OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Edward Lhuyd

Edward Lhuyd (ocasionalment escrit com Llwyd, d'acord amb l'ortografia gal·lesa moderna) (1660 – 30 juny 1709) fou un naturalista, botànic, lingüista, geògraf i antiquari gal·lès. També és conegut per la forma llatinitzada del seu nom, Eduardus Luidius.

## Lingüista pioner

A finals del segle xvii, Lhuyd fou contactat per un grup d'acadèmics, encapçalats per John Keigwin de Mousehole, els quals li proposaren viatjar a Cornualla per tal estudiar la llengua còrnica. L'objecte de l'estudi Early Modern Cornish, publicat per Lhuyd el 1702, fou el còrnic modern.
Gràcies al suport del seu company acadèmic gal·lès Moses Williams, el 1707 publicà el primer volum de Archaeologia Britannica. Aquest llibre és cabdal per la descripció lingüística que fa del còrnic, però encara ho és més per la seva comprensió de la lingüística històrica. Algunes de les idees generalment atribuïdes a lingüistes del segle xix tenen les seves arrels en aquesta obra de Lhuyd.

## Bibliografia

* Delair, Justin B. and William A.S. Sarjeant. "The earliest discoveries of dinosaurs: the records re-examined." Proceedings of the Geologists' Association 113 (2002): 185–197.
* Emery, Frank. Edward Lhuyd. 1971.
* Evans, Dewi W. and Brynley F. Roberts (eds.). Archæologia Britannica: Texts and Translations. Celtic Studies Publications 10. 2007. Description Arxivat 2013-01-04 at Archive.is.
* Gunther, R.T. The Life and Letters of Edward Lhuyd. 1945.
* Roberts, Brynley F. Edward Lhuyd, the Making of a Scientist. 1980.
* Williams, Derek R. Prying into every hole and corner: Edward Lhuyd in Cornwall in 1700. 1993.
* Williams, Derek R. Edward Lhuyd, 1660–1709: A Shropshire Welshman. 2009.
* "Never at rest" A biography of Isaac Newton by Richard S. Westfall ISBN 0521274354 pp 581,

## Vegeu també

Literatura còrnica

## Enllaços externs

* Archaelogia Brittanica

## Referències

* ↑ «Bewskrifow». [Consulta: 11 novembre 2017].
# Fadiga

Es coneix com a fadiga el dret de prelació que té el senyor directe d’adquirir la cosa emfitèutica quan el senyor útil la traspassa a un altre per títol onerós.
A diferència del dret comú, que donava un termini de dos mesos al senyor, en dret català aquest només té trenta dies per pagar o dipositar el preu i accessoris, a partir de la data que presenta l'escriptura de transmissió. També és específic del dret català que els béns emfitèutics es puguin cedir a un tercer, excepte al bisbat de Girona i alguns llocs de la Catalunya Vella, on, a l’igual del dret comú, només es podia fadigar si els béns restaven per al senyor directe. En l’actual dret vigent a Catalunya, el senyor que fadiga no pot transmetre la propietat a títol onerós fins al cap de sis anys. El termini per a fadigar és de 15 dies des de la notificació de la transmissió, i si aquesta no es comunica, d’un any des de la inscripció al registre de la propietat. Tenen el dret de fadiga tant el senyor directe com el senyor útil en el cas que l’altra part trameti els seus drets a títol onerós. Segons la Compilació del 1960, la fadiga no pot tenir lloc en les permutacions, en les retrovendes, en les transaccions, en els violaris i en aquelles alienacions on el titular del dret no pugui complir, donant o fent, allò a què s'hauria obligat l’adquirent. Hom perd el dret de fadiga quan s'ha cobrat el lluïsme o consentit l’alienació i quan ha exercitat el dret de redempció abans de dictar-se sentència donant lloc a la fadiga. Quan el domini directe és de diverses persones en indivís, aquestes tenen el dret d’exercitar la fadiga conjuntament o per cessió dels restants. Si el domini directe és en usdefruit, cal que faci ús de la fadiga el nu-propietari.

