OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sei Watanabe

Sei Watanabe (Tòquio, 1950 - Barcelona, 2022), fou un pintor japonès apassionat pel paisatge de la Mediterrània, especialment pels paisatges humits de l'Empordà i Mallorca, la trajectòria del qual està fortament lligada als postulats de la pintura expressionista tal com declarava al diari Baleares l’any 1990: "(...) el sentiment ha de dominar sobre el pensament". També va ser un defensor i facilitador de confluències entre la cultura japonesa i la catalana, participant en projectes com ara la pel·lícula Souvenir de Rosa Vergés.
Es traslladà a Barcelona l'any 1972 on es llicencià el 1978 a l'Escola Superior de Belles Arts Sant Jordi (actualment Facultat de Belles Arts Universitat de Barcelona). Les seves exposicions es varen poder veure principalment a diferents galeries d'art com la Galeria del Born de Barcelona, Helena Ramos, de Cadaqués, Dionis Bennàssar, amb seus a Pollença i Madrid,Joan Oliver Maneu de Palma de Mallorca i al Círculo de Bellas Artes de Palma.
L'any 1990 va rebre la Medalla de dibuix del Salón de Otoño XLIX de Palma de Mallorca.
El seu pare fou el pintor Yuichiro Watanabe.

## Referències

* ↑ Ribas Maura, Pilar «Sei Watanabe». Baleares. Baleares [Palma de Mallorca], 12-06-1995, pag. 19.
* ↑ Ramis, Damián «El artista japonés inaugura hoy en el Círculo de Bellas Artes». Baleares [Palma de Mallorca], 02-05-1990, pàg. 37.
* ↑ ElSeptimoArte. «Souvenir (1994) - El Séptimo Arte: Tu web de cine» (en castellà). [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Moragues Jaulin du Seutre, Gudi «Personal i Intransferible» (en català). Sei Watanabe. bennassar galeries [Pollença Mallorca], 31-05-1995. «Apareix curriculum»
* ↑ Blanch, M. Teresa «Les exposicions». Avui. Diari Avui [Girona], 18-02-1979, pàg. 23.
* ↑ Galeria Helena Ramos «Obra original i gràfica de 6 pintors japonesos» (en català). Setmana Santa 1990. Galeria Helena Ramos [Cadaqués, Girona], 07-04-1990.
* ↑ el mar, la mar.... dionis bennassar. Galeria de Arte [Pollença, Mallorca], 11-08-1994.
* ↑ «Sei Watanabe». bennassar galeries. bennassar galeries [Pollença, Mallorca], 25-05-1991.
* ↑ bennassar galeries Sei Watanabe. bennassar galeries [Pollença, Mallorca], 03-06-1995.
* ↑ M.J.B «Paisajes urbanos orientales de Sei Watanabe». Ultima Hora. Ultima Hora (vespertino) [Palma de Mallorca], 06-06-1995, pàg. 64.
* ↑ Galeria Antiqvaria «Sei Watanabe, con los cinco sentidos». Galeria Antiqvaria. Galeria Antiqvaria [Madrid], 85, 30-04-1991, pàg. 70.
* ↑ «Sei Watanabe muestra en Palma sus paisajes «filtrados a través de la memoria»» (en castellà), 18-02-2003. [Consulta: 26 maig 2024].
* ↑ Círculo de Bellas Artes Sei Watanabe. Círculo de Bellas Artes. Casa Balaguer [Palma de Mallorca], 03-05-1990.
* ↑ Círculo de Bellas Artes de Palma de Mallorca XLIX Salón de Otoño. Círculo de Bellas Artes. Palma de Mallorca [Palma de Mallorca], 30-11-1990.
* ↑ G.S.S. «Fallados los premios Salón de Otoño». Diario de Mallorca. Diario de Mallorca [Palma de Mallorca], 30-12-1990.
# Juan Manuel Ortiz Palazón

Juan Manuel Ortiz Palazón, conegut futbolísticament com a Juanma Ortiz (nascut l'1 de març del 1982 a Guardamar del Segura), és un exfutbolista valencià que jugava com a lateral dret tot i que també podia jugar de migcampista o lateral esquerre. Va debutar amb l'Atlétic de Madrid B la temporada 2000-01 i es va retirar després de jugar la temporada 2010-20 amb el club de futbol La Nucía.

