OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xanca

Una xanca és un pal amb un banyó situat a certa altura per a posar-hi el peu. Com les sabates, les xanques formen parell una amb l'altra. Normalment són de fusta.

## Variants

Les xanques tradicionals utilitzades fins al segle xix pels pastors a les Landes són més llargues de peu amunt i van agafades amb la mà i el braç. Serveixen per a caminar per extensions de marjal, zones sorrenques i de matoll espinós, podent cobrir grans distàncies amb poc esforç damunt de qualsevol terreny. Hi ha d'altres xanques que van lligades a la cama. Aquestes són més comunes entre comediants i pallassos de circ o entre la gent que participa en els espectacles populars com fires d'estiu o a les processons de carnaval. Els powerizers són unes xanques modernes dissenyades per saltar.
* Dona ballant amb xanques a una fira popular
* Vell xancaire en la celebració de l'any nou, Dhaka
* Gravat de finals del segle xix que evoca els espectacles de camallargues de les Landes a Arcaishon

## Rècords

El 12 de juny del 1992 el txec iker Jiruše va recórrer amb xanques 122,3 km en menys de 12 hores a Pelhrimov, Regió de Vysočina.

## Altres significats

* Hom anomena xanques els muntants d'una escala senzilla de fusta.
* En arquitectura les xanques són les fustes sobre les quals s'alcen les edificacions palafítiques.

## Referències

* ↑ «VIU I RIU Tallers de Circ :: Xanques del Gran Taller de Circ per nens i grans». Arxivat de l'original el 2021-05-12. [Consulta: 12 abril 2020].
* ↑ «Powerisers 2008 Model Review» (en anglès americà), 17-05-2008. Arxivat de l'original el 2020-08-08. [Consulta: 12 abril 2020].

## Enllaços externs

* Echasseurs namurois Arxivat 2009-10-23 a Wayback Machine. (francès)
* Xanques urbanes (anglès)
# Can Nualart

Can Nualart és un conjunt d'edificis al municipi de la Garriga originalment usat com a masia i actualment destinat només a l'habitatge. El nucli principal de les edificacions està orientat cap al sud. El conjunt està integrat per tres edificis: porteria, capella dedicada als sants Gervasi i Protasi i habitatge al voltant d'un gran pati. La casa principal està composta de planta baixa, pis i golfes. El portal d'entrada és de pedra amb arc de mig punt adovellat, al damunt hi ha un finestral gòtic, el més important de la Garriga. Sobre el finestral gòtic hi ha la inscripció «1558. IOAN NUALART» i una altra inscripció a la finestra central de la segona planta «BERNAT NUALART, IOSEPH NUALART, SON FILL, ABRIL 1705». Encara avui la família Nualart és la propietària d'aquests edificis. A costat i costat hi ha dues finestres rectangulars. L'ala lateral, de més recent construcció, està adossada al cos principal i està composta de planta baixa i pis. Al bell mig del conjunt hi ha la capella amb campanar d'espadanya.

## Referències

* 1 2 «Can Nualart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
# Xinxa d'aigua

La xinxa d’aigua (Notonecta maculata), també anomenada nedador d’esquena, és un insecte de l’ordre dels hemípters que habita en aigües netes i estancades amb vegetació. Amb un cos aerodinàmic d’uns 15 mm, neda de panxa enlaire utilitzant els hemièlitres com a casc i les potes posteriors com a rems. La seva coloració combina tons verds, coure i negres, adaptada per al seu hàbit de nedar de cap per avall.
Aquest insecte s’alimenta de zooplàncton, larves de mosquit i capgrossos, sent un aliat natural en el control de mosquits. Malgrat viure sota l’aigua, pot surar gràcies a la tensió superficial i fins i tot volar per desplaçar-se d'una bassa a una altra. A Catalunya, N. maculata és l’espècie més comuna, però també es poden trobar altres com N. viridis o N. glauca.