## Referències

* ↑ «Gran diccionari de la llengua catalana. Fadiga». enciclopedia.cat. [Consulta: 13 gener 2022].
* ↑ «Terminologia notarial | TERMCAT». [Consulta: 25 gener 2022].
* ↑ «Diccionari de dret civil | Terminologia jurídica». [Consulta: 25 gener 2022].
# Regla de la mà esquerra

La regla de la mà esquerra és la que determina cap a on es mou un conductor o en quin sentit es genera la força dins d'ell.
Va ser ideada pel seu ús en electromagnetisme pel físic britànic John Ambrose Fleming al segle xix.
En un conductor que està dins d'un camp magnètic i pel qual es fa circular un corrent, es crea una força el sentit dependrà de com interaccionin ambdós vectors (corrent i camp). Per el palmell de la mà (esquerra) entra el camp magnètic que interacciona amb el conductor, pel dit polze es determina el sentit de la força i els altres tres dits ens indiquen en quin sentit gira el corrent dins el conductor.
Si volem esbrinar el sentit de la força que un camp magnètic exerceix sobre un electró (càrrega elèctrica negativa) que circula pel si d'aquest camp magnètic, hem de prendre com a sentit de la força l'oposat al que indica el dit polze de la mà esquerra.

## Vegeu també

* Regla de la mà dreta
* Motor de corrent continu

## Referències

* ↑ Fleming, John Ambrose. Magnets and Electric Currents, 2nd Edition. London: E.& F. N. Spon, 1902, p. 173–174.
* ↑ «Right and left hand rules». Tutorials, Magnet Lab U.. National High Magnetic Field Laboratory. Arxivat de l'original el 2007-07-06. [Consulta: 30 abril 2008].

## Enllaços externs

* 1 º Llei de la mà dreta
* 2 º Llei de la mà dreta
# Joan Solana i Figueras

Joan Solana i Figueras (Banyoles, Pla de l'Estany, 1951) és un escriptor i polític català. És exprofessor de literatura a l'IES Pere Alsius de Banyoles. Exmilitant del PSC, va ser alcalde de Banyoles de 1991 a 1999 per la candidatura independent Plataforma Progressista de les Comarques Gironines. Durant els Jocs Olímpics d'Estiu 1992 va mantenir una especial relació amb Pasqual Maragall, quan la capital del Pla de l'Estany va ser subseu olímpica. El 2001 va guanyar el Premi Josep Ametller de Teatre, el 2003 el Premi Octubre de teatre i el 2006 el Premi Ciutat de Badalona de Novel·la. El 2004 va dirigir els Serveis Territorials de Cultura a Girona. Va ser membre de Platadrama (Plataforma de Dramatúrgia de les Comarques Gironines) des de 2009 fins a 2016. El 2012 és un dels impulsors de la plataforma Nova Esquerra Catalana.

## Obres
### Narració

* L'Ombra de Cain (2006)

### Assaig

* Erundino Sanz Sánchez: aproximació biogràfica (2001)
* El negre de Banyoles: la història d'una polèmica internacional (2001)

### Teatre

* Els malentesos. Comèdia musical en dos actes (1997)
* Edith i Sara (2002)
* Ulls de bruixa (2004)
* Temps mort (2006)
* El somni del crepuscle (2010)
* Axolots (2011)
* Queros, en el món subterrani (2012), Dins els Diàlegs a quatre bandes, produïts per Platadedrama.
* Després del límit (2015)
* El cant dls joves nàufrags (2015)
* Al llindar de l'oblit (2018)

## Referències

* ↑ Històric d'alcaldes a municat.gencat
* ↑ «Platadedrama». Arxivat de l'original el 2020-08-12. [Consulta: 23 març 2018].
* ↑ Joan Solana i Figueras a autorsdebanyoles.blogspot
* ↑ «L'exalcalde de Banyoles, Joan Solana, és un dels impulsors de la formació política Nova Esquerra Catalana». Arxivat de l'original el 2018-03-23. [Consulta: 19 juny 2017].
* ↑ Off Cartell, 11: Diàlegs a quatre bandes (3). Barcelona: Re&Ma, 2012. ISBN 9788493813253.
# Sepharad

Sepharad (alfabet hebreu, ספרד) és el nom que en llengua hebrea moderna es dona a Espanya i que en la tradició jueva, almenys des d'època medieval, s'aplica a la península Ibèrica. De Sepharad prenen el seu nom els sefardites, descendents dels jueus originaris d'Espanya i Portugal.