## Referències

* 1 2 AS, Diario. «Ortiz: estadísticas, trayectoria y palmarés del jugador del La Nucía» (en castellà), 12-07-2024. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Juanma Ortiz - Perfil del jugador» (en castellà). TransferMarkt. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Juanma Ortiz, Juan Manuel Ortiz Palazón - Futbolista» (en castellà). BDFutbol. [Consulta: 9 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Juan Manuel Ortiz Palazón a BDFutbol
* Juan Manuel Ortiz Palazón a La Preferente (castellà)
# Badia de Dove

La badia de Dove (en danès: Dove Bugt) és una badia de la Terra del Rei Frederic VIII, al nord-est de Groenlàndia. Forma part de l'àrea del Parc Nacional del Nord-est de Groenlàndia.

## Etimologia

Segons les Sagues dels islandesos seria el llegendari Breidifjòrdr.
Va ser nomenada Dove Bai per la Segona Expedició Polar Nord alemanya dirigida per Carl Koldewey en honor al físic i meteoròleg alemany Heinrich Wilhelm Dove (1803-79).

## Geografia

Està situada entre entre el cap Bismarck a Germania Land al nord, un complex conjunt d'illes costaneres a l'oest, Store Koldewey a l'est i la Terra d'Adolf S. Jensen al sud-oest. A més de Store Koldewey, hi ha nombroses illes a la perifèria de la badia, com les illes Edvard, Godfred Hansen, Lindhard, Nanok, Tvillingerne i Djævleøen. També hi ha fiords, com el Mørkefjord i Hellefjord. Al sud, la badia s'obre al mar de Groenlàndia a través de l'estret de Storebaelt (Store Bælt).
La badia és generalment lliure de gel d''agost a setembre. Les seves aigües són profundes.
L' estació meteorològica de Danmarkshavn es troba al nord de la badia, a la riba sud de Germania Land.

## Referències

* ↑ Tornøe, J.K. 1944: Lysstreif over Norgesveldets historie. Meddelelser Norges Svalbard- og Ishavsundersökelser 56.
* ↑ «Catalogue of place names in northern East Greenland». Geological Survey of Denmark. [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «Storebælt». Mapcarta. [Consulta: 18 juny 2016].
* ↑ Prostar Sailing Directions 2005 Greenland and Iceland Enroute, p. 125
* ↑ Danmarkshavn
# Hirtuleu

Hirtuleu (en llatí Hirtuleius) va ser un magistrat romà del segle i aC.
Era qüestor l'any 86 aC i va ser l'autor d'una esmena de la llei Valeria de arae alieno proposada per Luci Valeri Flac, cònsol aquell mateix any. Flac volia anul·lar els deutes i fixar la quantitat a tornar als creditors, quantitat que va ser augmentada per Hirtuleu (triplicada), cosa que feia que la llei quedés desvirtuada.
És possible que fos després el Luci Hirtuleu, qüestor i legat de Sertori a Hispània que l'any 79 aC, durant la Guerra de Sertori, va derrotar Luci Domici Aenobarb a la vora del riu Anas i Teri, legat de Quint Cecili Metel Pius i Luci Manili, pretor de Narbona, a la vora de Lleida (Ilerda). Aquest Hirtuleu va ser derrotat i mort l'any 78 aC prop d'Itàlica per Metel. Els autors antics fan constar expressament que era molt apreciat per Sertori.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/508?rgn=full+text;view=image;q1=HirtuleiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 498. ]
# Gonzalo de los Santos da Rosa

Gonzalo de los Santos (Salto, 19 de juliol de 1976) és un futbolista uruguaià, que ocupava la posició de migcampista defensiu.

## Trajectòria

Després de guanyar tres campionats de Lliga amb el Peñarol, el 1997 el jugador uruguaià deixa el seu país i marxa a la lliga espanyola, a les files del CP Mérida. Un any després recala al Màlaga CF, amb qui puja a primera divisió. De los Santos va ser titular en les dues campanyes amb els andalusos a la màxima categoria, quallant un bon nivell que va cridar l'atenció d'equips més grans.
L'estiu de 2001 fitxa pel València CF, però eixa temporada, la 01/02, només juga 13 partits, per 17 de la següent. Descartat pel club de Mestalla, és cedit a l'Atlètic de Madrid i al RCD Mallorca. La temporada 06/07 s'incorpora a l'Hèrcules CF, llavors en Segona Divisió. Hi militaria dues temporades discretes per retornar al Peñarol el 2008.

