OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crines

Crines o Crinas (en grec antic Κρίνας en llatí Crinas) que va viure al segle i, va ser un metge i astròleg nascut a Massàlia, i va exercir el seu ofici a Roma en el regnat de Neró a la segona meitat del segle i.
El coneixem sobretot per Plini el Vell. Va introduir l'astrologia en els seus tractaments mèdics i Plini explica que, consultant taules astronòmiques, regulava el règim dels menjars i fixava els horaris de les medicacions segons els moviments dels astres. Va fer fortuna i al morir va deixar a la seva ciutat deu milions de sestercis a més d'una quantitat semblant que havia donat en vida per construir les muralles de Massàlia.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XXIX, 9
* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 111. ISBN 8481641618.
# Jack Horner

John Robert Horner, conegut com Jack Horner (nascut el 15 de juny de 1946) és un paleontòleg estatunidenc que va descobrir i va donar nom al Maiasaura, que proporciona la primera evidència del fet que alguns dinosaures tenien cura dels seus fills.A més va ser supervisor tècnic de les pel·lícules de la sèrie Jurassic Park Va estudiar a la Universitat de Montana.
A Montana durant la dècada de 1970, Horner i el seu soci Bob Makela van descobrir una colònia de posta d'ous d'un nou gènere de dinosaures al qual van anomenar Maiasaura, o "Llangardaix Bona Mare". Contenia embrions dels dinosaures. Horner va donar nom a altres espècies de dinosaure (entre ells Orodromeus makelai en memòria del seu amic Bob Makela) i per Horner es va donar nom als epítets específics de les espècies: Achelousaurus horneri i Anasazisaurus horneri.

## Referències

* ↑ Sogard, Melissa. «John R. "Jack" Horner, Paleontologist». Fact Monster Database. Pearson Education, Inc, 2007. [Consulta: 8 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Museum of the Rockies
** "Where are the baby dinosaurs?" (TEDxVancouver 2011) (also Jack Horner a YouTube)
** "Building a dinosaur from a chicken" (TED2011) (also Jack Horner a YouTube)
# Varanodon agilis

Varanodon és un gènere de pelicosaure de la família dels varanòpids. Els fòssils descoberts en la formació Chickasha (Oklahoma) daten del Roadià al Kungurià, dins del Permià. Mesuraven d'entre 1,2 i 1,4 metres de longitud.

## Descripció

Varanodon té una longitud d'entre 1,2 i 1,4 metres de longitud, les cames llargues i primes. Els registres fòssils mostren que el crani podria haver tingut algun tipus de finestra anteorbital, una característica que altres animals no posseïen. És possible, per tant, que aquesta finestra era causa de la mala conservació de la mostra. El crani era d'aproximadament uns 43 centímetres de llarg, amb una esquena que s'estenia cap enrere sobre la línia de la mandíbula. La mandíbula era més llarga que el crani, i hi havia una finestra gran. Les vèrtebres de la columna cervical són més curtes, el que suggereix que els músculs del coll eren forts. Els ossos de les cames són generalment robustos: el cúbit i el radi són enormement amples.

## Referències

* ↑ Paleofieldguide. «Varanodon agilis». [Consulta: 22 juliol 2010].
* ↑ «Varanodon agilis - Paleofieldguide». [Consulta: 14 desembre 2021].
# Inugami (pel·lícula)

Inugami (狗神, Inugami) és una pel·lícula japonesa de fantasia dirigida per Masato Harada, estrenada el 27 de gener de 2001.

## Argument

Omine, avui dia: un petit poble perdut a les muntanyes de l'illa de Shikoku. Els habitants viuen en comunió amb la natura que els envolta, i també amb els esperits. Es diu que la família Bonomiya va ser maleïda durant generacions, les seves dones tenien, segons sembla, la capacitat de mantenir presoner l'esperit maligne anomenat Inugami en una urna. La Bonomiya Miki ara porta aquesta càrrega a l'esquena. Tot va malament el dia que un jove desconegut arriba al poble i s'enamora de la bella Miki...