## Sepharad als textos bíblics

El topònim és esmentat una sola vegada a la Biblia, concretament en el Llibre d'Abdies:
| « | La multitud dels deportats d'Israel ocuparà Canaan fins Sepharad, i els deportats de Jerusalem que són a Sepharad ocuparan les ciutats del Negueb. | » |
| — Abdies 1:20 |||
El passatge, de difícil datació com tot el Llibre d'Abdies, fa referència en tot cas al període conegut com a Captiveri Babiloni, i a la dispersió del poble jueu que va seguir la destrucció de Jerusalem el 586 aC. Implica que alguns habitants de Jerusalem van ser deportats al lloc esmentat. La interpretació tradicional va ser durant molt de temps que "Sepharad" era una referència a la península Ibèrica. Ara com ara, aquesta idea és considerada falsa. Els autors actuals, tanmateix, identifiquen Sepharad amb Sardes, a l'Àsia Menor.

## Identificació de Sepharad amb la Península Ibèrica

Els exegetes jueus de la Biblia van identificar Sepharad amb Hispània des del Targum de Jonatán, traducció a l'arameu dels llibres profètics realitzada per Jonatán Ben Uziel, de cronologia discutida, però probablement d'època romana. A partir d'aquest moment serà habitual a la literatura hebrea postbíblica referir-se a la península amb el nom de Sepharad. Apareix a les obres d'autors sefardites com ara Isaac Abravanel i Salomón ben Verga.
Al segle xvi, l'hebraista Benito Arias Montano, a la seva Comentaria in Duodecim Prophetas (Anvers, 1571), recull també aquesta idea.

## Vegeu també

* Sefardites
* Jueus a Espanya
* Qasmuna bat Ismail

## Referències

* ↑ Vegeu: García Iglesias, L.: Los judíos en la España antigua, Madrid, Cristiandad, 1978, p. 36, así como Bel Bravo, Ma Antonia: Sefarad. Los judíos de España, Madrid, Sílex, 2001, p. 75 (castellà)
* ↑ Reyre, Dominique: "Topónimos hebreos y memoria de la España judía en el Siglo de Oro" (castellà)

## Enllaços externs

* Radi Sefarad
* Tarbut Sefarad
* Sefarad, Revista de Estudios Hebraicos, Sefardíes y de Oriente Próximo, ILC, CSIC (castellà)
* Centro de Investigación y Difusión de la Cultura Sefardí (CIDiCSef) (castellà)
# Elena Gusano Galindo

Elena Gusano Galindo (Madrid, 1949) és una escriptora espanyola en aragonès ansotano.
Llicenciada en Sociologia, Gusano va conèixer la llengua aragonesa a través de les dones de la seua família, ja que sa mare provenia d'Ansó i son pare de Fago, tots dos municipis situats en l'àmbit lingüístic de la variant ansotana de l'aragonès.

## Obra

És autora de Guisos y ditos en os fogarils d'antismás (2004), del relat curt Maiberal (2008), que va guanyar el concurs de relats curts en aragonès Premi de Relats Luis del Val organitzat per l'ajuntament de Sallent de Gállego, i de Yésica, un abrío d'agora (2010), la primera obra de teatre escrita en aragonès ansotano. Junt a Juan Karlos López-Mugartza va publicar l'article As cases d'Ansó. Oiconimia d'a billa d'Ansó (Uesca, Aragón) en Luenga & Fablas, 15-16, 2011-2012.
També és autora del documental Alacay el baile del ramo, presentat en el Festival Internacional de Documental Etnogràfic de Sobrarbe.

## Referències

* 1 2 «Xordica Editorial» (en aragonés). [Consulta: 14 febrer 2016].
* ↑ «Documentales presentados». Espiello. Festival internacional de documental etnográfico de Sobrarbe. Arxivat de l'original el 2 de març 2016. [Consulta: 21 febrer 2016].
# Orgue de la parròquia de Banyalbufar

L'orgue de la parròquia de la Nativitat de Maria (Banyalbufar, Mallorca) és un instrument barroc, datat del segle xvii. Originalment es trobava a la Capella del Roser del Convent de Sant Domingo de Palma, antic establiment del que també prové l'orgue de Santanyí.