## Referències

* 1 2 «Nedador d’esquena – El medi natural del Bages i del Moianès». elmedinaturaldelbages.cat. [Consulta: 23 gener 2025].
# Font de la Pica

La font de la Pica és una font d'aigua vuitcentista situada a la Plaça Major de Salardú, al municipi de Naut Aran, a la Vall d'Aran, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La font, d'estil neoclàssic del segle xix, apareix citada per Pascual Madoz que la descriu amb tres brolladors de bronze.
Està composta per tres cossos horitzontals que formen el frontal. En el primer hi ha dos dels brolladors, ornamentats amb motius zoomòrfics. En el segon i més desenvolupat, compareixen pilastres a banda i banda suportant un entaulament que corona una màscara i al capdamunt un floró. En el centre del frontó hi ha una fornícula, que ha perdut la imatge, i als costats dos florons gravats, en correspondència amb les motllures de les pilastres que imiten capitells. Al darrere s'ha conservat un rentador de la vogada —o pica— d'obra de paret, amb una motllura en la part superior i dos forats circulars en el front.

## Referències

* ↑ «Salardú». Pobles. Ajuntament de Naut Aran. Arxivat de l'original el 9 d’octubre 2016. [Consulta: 7 octubre 2016].
* 1 2 3 «Font de la Pica». Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 octubre 2016].
# Coratge

El coratge és una actitud envers certes emocions i sentiments, com la por o el patiment, que s'hi enfronta per a portar a terme una acció o comportament desitjat. És un mot que prové de la paraula "cor", referint-se a fer el que dictamini metafòricament el cor, l'amor o el desig (no forçosament sexual, pot ser de justícia o d'ajuda, per exemple, però no la voluntat racional del cap), i per extensió especialment quan l'empresa presenta dificultats, que també poden ser el cansament o sentir-se perdut. Significa literalment 'actuar amb el cor'. En la majoria de civilitzacions és considerat, des de l'antiguitat, com una de les principals virtuts, indispensable per a l'heroïcitat.
En algunes cultures, cal que hi hagi por per a actuar amb coratge, cosa que el diferencia de la confiança, per exemple. Altres actituds que enfronten la por poden ser l'audàcia o la temeritat, relacionades amb la voluntat. En altres llengües i cultures, com el castellà, el concepte ha derivat a actuar de manera ferotge, significant ràbia, cosa que no ocorre en català. En català, és tenir el cor com a centre dels afectes, passions, del sentiment moral, del sentiment interior o força d'ànima. Per extensió, ha pres també el significat de la mateixa força d'ànima i de valor.
Plató considera que el coratge o força d'ànima és una de les virtuts cardinals, amb la temprança, la justícia i el seny, i l'analitza sobretot en el diàleg socràtic Laques. Al Japó, el coratge (勇) és un dels set principis del camí del guerrer, un codi ètic dels samurais basat en el budisme i el xintoisme, que el considera important només quan està al servei de la justícia. En canvi, per a altres línies de pensament del budisme, el coratge s'identifica amb la vulnerabilitat del cor, que és allò que es proposen d'explorar i engrandir.

## Referències

* ↑ «courage | Etymology of courage by etymonline» (en anglès). [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Coràggio - Significato ed etimologia - Vocabolario» (en italià). [Consulta: 21 agost 2024].
* ↑ Diccionari català-valencià-balear.
* ↑ Alain Lempereur, L'argumentation, editat per Mardaga, 1991 (francès)
* ↑ Inazo Nitobe, Bushidō, l'âme du Japon. ISBN 2846170118 (francès)
* ↑ Chögyam Trungpa, Shambhala : la voie sacrée du guerrier, 1990. (francès)
Viccionari
# Pietat

La pietat és una emoció que sorgeix en trobar en l'altre una situació negativa. És diferent de l'empatia perquè la persona que la sent no es col·loca en una situació d'igualtat amb la víctima sinó que se sent superior, sigui per edat, posició social o sort.
Al seu origen la pietas romana s'entenia com una virtut que encarnava el sentiment de devoció cap als déus i als pares, símbol de l'autoritat, i incloïa l'amor i el deure. El terme, però, va anar evolucionant fins al sentit actual des del cristianisme, ja que la veneració cap a déu va estendre's per incloure el manament d'estimar el proïsme (i d'aquí cap a evitar-lo tot mal i experimentar patiment en veure'l sofrir).
Se sol considerar un sentiment positiu. Nietzsche, en canvi, considera que és negatiu, ja que fa sentir malament la persona que no pateix cap mal i perpetua el poder dels febles. La compassió no és un sentiment perdurable, ja que l'exposició directa i continuada al patiment aliè pot insensibilitzar la persona que està a prop, com prove la distància afectiva que posen els professionals que treballen amb persones per mantenir el mateix equilibri.

