profile Arxivat 2006-10-23 a Wayback Machine.
# Pere Moles

Pere Moles Sans és comissari d'art, dissenyador gràfic i artista conceptual nascut a Andorra l'any 1971. El seu estudi Moles Art & Design engloba diferents iniciatives i empreses amb vocació internacional, centrades en les disciplines de l'art i el disseny. Disposa d'un màster en Anàlisi i Gestió d'Art Contemporani i Art Actual per la Universitat de Barcelona, del títol oficial del Centre d'Art i Disseny de l'Escola Massana, adscrita a la Universitat Autònoma de la mateixa ciutat, i també del Curs de Patrimoni Cultural d’Andorra amb un programa dins del marc del bàtxelor en Humanitats de la Universitat d’Andorra.
Moles Art, sota la marca Reunió de Papaia, és la branca que te la missió de crear i difondre projectes artístics i culturals per a institucions públiques i empreses privades, amb l’objectiu d’universalitzar l’accés a l’art i a la creativitat, sovint transformant el carrer en sales d’exposicions amb accions efímeres, permanents o itinerants. I Moles Disseny és un estudi especialitzat en identitat corporativa, packaging, publicacions editorials i comunicació visual en general.
Paral·lelament, i de forma personal és autor de diverses obres pictòriques i escultòriques destacant 'Estripagecs als 4 Vents', obra monumental ubicada al Parc Natural de Sorteny o les ubicades als 6 cims més alts d'Andorra. També és autor de diferents llibres com 'Andorra Tresors Gràfics', 'Diccionari Visual d'Andorra o 'Instands'entre d'altres.
# Mas Calau (Argentona)

El Mas Calau és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb moltes construccions annexes. La construcció principal té la coberta a dues aigües amb frontó lateral. Té planta baixa baixa, pis i golfes amb coberta a dues aigües trencada pels cossos adossats, i una torre rodona, moderna, adossada al darrere.
La volumetria i la façana són rellevants, amb elements de diversos orígens, neogòtics, incorporats a finals del segle xix o principis del XX. També té una capella adossada.
De la construcció original tan sols resta l'entrada, amb tres portals de pedra granítica, l'escala també de pedra, i un rentamans amb plafó de rajoles antic.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Calau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Pic Aborigen

El pic Aborigen és un cim de la Serralada de Korskogo, a la vall del riu Kolimà, a la part oriental de Sibèria (Rússia) a l'oblast de Magadan. La seva altura és de 2.586 metres.
El nom va aparèixer al mapa ocular del cap del partit de prospecció geològica Pyotr Skornyakov el 1932. Aborigen és una paraula llatina que significa "habitant original". La muntanya destaca bruscament entre d'altres en el sistema de les crestes de Txerski.
Mitjançant un decret del govern de la regió de Magadan del 21 de setembre de 2017, fou declarar monument natural.

## Referències

* ↑ Leontiev, V.V.; Novikova, K.A.. Acadèmia de Ciències. Nord-est complex. Institut de Recerca. Laboratori. arqueologia, història i etnografia.. Aboriginal, 1989.. ISBN 5-7581-0044-7 ..
* ↑ ОБ УТВЕРЖДЕНИИ ГРАНИЦ И ОПРЕДЕЛЕНИИ РЕЖИМА ОСОБОЙ ОХРАНЫ ТЕРРИТОРИЙ ПАМЯТНИКОВ ПРИРОДЫ РЕГИОНАЛЬНОГО ЗНАЧЕНИЯ БОТАНИЧЕСКОГО ТИПА

## Enllaços externs

* Turisme a la zona (rus)
* Fotos (rus)