## Selecció

De los Santos ha estat 38 vegades internacional per l'Uruguai, i ha marcat un gol. Amb la selecció del seu país, ha participat en el Mundial del 2002, a la Copa Amèrica de 1997 i a la Copa Confederacions d'eixe darrer any.

## Enllaços externs

* Estadístiques a transfermarkt.de (alemany)
# Giuseppe Favalli

Giuseppe Favalli (Orzinuovi, 8 de gener de 1972) és un fexfutblista professional italià. Va ser un defensor versàtil, consistent, tenaç i experimentat, capaç de jugar com a central i també en el lateral esquerre o dret com a lateral.
Després de començar la seva carrera amb Cremonese el 1988, va jugar als clubs de la Sèrie A Lazio, Internazionale i Milan. En l'àmbit internacional, Favalli va representar la selecció italiana en vuit ocasions entre 1994 i 2004, i va ser membre de la selecció del seu país a la UEFA Euro 2004. També va ser membre de la selecció sub-23 que va participar als Jocs Olímpics d'estiu de 1992.

## Referències

* ↑ «Milan: rinnovo per Favalli». [Consulta: 3 desembre 2014].
* ↑ «LAZIO, processo ai terzini» (en italià). Il Corriere della Sera, 30-09-1994. [Consulta: 3 desembre 2014].
* ↑ «Veron e Favalli hanno firmato. Due buoni acquisti?» (en italià). Arxivat de l'original el 27 April 2015. [Consulta: 3 desembre 2014].

## Enllaços externs

* Perfil de Giuseppe Favalli al web del Milan (italià)
* Giuseppe Favalli a FootballDatabase (anglès)
# Federació Valenciana de Futbol

La Federació de Futbol de la Comunitat Valenciana (de forma abreviada, FFCV) és l'organisme organitzador d'aquest esport al País Valencià des de la seva fundació el 1909. La FFCV organitza les competicions regionals valencianes de futbol i futbol sala, a més de ser la responsable de la Selecció valenciana de futbol. També és l'organisme encarregat d'organitzar cada any el Trofeu Generalitat per a futbol sala.

## Història

La Federació Regional Valenciana de Clubs de Football va ser fundada el 7 de setembre de 1909 per Francisco Sinisterra, qui també va ser el seu primer president. Els primers clubs integrants van ser Hispània, Rat Penat, Athetic Cabanyal, Eureka, Reial Club Regional, Universitari FC i Lucentum d'Alacant, tots de la ciutat de València a excepció de l'últim. La primera competició, origen del Campionat Regional, ja s'havia celebrat al juny, dins del marc de l'Exposició Regional.
A partir del 1918 va començar també a disputar els seus partits la selecció de futbol de València, en la qual competien els jugadors que militaven en clubs afiliats a la pròpia Federació. La selecció valenciana va tenir una vida activa durant la dècada dels 20 i els 30, participant als tornejos interregionals i disputant diversos partits amistosos contra altres seleccions o equips. Posteriorment, com la resta de seleccions regionals, va cessar la seva activitat als anys 40.
El 1919 es va crear la Federació Llevantina, la qual abastava els clubs de les províncies de Castelló, València, Alacant i Múrcia. Així, els campions dels tornejos regionals valencià i murcià s'enfrontaren per una plaça al Campionat d'Espanya. No obstant això, el 1924, les federacions van tornar a escindir-se i es va donar per extinta la Federació Llevantina. Fins a principis del segle XXI va ser coneguda com a Federació Territorial Valenciana de Futbol.
Actualment és l'organitzadora de totes les competicions de futbol i futbol sala del País Valencià. En futbol les seves competències comprenen des del grup VI de la Tercera Divisió fins a les categories inferiors. La seu central és a València i compta amb delegacions a Alacant, Castelló de la Plana, Alcoi, Alberic, Elx, Elda i Vall d'Uixó.
El 30 de novembre de 2018, Salva Gomar va accedir a la presidència de la FFCV després de vèncer a les eleccions a David Albelda.

## Referències

* ↑ «L'anhel de la selecció valenciana» (en catalan). [Consulta: 25 agost 2022].
* ↑ «La Federación de la Comunidad cambiará su denominación para usar el valenciano» (en castellà), 30-01-2019. [Consulta: 25 agost 2022].
* ↑ FFCV, Prensa. «Elecciones a la Presidencia - Asamblea General» (en espanyol europeu), 14-11-2018. [Consulta: 25 agost 2022].
# Siegfried Detlev Bendixen

Siegfried Detlev Bendixen (Kiel, 25 de novembre de 1786 - Gran Londres, 1864) va ser un pintor i artista gràfic alemany.