## Vegeu també

* Pietisme, corrent religiós protestant
* Pietat (Juan de Juni)

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.166. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
# Masashi Kishimoto

Masashi Kishimoto és un dibuixant de còmics, va néixer a Nagi, al Districte de Katsuta, a la Prefectura d'Okayama, Japó, el 8 de novembre de 1974, el mateix dia que el seu germà bessó Seishi Kishimoto.
A la seva joventut, una de les seves grans influències per començar a dibuixar manga era l'Akira Toriyama, el creador de Bola de Drac i el Dr. Slump. Dibuixa manga des que anava a l'institut.
La seva popularitat es va estendre gràcies al seu còmic Naruto, començat el 1999, seguit de Naruto Shippuden i Boruto: Naruto Next Generations; per ara, l'únic manga que dibuixa.

## Referències

* ↑ Estrada, Oriol; Bernabé, Marc. 501 mangas que leer en español (en castellà). Barcelona: Norma Editorial, 2019, p. 394. ISBN 978-8467939408.
# Đại Việt

Đại Việt (el Gran Viet), Đại Cồ Việt de 968 al 1054, és el nom que rep l'antic imperi d'Àsia, antecessor del Vietnam.
Fou creat al 986 per Đinh Bộ Lĩnh, primer emperador de la dinastia dels Đinh, a la regió del riu Roig. Fins al segle xv, el Đại Việt coexistí amb el regne de Txampa, al Sud.
Amb la dinastia Song ja conquerida, el 1283, durant el regne d'Indravarman V, Kublai Khan de la dinastia Yuan va llançar una invasió naval de Txampa, abans estat tributari de la dinastia Song i la dinastia Yuan. Vijaya va ser capturada i saquejada per l'exèrcit Yuan liderat pel comandant mongol Sogetu a principis de 1283 i Indravarman V va decidir pagar tribut i comprar la pau, i els mongols van marxar. Amb la intenció d'exigir un major tribut i la supervisió directa dels Yuan dels afers locals a Đại Việt i Txampa, els Yuan van llançar una altra invasió el 1285 que no va aconseguir els seus objectius per la seva derrota a la batalla de Chương Dương, però Indravarman V es va fer tributari dels Yuan. Una tercera invasió va tenir lloc el 1287 sent derrotada a la batalla del riu Bạch Đằng i els mongols van retornar a la Xina.
Amb l'accés en 1294 del nou emperador Yuan, Temür Kan, es va anunciar que la guerra amb Đại Việt havia acabat, i va enviar una missió a Đại Việt per restablir les relacions amistoses entre els dos països. La lluita mútua contra els mongols va apropar Đại Việt i Txampa i l'emperador Trần Nhân Tông de Đại Việt va casar la seva filla, Huyền Trân, amb Jaya Simhavarman III de Txampa en 1306 a canvi de les províncies de Chau O i Chau Ly.
El 1400, Hô Quy Ly canvia el nom del país per Đại Ngu. El 1428, Lê Lợi rebautitza el país sota el nom de Đại Việt, que es conservarà fins al 1802, data on Nguyễn Ánh s'autoproclama emperador, agafa el títol de Gia Long i unifica el país sota el nom de Việt Nam.
* Dinastia Ngô (939-968)
* Dinastia dels Đinh (968–980) ;
* Dinastia Lê anterior (980–1009) ;
* Dinastia Lý (1009–1225) ;
* Dinastia Trân (1225–1400) ;
* Dinastia Hô (1400–1407) ;
* Dinastia Trần posterior (1407–1428) ;
* Dinastia Lê posterior (1428–1527 et 1533–1788) ;
* Dinastia Mac (1527–1677) ;
* Dinastia Trịnh (1539-1786);
* Dinastia dels Tây Sơn (1778–1802).

## Referències

* ↑ Coedès, 1968, p. 127.
* ↑ Coedès, 1968, p. 192.
* ↑ «Tran Dynasty» (en anglès). Britannica.
* ↑ Lo, Jung-pang. Elleman, Bruce A.. China as a Sea Power, 1127-1368: A Preliminary Survey of the Maritime Expansion and Naval Exploits of the Chinese People During the Southern Song and Yuan Periods (en anglès). Singapore: NUS Press, 2012, p. 303. ISBN 9789971695057.
* ↑ Coedès, 1968, p. 217.