## Història

Aquest era l’orgue menor del convent, emprat principalment per la solemnització de les celebracions litúrgiques dutes a terme. Abans de la clausura i l’enderrocament del convent, que tingué lloc l’any 1837, l’orgue va ser desmuntat. En un principi la Junta de Enajenación havia decidit reubicar-lo a la Casa Real de Niñas Huérfanas de Palma, però finalment no fou així per manca d’espai i de pressupost. Dia 23 de juliol 1847 el vicari de Banyalbufar va sol·licitar el trasllat d’aquest instrument a la parròquia del poble. Es va col·locar en el centre de la barana del cor.
L’any 1963 es va adquirir un harmònium per ésser emprat a l’església, ja que l’orgue es trobava en molt mal estat. Era necessària una restauració, que seria duta a terme l’any 1971 pel mestre orguener alemany Gerhard Grenzing, qui també va encarregar-se de readaptar molts altres orgues de Mallorca. Poc després, el pianista, organista i musicòleg Antonio Baciero (1936) el va emprar per enregistrar una antologia d'Antonio de Cabezón, fet que dotà l’orgue de certa fama a un nivell internacional.
L’orgue va ser sabotejat el dia que havia d’estrenar-se: l’organista de la parròquia no estava conforme amb la seva octava curta i l'afinació no temperada. Se’l va recol·locar en un racó, provocant-hi nous danys, essent substituït per un orgue electrònic CH 32.
El rector Bernat Pou tingué la iniciativa de recuperar l’orgue, fent possible que Grenzing s’encarregués de dur-hi a terme una segona restauració. Es va col·locar novament al centre de la barana del cor, on encara roman. Va ser inaugurat dia 14 d’agost del mateix any amb un concert de l’organista Bartomeu Veny. És conegut avui dia gràcies a la seva habitual participació en els Concerts a Banyalbufar.

## Descripció

El teclat de l'orgue és d'octava curta de 45 notes (C - c''') amb partició c'/cs'. Té un pedal de 8 palanquetes (C - H) que accionen un joc de Contres tapades de 8', enganxades al manual.

### Disposició

| Mà esquerra | Mà dreta |
| Flautat 1 Flautat 2 Octava Tapadet Dotzena Quinzena Dissetena Cimbalet Corneta | Flautat 1 Flautat 2 Octava Tapadet Dotzena Quinzena Dissetena Cimbalet Corneta |

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El patrimoni cultural i etnològic – Associació Cultural Bany-al-Bahar». [Consulta: 2 maig 2023].
* 1 2 3 4 Mulet, Antoni. Orgues de Mallorca. Palma de Mallorca: Olañeta, 2001. ISBN 84-9716-018-5.
* ↑ Bennàssar, Miquel «Gerhard Gernzing: El creador d'orgues». Desè aniversari dels Matins de l'Orgue, 17-12-2016, pàg. 4. Arxivat de l'original el 2023-02-13 [Consulta: 2 maig 2023].
# Nombre algebraic

Sistema de nombres en matemàtiques :
En matemàtiques, un nombre algebraic és un nombre real o complex que és arrel d'un polinomi no nul amb coeficients racionals (o equivalentment enters).
   $a_{n}x^{n}+a_{n-1}x^{n-1}+\cdots +a_{1}x+a_{0}=0\,$
on:
    $n>0(a_{n}\neq 0)$, és el grau del polinomi.
    $a_{i}\in \mathbb {Z}$, els coeficients del polinomi són nombres enters.
El conjunt dels nombres algebraics és numerable i és un subcòs del cos $\mathbb {C}$ dels nombres complexos.

## Classificació dels complexos

* Si un nombre real o complex no és algebraic, es diu que és transcendent.
* Si un nombre algebraic és solució d'una equació polinòmica de grau n, i no és solució d'una equació polinòmica de grau menor m < n, llavors es diu que és un nombre algebraic de grau n (n > 0).

## Definició formal

Considerem $a\in \mathbb {C}$ un nombre algebraic diferent de 0. El grau ($d$) de $a$ correspon al grau més baix del polinomi amb coeficients racionals tal que $f(a)=0$. Seguint aquesta descripció, només hi ha un polinomi mònic de grau $d$ que té $a$ com a arrel. Aquest rep el nom de polinomi definitori.