## Biografia

Va rebre les seves primeres lliçons d'art com a ajudant del pintor al fresc Giuseppe Anselmo Pellicia . Després d'una formació posterior a Kiel i Hamburg, va assistir a l’Acadèmia de Belles Arts de Dresden (1809), seguit d'un any a l'Acadèmia de Belles Arts de Munic, on va estudiar pintura d'història. Gràcies al suport financer del comte Friedrich Karl von Reventlow , va poder estudiar a París, on va treballar amb Jacques-Louis David fins al 1812.
El 1813 va tornar a Hamburg i s'hi va establir. Per recomanació del jurista Friedrich Johann Lorenz Meyer, va treballar com a professor a la Patriotische Gesellschaft. Més tard, esdevingué retratista; en olis i litografies. A mitjans de la dècada de 1820, juntament amb altres artistes locals, formà part d'una acadèmia de les arts sense ànim de lucre que oferia dos cursos; un per a artistes joves i principiants i un altre per a la pintura a l'oli, que incloïa treballar amb models nus. Entre els seus estudiants coneguts hi havia Christian Morgenstern, Henri Lehmann, Louis Gurlitt i Victor Emil Janssen .
Durant aquest mateix període, va entrar en possessió d'una gran col·lecció de pintures i dibuixos que va vendre, amb el temps, per donar suport a les seves altres activitats. A finals de la dècada de 1820, va realitzar nombrosos encàrrecs d'art religiós i decoració de l'església.
El 1832, per causes desconegudes, es va traslladar a Londres. Va continuar treballant com a retratista, però se sap poc d'ell després d'aquell moment. Un carrer del districte de Barmbek d'Hamburg porta el seu nom. El 2019, les seves obres van formar part d'una exposició, Hamburger Schule – Das 19. Jahrhundert neu entdeckt, a la Hamburger Kunsthalle.

## Referències

* ↑ «Matrikeldatenbank - Akademie der Bildenden Künste München». [Consulta: 8 setembre 2024].
* ↑ «Künstler-, Personen- und Firmenverzeichnis». Zerbrechliche Geschichten, 16-05-2022, pàg. 177–178. DOI: 10.7788/9783412525002.177.
* ↑ «Absolvent_innen der Akademie Abschlussjahrgänge 2000-2018. Kurzbericht.». Hoffmannsche Buchhandlung,, 11-2020.

## Bibliografia

* Ulrich Schulte-Wülwer, "Siegfried Bendixen", in: Kieler Künstler – Kunstleben und Künstlereisen 1770–1870, Heide 2014, pp. 110–149ISBN 978-3-8042-1406-4
* Nina Struckmeyer: "Bendixen, Siegfried Detlev", Dins: Bénédicte Savoy, France Nerlich (Eds.): Pariser Lehrjahre. Ein Lexikon zur Ausbildung deutscher Maler in der französischen Hauptstadt. Vol.1: "1793–1843", Berlín / Boston 2013, pp. 20–22ISBN 978-3-11-029064-6 (en línia)
* Ulrich Schulte-Wülwer, Sehnsucht nach Arkadien: Schleswig-Holsteinische Künstler in Italien, Heide 2009, Siegfried Bendixen, pp. 44–48-49
* Ralf Busch (Ed.): Hamburg Altstadt. Führer zu archäologischen Denkmälern a Alemanya. Vol.41. Theiss, Stuttgart 2002.ISBN 3-8062-1658-4ISBN 3-8062-1658-4
* Andrea Pintsch: "Bendixen, Siegfried Detlev", Dins: Allgemeines Künstlerlexikon. Vol. 8. Saur, München 1994, pàg.629,ISBN 3-598-22748-5
# Knorringita

La knorringita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup estructural del granat. Rep el seu nom en honor d'Oleg Von Knorring (1915-1994), investigador geoquímic de la Universitat de Hèlsinki, Finlàndia i més tard professor de mineralogia de la Universitat de Leeds, Anglaterra i associat a l'Institut de Recerca de Geologia Africana.