## Repartiment

* Kanako Fukaura: Momoyo Bonomiya
* Shion Machida: Sonoko Bonomiya
* Makoto Togashi: Hide Ishiyama
* Yūki Amami: Miki Bonomiya
* Atsuro Watabe: Akira Nutahara
* Masato Irie: Hirofumi Bonomiya
* Miyû Watase: Rika Bonomiya
* Keiko Awaji: Katsuko Doi
* Kazuhiro Yamaji: Takanao
* Kôichi Satô: Mimoto
* Shiho Fujimura: Tomie Bonomiya
* Torahiko Hamada: Patriarca
* Eugene Harada: Seiji Doi

## Notificacions i premis

* Nominació a l'Os d'or al 51è Festival Internacional de Cinema de Berlín 2001.
* Premi a la millor actriu (Yuki Amami) i nominació a la millor pel·lícula al XXXIV Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya de 2001.
* Premi del jurat al Festival Internacional de Cinema de Newport 2001.
* Premi a la millor actriu (Yuki Amami), als Premis Blue Ribbon 2002.
* Premi a la millor fotografia (Junichi Fujisawa) i millor il·luminació (Masao Kanazawa), durant el Premis de Cinema Mainichi 2002.

## Referències

* ↑ Los sombríos vestigios del pasado, en el film "Inugami" del director Masato Harada per Orlando Betancor. A: Destiempos. Revista de Curiosidad Cultural, Nº. 43 (Febrero - Marzo), 2015, págs. 187-202
* ↑ Cinéaste "reconnu" depuis son magnifique Kamikaze Taxi, Masato Harada s'attaque à un genre auquel il ne s'était jamais frotté : la fable érotico-fantastique. a sancho-asia.com
* ↑ «PROGRAMME 2001». berlinale.de. Arxivat de l'original el 9 juny 2014. [Consulta: 9 juny 2014].
* ↑ La película francesa 'Vidocq' arrasa en el Festival de Sitges, EL País, 13 d'octubre de 2001

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Veikko Peräsalo

Veikko Peräsalo (Ilmajoki, 1 de febrer de 1912 - Jyväskylä, 25 d'agost de 1992) va ser un atleta finlandès, especialista en el salt d'alçada, que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on fou dotzè en la prova del salt d'alçada del programa d'atletisme.
En el seu palmarès destaca una medalla de bronze en la prova del salt d'alçada al Campionat d'Europa d'atletisme de 1934 i el fet d'aconseguir el rècord europeu de la modalitat el 1933.

## Millors marques

* Salt d'alçada. 2,005 metres (1934)

## Referències

* ↑ «Veikko Peräsalo Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 15 abril 2020].
* 1 2 «Track and Field Statistics». [Consulta: 18 abril 2020].
* ↑ Hannus, Matti.. Yleisurheilu : tuhat tähteä. Porvoo: WSOY, 1983. ISBN 951-0-11900-8.
# Maximiliano Schonfeld

Maximiliano Schonfeld (Crespo, Entre Ríos; 1982) és un director de cinema i guionista argentí.

## Biografia

Maximiliano Schonfeld va néixer en 1982 a Crespo, a la província d'Entre Ríos, al nord-est de l'Argentina. Va estudiar a l'Escuela Nacional de Experimentación y Realización Cinematográfica de Buenos Aires i va ser assistent de direcció de Rodrigo Moreno i Victor Kozakovzky. Va dirigir episodis individuals de les sèries de televisió Ander Egg i El Lobo i tres curtmetratges abans de presentar la seva òpera prima Germania en el Festival de Cinema d'Hamburg en 2012. La seva pel·lícula The Black Frost es va projectar en el Festival Internacional de Cinema de Berlín en 2016. El seu tercer llargmetratge Jesús López, del qual també va escriure el guió al costat de l'escriptora argentina Selva Almada, es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià al setembre de 2021. A principis d'octubre de 2021, Jesús López també es va mostrar en el Festival de Cinema d'Hamburg.

## Filmografia

* 2007: Entreluces (curtmetratge)
* 2011: Invernario (curtmetratge)
* 2012: El Lobo (Sèrie de TV)
* 2012: Alemania
* 2014: Oyster (curtmetratge documental)
* 2015: La helada negra
* 2016: La siesta del tigre (documental)
* 2021: Jesús López

## Referències

* 1 2 Maximiliano Schonfeld. In: dafilmfestival.com. Abgerufen am 8. März 2022.
* 1 2 Jesús López. In: filmfesthamburg.de. Abgerufen am 8. März 2022.
* ↑ Guillermo Naveira: Selva Almada: „Cuando mejor te va, menos energía te queda“. In: clarin.com, 22. Oktober 2020. (Spanisch)
* ↑ Jesús López. In: sansebastianfestival.com. Abgerufen am 6. März 2022.
# Paulo César da Silva

Paulo César da Silva Barrios (1 de febrer del 1980 a Asunción) és un futbolista paraguaià.
Ha jugat per la selecció nacional paraguaiana des del 2000. L'any 2010 disputà el Mundial de Sud-àfrica. Ha jugat al Reial Saragossa en la lliga espanyola.