### Exemples

* Tot nombre racional $p/q$ és algebraic, perquè és arrel del polinomi $qx-p$.
* El nombre real ${\sqrt {2}}$ és algebraic perquè és arrel del polinomi $x^{2}-2$. Més generalment, si $a$ és un nombre racional, llavors ${\sqrt[{n}]{a}}$ és un nombre algebraic de grau $n$ amd polinomi $x^{n}-a$.
* El nombre imaginari $i$ és algebraic perquè és arrel del polinomi $x^{2}+1$.
* El nombre d'or és algebraic perquè és arrel del polinomi $x^{2}-x-1$.
* En canvi se sap que el nombre π i la constant d'Euler no són algebraics: el matemàtic alemany Ferdinand von Lindemann va demostrar que no existeix cap polinomi de coeficients racionals que els tingui per arrel.

## Referències

* ↑ Narkiewicz, W. Elementary and analytic theory of algebraic numbers. 2a edició. Springer-Verlag, 1990. ISBN 3-540-51250-0.
* ↑ McCarthy, P.J.. Algebraic extensions of fields. Dover Publications, 1991. ISBN 0-486-66651-4.
* ↑ Ireland, K.; Rosen, M. A Classical Introduction to Modern Number Theory. Nova York: Springer-Verlag, 1993. ISBN 0-387-97329-X.

## Bibliografia

* Baker, Alan. A concise introduction to the theory of numbers. Cambridge University Press, 1984. ISBN 0-521-28654-9.
* Borwein, Peter. Computational Excursions in Analysis and Number Theory. Springer-Verlag, 2002. ISBN 0-387-95444-9.
* Fröhlich, A.; Taylor, M.J.. Algebraic number theory. Cambridge University Press, 1991. ISBN 0-521-36664-X.
* Lang, Serge. Algebraic number theory. Springer-Verlag, 1986. ISBN 0-387-94225-4.
# João Pedro Rodrigues

João Pedro Rodrigues (Lisboa, 24 d'agost de 1966) és un director de cinema portuguès. Es considera que forma part de l'Escola de Reis.

## Carrera

Després d'haver estudiat a l'Escola de Teatre i Cinema de Portugal, Rodrigues va començar la seva carrera com a ajudant de direcció i muntatge en diversos llargmetratges, dirigits, per exemple, per Alberto Seixas Santos i Teresa Villaverde. El 1997, Rodrigues va dirigir la seva primera pel·lícula O Fantasma (2000). A part de la menor polèmica que va generar a Portugal, la pel·lícula es va projectar a Espanya, Itàlia, França, Brasil i els Estats Units amb resultats modestos. Odete (2005), el seu segon llargmetratge, va obtenir una relativa aclamació internacional i es va projectar al Festival de Cinema de Canes.
Els seus llargmetratges han estat produïts i estrenats per la productora Rosa Filmes.

## Vida personal

És obertament gai.

## Polèmica

La pel·lícula Morrer como um Homem, abans d'estrenar-se a Portugal, va ser objecte d'una mesura cautelar per part de Carlos Castro, que va afirmar que es tractava d'un plagi pel seu llibre "Ruth Bryden - Rainha da Noite", sobre l'artista trans portuguesa, en la història de la qual es basa el llibre de Castro. La pel·lícula, subvencionada pel Ministeri de Cultura i per un patrocini d'Eurimages de 240.000 €, narra la història de "Tónia", una persona trans en procés de qüestionar la seva identitat de gènere.

## Filmografia

* Fogo-fátuo (2022)
* O Ornitólogo (2016)
* A Última Vez que Vi Macau (2012)
* Manhã de Santo António (2012) - curtmetratge
* Alvorada Vermelha (2011) - curtmetratge
* Morrer como um Homem (2009) - llargmetratge
* China China (2007) - curtmetratge
* Odete (2005) – llargmetratge
* O Fantasma (2000) – llargmetratge
* Viagem à Expo (1998) – curtmetratge
* Esta É a Minha Casa (1997) – migmetratge
* Parabéns! (1997) – curtmetratge, 54a Mostra Internacional de Cinema de Veècia
* O Pastor (1988) – curtmetratge