## Característiques

La knorringita és un silicat de fórmula química Mg₃Cr₂(SiO₄)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1968. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 6 i 7. Forma una sèrie de solució sòlida amb el pirop.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la knorringita pertany a «9.AD - Nesosilicats sense anions addicionals; cations en [6] i/o major coordinació» juntament amb els següents minerals: larnita, calcio-olivina, merwinita, bredigita, andradita, almandina, calderita, goldmanita, grossulària, henritermierita, hibschita, hidroandradita, katoïta, kimzeyita, majorita, morimotoïta, vogesita, schorlomita, spessartina, uvarovita, wadalita, holtstamita, kerimasita, toturita, momoiïta, eltyubyuïta, coffinita, hafnó, torita, thorogummita, zircó, stetindita, huttonita, tombarthita-(Y), eulitina i reidita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la canonada de kimberlita de Kao, al districte de Butha-Buthe, a Lesotho. També ha estat descrita a la mina Red Ledge, a la localitat de Washington del comtat de Nevada, a Califòrnia (Estats Units); a la reserva Cabonga, a Abitibi-Témiscamingue, al Quebec (Canadà); i al meteorit Lewis Cliff 88774 trobat a l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Knorringite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 octubre 2017].
# Muntanyes de Harghita

Les muntanyes de Harghita (en hongarès Hargita, en romanès Munții Harghita) són una serralada volcànica de les muntanyes Căliman-Harghita al comtat de Harghita de Romania, part dels Carpats orientals interiors.
La serralada té uns 80 quilòmetres de llarg i 20 d'amplada, i és la "massa d'andesita més gran" i el "cos volcànic més gran de tot Europa".
El seu cim més alt és l'Hargita (Madarasi Hargita, 1801 metres).

## Referències

* ↑ G.Z., Földvary. Geology of the Carpathian Region. World Scientific Publishing Company, 1988, p. 223. ISBN 978-9971503444.
# Barry Schwartz

Barry Schwartz va néixer el 15 d'agost de 1946. És un psicòleg nord-americà. Treballa com a professor a la Universitat de Swarthmore impartint les assignatures de Teoria Social i Acció Social.
És conegut per les diferents publicacions que ha realitzat al New York Times i la seva participació com a col·laborador en les TEDTalks. És especialista en estudiar la connexió entre l'economia i la psicologia, oferint idees sorprenents en la vida moderna. Utilitza temes com la moralitat, la presa de decisions de forma coherent, les relacions socials, etc. Un dels llibres més coneguts que té és La paradoxa de l'elecció: Per què més és menys, publicat l'any 2004.

## Estudis

Posseeix diferents carreres:
* Ha cursat la llicenciatura en la universitat de Nova York a l'any 1968.
* Ha cursat un doctorat en la universitat de Pennsylvania a l'any 1971.

## Interessos

Barry Schwartz és un psicòleg interessat en la relació ciència-societat. Els temes que sempre tracta tant en les seves publicacions com en els seus llibres o conferències giren al voltat de temes molt marcats:. Normalment ens parla de la capacitat de decisió, saber quina és la millor opció segons la situació en la qual ens trobem i les nostres necessitats. També parla de la satisfacció del treball que realitzem i la creació d'uns valors propis segons el nostre criteri. A més tracta d'interaccionar entre la ideologia i teories psicològiques avaluables.

## Obres

* Practical Wisdom: The Right Way to Do the Right Thing.
* The Paradox of Choice: Why more is less?
* Psychology of Learning and Behavior (5th Edition) (amb Edward Wasserman and Steven Robbns).
* The Costs of Living: How Market Freeem Erodes the Best Things in Life.
* Learning and Memory (amb Dan Reisberg).
* The Battle for Human Nature: Science, Morality and Modern Life.
* Behavorism, Science, and Human Nature.

## Referències

* ↑ «Swarthmore» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2018].
* ↑ «Ted» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2018].
* 1 2 3 «Swarthmore» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2018].
* ↑ «Chem UCLA» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2018].
# Bistec de tortuga

Bife de tartaruga ("Bistec de tortuga") és plat tradicional de Cap Verd, particularment de l'Illa de Santiago.
El desembre de 2002, el govern de Cap Verd va prohibir l'assassinat de tortugues per llei, amb motiu de la seva participació en una convenció sobre diversitat biològica el 1995 i per la Convenção sobre Comercio Internacional de Espécies de Fauna e Flora Selvagem Ameaçadas de Extinção (CITA).

## Preparació

Per preparar el plat, la carn de tortuga és tallada a bistecs i condimentada amb sal, malagueta, all, i vi blanc. Llavors es deixa marinar durant una hora. Finalitzat aquest procés, el tall és cuinat amb ceba i mantega sobre flama alta.
Els bistecs són normalment servits amb arròs blanc i mandioca cuinada.