## Bibliografia

* Coedès, George. Walter F. Vella. The Indianized States of Southeast Asia (en anglès). Traducció: Susan Brown Cowing. University of Hawaii Press, 1968. ISBN 978-0-824-80368-1.
* Lê Thanh Khoi, Histoire du Viêt Nam des origines à 1858, Sudestasie, Paris, 2001; (francès)
# Sant Julià de Tarroja de Segarra

Sant Julià de Tarroja de Segarra és una església amb elements barrocs de Tarroja de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita de petites dimensions construïda amb filades de carreus ben escairats de dimensions variables. És una construcció de nau única amb un absis quadrangular que no presenta un interès especial. En els murs Nord i Sud s'hi poden observar grans constraforts de pedra que sustenten l'edifici.Presenta un campanar d'espadanya amb una única obertura i una coberta a dos aigües.
A l'interior de la nau observem una imatge de Sant Julià dins una fornícula oberta a l'àbisis.

## Història

No s'hi celebra altra festa que la del dilluns de Pasqua.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Julià de Tarroja de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# Estat d'Espírito Santo

Espírito Santo és un estat del Brasil localitzat a la Regió Sud-est del país. Limita amb Minas Gerais a l'oest, amb Rio de Janeiro al sud, amb Bahia al nord i amb l'oceà Atlàntic a l'est. Ocupa una àrea de 46,184 km². La capital és Vitória. Als nadius de l'estat d'Espírito Santo se'ls anomena capixabas.

## Geografia

La seva superfície de 45.597 km² és semblant en grandària a la d'Estònia. S'hi troba una varietat d'hàbitats, incloent la plana costanera, llacs, una varietat de formacions de muntanyes, boscos de muntanya, manglars i molts altres. L'arxipèlag deshabitat de Trindade i Martim Vaz pertany a aquest estat.

### Clima

El clima de l'estat d'Espírito Santo és sec en general, i calent al nord del Riu Doce. El clima de muntanya és més fred arribant al clima tropical d'altitud en les regions més altes, com l'oest i el sud-oest. El clima predominant en les planes costaneres és el tropical, tendint al tropical sec en el nord. En general l'estiu és plujós i l'hivern és sec.

### Topografia

L'estat pot ser dividit en dues àrees: la plana costanera, i les muntanyes interiors, que formen la serra. La part més alta de la serra cridés Serra del Caparaó. En seu punt més alt (la muntanya Pico da Bandeira) aconsegueix a 2.890 m d'altitud.

### Rius i llacs

El principal riu de l'estat és el Riu Doce. Altres conques hidrogràfiques importants inclouen el riu Santa Maria, que recull els rius de l'àrea nord dels quals desguassen en la badia de Vitória.
L'estat té unes 26 llacunes, pròximes als marges del riu Doce. La més important d'elles és la Llacuna Juparanã.
# La Murada

La Murada és una població que forma part del municipi d'Oriola. El poble té 3.233 habitants. És famós per acollir els diumenges un mercat pels carrers del poble. La patrona del poble és la verge del Rosari. L'extensió d'aquesta partida rural és d'uns 70 km², i s'hi troba el "Pico Agudo", el punt més alt de tot el Baix Segura, també té nuclis dispersos com són: Los Riquelmes, Los Campirulos, Los Pérez, Los Vives, Los Randeros, Los Asensio, Las Paganas, Los Cutillas, Los Grillos, Monfraque, Barbarroja o Virgen del Camino.
El poble dista 7 km de Favanella, 10 km del nucli urbà d'Oriola, 30 km de les ciutats d'Elx i Múrcia i 60 km de la ciutat d'Alacant
El 2004, la major part del veïnat va fundar l'associació Murada Independiente, que persegueixen la segregació del poble i la resta de la partida rural del municipi d'Oriola, per motius de la discriminació que pateix el poble en matèria de serveis comparat amb la resta del municipi oriolà i també la seua segregació del País Valencià i la posterior adhesió a la veïna Regió de Múrcia d'on seria el municipi 46, per motius identitaris i culturals.

## Referències

* ↑ «La Murada». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Vanadzor

Vanadzor (armeni: Վանաձոր), abans anomenada Kirovakan , és la tercera ciutat més gran d'Armènia, situada al nord del país. Capital de la província de Lorí. És famosa per la seva gran planta química, localitzada als afores.