## Referències

* ↑ "João Pedro Rodrigues: «Chaque film m’apprend des choses, j’essaie d’être le plus honnête possible envers ce que j’ai à raconter»". Yagg, January 4, 2015.
* ↑ IEC LONG a la pàgina dels premis Teddy
* ↑ Javier Yuste. «'Fuego fatuo', la divertida distopía de João Pedro Rodrigues sobre un rey bombero», 31-03-2023. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Edgar Marcelino. «China China, uma curta-metragem de João Pedro Rodrigues e João Rui Guerra da Mata» (en portuguès), 12-09-2008. [Consulta: 25 setembre 2023].
# Sarinda

La sarinda o saroh ((persa) سارنده) és un instrument de corda de l'Índia derivat del sarangi que es toca amb arc. Disposa de tres cordes, dues d'elles afinades a l'uníson i la tercera a la quarta inferior. És el primer instrument a arquet que va arribar a l'Occident.

## Referències

* ↑ "Sarinda" Arxivat 2012-06-01 a Wayback Machine. a: National Encyclopedia of Bangladesh
* ↑ Bengt Fosshag, "The Lutes of the Santal"
* ↑ "15.2. El món islàmic" Arxivat 2010-12-09 a Wayback Machine. Imatge d'una sarinda al Museu de la Música de Barcelona
# Fal·làcies (fong)

Fal·làcies (Phallaceae) són una família de basidiomicets que produeixen un bolet aromàtic en forma de fal·lus. Provenen de l'ordre fal·lales. Els Stinkhorn tenen una distribució mundial, però són especialment freqüents a les regions tropicals. Són coneguts per les seves masses esporoses, enganxoses i mal odorants, o gleba, que es porten a l'extrem d'una tija anomenada receptacle. La característica estructura del cos fructífer, un receptacle únic sense ramificar amb una gleba unida externament a la part superior, distingeix les fal·làcies de les altres famílies de les falalles. La massa de les espores normalment fa olor de carronya o fem i atrau mosques, escarabats i altres insectes per ajudar a dispersar les espores. Tot i que hi ha una gran diversitat en la forma de l'estructura del cos entre els diversos gèneres, totes les espècies de les fal·làcies comencen el seu desenvolupament com a estructures ovals o rodones conegudes com a "ous". Segons una estimació del 2008, la família conté 21 gèneres i 77 espècies.

## Descripció

Les espècies de pudors tenen gasteroides o espores produïdes internament. Els cossos fruiters s'originen com una estructura gelatinosa, esfèrica o en forma d’ou que pot estar totalment o parcialment enterrada sota terra. El peridi, la capa exterior de l’ou, és de color blanc o porpra / vermell, amb dues o tres capes. La capa externa és prima, membranosa i elàstica, mentre que la capa interna és més gruixuda, gelatinosa i contínua. A la maduresa, el peridi s'obre i roman com una volva a la base del receptacle.
Els basidis són petits i de forma estreta o fusiforme, de curta durada (evanescents), amb quatre a vuit esterigmes. Les espores solen ser de forma el·lipsoïdal o cilíndrica, hialines o de color marró pàl·lid, llises, de parets més o menys llises i truncades a la base.
La seva manera de reproducció és diferent de la majoria dels bolets, que usen l'aire per a escampar les seves espores. En canvi produeixen una massa enganxosa d'espores amb una olor de carronya o altres coses que atreguin mosques, que es posin en la massa d'espores i s'enganxin a les seves potes i portin aquesta substància a altres llocs.
Aquests fongs són teòricament comestibles en el seu estat de "ou" immadur, però pocs s'atreveixen a consumir uns bolets tan olorosos. No obstant això, després de fregides en oli, tenen gust de peix torrat.

## Referències

* ↑ Dictionary of the Fungi. 10th. Wallingford: CABI, 2008, p. 519. ISBN 978-0-85199-826-8.
* ↑ Jülich W. (1982). Higher taxa of Basidiomycetes. Bibliotheca Mycologia 85. Cramer, Vaduz. 485 pp.
* ↑ Fungal families of the world. Wallingford: CABI, 2007, p. 2701. ISBN 978-0-85199-827-5.
Viccionari