## Referències

* ↑ Cherie Y. Hamilton, "Os sabores da lusofonia: encontros de culturas", Senac 2005, ISBN 85-7359-407-1
* ↑ «Cabo Verde: Tartarugas marinhas ameaçadas de extinção em menos de dez anos - RTP Notícias». Arxivat de l'original el 2012-02-29.
# Etisalat

La Corporació de Telecomunicacions dels Emirats, anomenada Etisalat (àrab: اتصالات, Ittiṣālāt, literalment ‘comunicacions'), és una multinacional dels Emirats Àrabs Units basada en proveir servei de telecomunicacions. Actualment té presència a 17 països d'Asia, l'Orient Mitjà i Àfrica. Etisalat és la tretzena operadora de telefonia mòbil més gran del món, amb més de 167 milions de clients. De fet, va ser nomenada la companyia més important dels Emirats Àrabs Units per la revista Forbes.
# Phaenicophaeus

Phaenicophaeus és un gènere d'ocells de la família dels cucúlids (Cuculidae) que es troben al sud i sud-est asiàtic.

## Taxonomia

El gènere Phaenicophaeus va ser introduït el 1815 pel naturalista anglès James Francis Stephens. Va incloure tres espècies en el gènere, però el 1940 James L. Peters va designar la malcoha cara-rogenc (Cuculus pyrrhocephalus, Pennant, 1769) com a espècie tipus. El nom del gènere prové del grec antic «φοινικοφαης» («phoinikophaēs») que significa d'“aspecte carmesí” o “roig brillant”.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 7 espècies:
* malcoha pitbrú (Phaenicophaeus curvirostris).
* malcoha ventrenegre (Phaenicophaeus diardi).
* malcoha cara-rogenc (Phaenicophaeus pyrrhocephalus).
* malcoha ventre-roig (Phaenicophaeus sumatranus).
* malcoha fumat (Phaenicophaeus tristis).
* malcoha ullblau (Phaenicophaeus viridirostris).
* malcoha de les Mentawai (Phaenicophaeus oeneicaudus) - separat de P. curvirostris

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ Stephens, James Francis. General zoology, or Systematic natural history. v.9 làmines 1-2. Londres: G. Kearsley, 1815, p. 58..
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.3. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 56 [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «The Key to Scientific Names: Phaenicophaeus» (en anglès). Birds of the World. [Consulta: 6 febrer 2025].
* ↑ «Updates and Corrections—October 2024». Clements Checklist - Cornell Lab., 01-10-2024. [Consulta: 6 febrer 2025].
# The Palace (pel·lícula)

The Palace (lit. ‘El palau’) és una pel·lícula de comèdia negra del 2023 dirigida per Roman Polanski, que va coescriure el guió amb Jerzy Skolimowski i Ewa Piaskowska. La pel·lícula és protagonitzada per Oliver Masucci, Fanny Ardant, John Cleese, Bronwyn James, Joaquim de Almeida, Luca Barbareschi, Milan Peschel, Fortunato Cerlino i Mickey Rourke. Narra els contratemps d'un sopar de Cap d'Any de 1999 al palau de Gstaad. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula es va projectar al 80è Festival Internacional de Cinema de Venècia el 2 de setembre de 2023, abans d'estrenar-se als cinemes d'Itàlia el 28 de setembre de 2023 a càrrec de 01 Distribution. L'estrena i la promoció de la pel·lícula es van veure afectades per les controvèrsies d'abús sexual al voltant de Polanski. Va ser un fracàs de taquilla i va rebre crítiques majoritàriament desfavorables que van desaprovar l'humor, i més tard va definir-la com la pitjor pel·lícula de Polanski.

## Referències

* ↑ Vivarelli, Nick. «Roman Polanski Always Thrived in France, But Now Even His Adopted Country is Turning On Him (EXCLUSIVE)» (en anglès americà), 22-05-2022. [Consulta: 16 agost 2024].
* ↑ «The Palace». Goita què fan, ara!. [Consulta: 16 agost 2024].
* ↑ Croll, Ben. «The Palace Review: Roman Polanski's Latest Feels Like A Middle Finger to the World» (en anglès americà). TheWrap, 02-09-2023. [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ Collin, Robbie. «The Palace, review: Roman Polanski's The Palace is an utter dog's dinner». The Telegraph, 02-09-2023. [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ Gorham, Luke. «The Palace — Roman Polanski [Venice '23 Review]» (en anglès americà). In Review Online, 10-09-2023. [Consulta: 6 octubre 2023].