## Història

La història de Vanadzor es remunta a l'edat de bronze. La ciutat va prendre el seu nom possiblement en el segle xiii, d'una església negra de pedra sobre un turó proper. La ciutat va ser totalment destruïda el 1826 pel Khan Hasan durant la guerra russo-persa. La ciutat va gaudir d'un auge considerable després de l'obertura del ferrocarril a Tbilisi el 1899.
El maig de 1918, tot i que les tropes del general Tovmas Nazarbekian eren superades en nombre, van lluitar contra l'exèrcit turc, fent-los retrocedir durant uns dies a la crucial batalla de Karakilisa, que posteriorment va tancar amb la victòria a la batalla de Sardarapat. Al nord de la carretera d'Spitak a Vanadzor, aproximadament 2 quilòmetres a l'oest de la ciutat, hi ha un petit lloc sant en les ruïnes d'una església, monument que honora aquella batalla.

## Ciutats agermanades

* Batumi - Geòrgia (2006)
* Podolsk - Rússia
* Kislovodsk - Rússia
* Bagnot - França
* Maardu - Estònia
* Vítebsk - Belarús

## Galeria

* Administració del Marz
* Església Negra
* Monument a la victòria armènia a la batalla de Sardarabad

## Enllaços externs

* Vanadzor - Lloc web oficial
* Pàgina d'Armeniapedia
# Frontera entre Turquia i Armènia

La frontera entre Turquia i Armènia és la frontera de 268 kilòmetres en sentit nord-oest-sud-est que separa el sud d'Armènia de l'est de Turquia. És marcada pel riu Akhurian i passa entre les províncies turques (de sud a nord) de Tsolakert, Kars i Ardahan de les províncies armènies (de sud a nord) d'Ararat, Armavir, Aragatsotn i Shirak.

## Traçat

És un dels trets fronterers que separen els continents d'Àsia i Europa a la regió del Caucas. La frontera comença al sud al trifini Turquia-Armènia-Azerbaidjan (Nakhtxivan), a la regió del Kurdistan turc, pròxim a l'Ararat, la ciutat d'Aní a Kars, pont molt pròxim també aoal nord-oest de l'Iran. Acaba al trifini entre ambdós estats i Geòrgia.

## Història

Aquesta fou definida després de la Primera Guerra Mundial, que va donar origen a la moderna Turquia de les restes de l'Imperi Otomà, i l'establiment de la república d'Armènia, que el 1920 havia estat incorporada a la Unió Soviètica. Des de 1994, però, Turquia va tancar unilateralment la frontera en suport de l'Azerbaidjan en la guerra de l'Alt Karabakh.

## Referències

* ↑ «Armènia». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Fred M. Shelley Nation Shapes: The Story Behind the World's Borders, p. 450-453
* ↑ Expert: Turkish-Armenian border to remain closed, 25 d'agost de 2017
* ↑ The Last Closed Border of the Cold War: Turkey–Armenia, per Vicken Cheterian
# Fortalesa d'Akhtala

La fortalesa d'Akhtala (en armeni: Ախթալայի բերդ) és un edifici medieval situat a la població d'Akhtala de la província de Lorí, a Armènia. Va ser construït amb una estructura semblant a una península envoltada per tres costats per penya-segats profunds.
Usat com una posició natural de la principesca dinastia Bagratuní ramificada en els Reis korikain de Lorí (branca més jove dels Bagratuní i inicialment els seus vassalls) al segle X van construir aquest castell, unit per unes altes parets piramidals i amb l'entrada principal entre les torres de tres pisos que s'eleven en tots dos costats.
Els murs i torres estan construïts amb pedra de basalt blavosa i morter de calç. Els historiats armenis del segle xiii Kirakos Grandzaketsi i Vardan Areveltsi van anomenar aquesta àrea Pghndzahanq (mina de coure), a causa dels rics dipòsits de coure dels seus voltants. Més tard, el castell va passar al domini de la dinastia Zakarian sota el mandat d'Ivane Zakarian en la dècada de 1180. Al territori del castell es troba el monestir Pghndzahanq, que posteriorment es va fer conegut com el Monestir d'Akhtala.
L'arqueòleg francès, etnògraf i historiador Jacques de Morgan, al segle xix va ser el director de les mines de coure d'Akhtala. A la fortalesa s'hi van fer excavacions i s'hi van descobrir antiguitats, que es conserven a París.
Dins de les restes d'aquesta fortalesa s'hi troba el monestir d'Akhtala.

## Vegeu també

* Llista de castells d'Armènia

## Referències

* ↑ Khalpakhchian, O. Architectural ansambles of Armenia. Moscú: Iskusstvo Publishers, 1980.
* ↑ «Akhtala» (en anglès). findarmenia.com. Arxivat de l'original el 2016-03-07. [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Kiesling, Brady «An Archaeological/Touristic Gazatteer and Map Set for the Historical Monuments of Armenia» (en anglès). Rediscovering Armenia [Erevan/Washington DC], 6-2000. Arxivat de l'original el 2006-05-03 [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ «Jacques Jean Marie de Morgan (1857-1924)» (en francès). annales.com.archives. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 3 setembre 2016].
# 309

El 309 (CCCIX) fou un any comú començat en dissabte del calendari julià.

## Esdeveniments

* 18 d'abril: comença el pontificat del papa Eusebi, que el 17 d'agost és desterrat a Sicília (fets esdevinguts possiblement el 310).
* El rei Hormizd II, governant de l'Imperi Sassànida, exigeix que el rei dels Gassànides pagui tribut. Després que el rei es negués, Hormizd envaeix el territori Gassanid però es mort i ocupa el tron Sapor II.

## Referències

* ↑ Brooks, George A. A Timeline of The Journey of Humankind: From Nothingness to Modern Era, a Western Civilization Perspective (en anglès). Covenant Books, Inc., 2024-07-23, p. 210. ISBN 978-1-63885-376-3.
* ↑ Neusner, Jacob. «The Age of Shapur II 309 to 379». A: A History of the Jews in Babylonia, Part 3. From Shapur I to Shapur II. (en anglès). Brill, 1968, p. 1–72. ISBN 978-90-04-50892-7.
# Daniela Sruoga

Daniela Sruoga (n. el 21 de setembre de 1987 a Buenos Aires) és una jugadora argentina d'hoquei sobre gespa. Juga com a volant i actualment s'exerceix al Club de Gimnàstica i Esgrima de Buenos Aires. Becada per la Secretaria d'Esports de la Nació.

## Trajectòria

Daniela va començar a jugar a l'hoquei als cinc anys en el Club Gimnàstica i Esgrima de Buenos Aires, al costat de les seves germanes Agustina, Eugenia i Josefina, aquesta última també jugadora de la Selecció argentina. Va debutar en Les Lleones en el 2009, quan va disputar la Copa Panamericana, el seu primer torneig internacional. En 2010 va ser nominada per la FIH al premi de Millor Jugadora Jove del Món, any en el qual va guanyar el seu segon Champions Trophy (el primer en 2009) i el Campionat Mundial.
El 2012, va ser part de l'equip que va obtenir la medalla de plata en els Jocs Olímpics i el tercer títol en el Champions Trophy.
El 2014, va obtenir el tercer lloc al Campionat Mundial disputat a la Haia, Països Baixos.

## Vida personal

Estudia la carrera de Sociologia en la Universitat de Buenos Aires. Va cursar els seus estudis primaris i secundaris en el col·legi Canada School.

## Títols

* 2008 - Medalla de bronze en el Panamericà Junior (Mèxic, D.F., Mèxic)
* 2009 - Medalla d'or en la Copa Panamericana (Hamilton, Bermudes)
* 2009 - Medalla d'or en el Champions Trophy (Sydney, Austràlia)
* 2010 - Medalla d'or en el Champions Trophy (Nottingham, Anglaterra)
* 2010 - Medalla d'or en el Campionat Mundial (Rosario, Argentina)
* 2011 - Medalla de plata en el Champions Trophy (Amsterdam, Països Baixos)
* 2011 - Medalla de plata en els Jocs Panamericanos (Guadalajara, Mèxic)
* 2012 - Medalla d'or en el Champions Trophy (Rosario, Argentina)
* 2012 - Medalla de plata en els Jocs Olímpics (Londres, Anglaterra)
* 2013 - Medalla d'or en la Copa Panamericana (Ciutat de Mendoza, Argentina)
* 2014 - Medalla de bronze en el Campionat Mundial (la Haia, Països Baixos)

## Referències

* ↑ «Zona d'atletes-Llistat de becaris». Secretaria d'Esports de la Nació Argentina. Arxivat de l'original el 2013-11-09. [Consulta: 10 agost 2012].
* ↑ Walter Alejandro Molezzi. «Les germanes Sruoga». Simplementehockey.com.ar, 11-02-2010. Arxivat de l'original el 2012-04-28. [Consulta: 12 març 2017].