## Referències

* ↑ Perfil de Paulo da Silva a la web de la FIFA World Cup Arxivat 2010-06-16 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ http://www.abc.com.py/deportes/paulo-da-silva-quiere-ser-campeon-del-mundo-con-paraguay-327025.html
* ↑ rsssf: Paraguay record international footballers (anglès)
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 2010». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Sunderland sell Paulo da Silva to Real Zaragoza». BBC Sport, 31-01-2011.

## Enllaços externs

* Dades estadístiques sobre Paulo da Silva a soccerbase.com
Paulo da Silva - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol del Paraguai – Copa del Món de futbol 2006
1 Justo Villar •
2 Núñez •
3 Toledo •
4 Gamarra •
5 Cáceres •
6 Bonet •
7 Cabañas •
8 Barreto •
9 Santa Cruz •
10 Acuña •
11 Gavilán •
12 Gómez •
13 Paredes •
14 da Silva •
15 Manzur •
16 Riveros •
17 Montiel •
18 Valdez •
19 dos Santos •
20 López •
21 Caniza •
22 Bobadilla •
23 Cuevas •
Seleccionador: Ruiz
Selecció de futbol del Paraguai – Copa Amèrica de futbol 2007
1 Justo Villar •
2 Verón •
3 Morel Rodríguez •
4 Manzur •
5 Cáceres •
6 Bonet •
7 Cabañas •
8 Barreto •
9 Santa Cruz •
10 dos Santos •
11 Torres •
12 Zayas •
13 Salcedo •
14 da Silva •
15 González •
16 Riveros •
17 López •
18 Cardozo •
19 Santana •
20 Vera •
21 Bobadilla •
22 Cuevas •
Seleccionador: Martino
Selecció de futbol del Paraguai – Copa del Món de futbol 2010
1 J. Villar  •
2 Verón •
3 Morel R. •
4 Caniza •
5 J. Cáceres •
6 Bonet •
7 Cardozo •
8 E. Barreto •
9 Santa Cruz •
10 Benítez •
11 Santana •
12 D. Barreto •
13 Vera •
14 da Silva •
15 V. Cáceres •
16 Riveros •
17 Torres •
18 H. Valdez •
19 Lucas •
20 Ortigoza •
21 Alcaraz •
22 Bobadilla •
23 Gamarra •
Seleccionador: Martino
Selecció de futbol del Paraguai – Copa Amèrica 2011
1 Justo Villar •
2 Verón •
3 Piris •
4 Marecos •
5 Alcaraz •
6 M. Cáceres •
7 Zeballos •
8 Barreto •
9 Santa Cruz •
10 O. Martínez •
11 Santana •
12 D. Barreto •
13 Vera •
14 da Silva •
15 V. Cáceres •
16 Riveros •
17 Torres •
18 Haedo Valdez •
19 Barrios •
20 Ortigoza •
21 Estigarribia •
22 Fernández •
23 Pérez •
Seleccionador: Martino :
# Fonts d'Olot

A Olot s'hi poden trobar diverses fonts:
* Font Castanys: La Font del Parc Nou. En el marc d'un esplèndid jardí botànic de flora autòctona, aquesta font ha estat l'alegria de la mainada i el refresc pel passejant que va a gaudir de la pau i la verdor de l'indret, on hom hi pot trobar roures de més de 250 anys i 25m d'alçada.
* Font del Conill: És d'estil barroc i fou creada l'any 1666 a l'edat moderna i està situada a la plaça del conill.

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Olot

## Referències

* ↑ «Les Fonts d'Olot». Institut Municipal de Promoció de la Ciutat de l'Ajuntament d'Olot. Arxivat de l'original el 2011-09-15. [Consulta: 3 abril 2012].

## Enllaços externs

* Descobreix les fonts d'Olot Arxivat 2019-01-31 a Wayback Machine., Turisme Olot
# Diòcesi de Nona

Nona (en llatí: Dioecesis Nonensis; en croat: Ninska biskupija) és una diòcesi de l'església catòlica suprimida l'any 1828 a Nin, Croàcia. El seu territori ha estat incorporat a l'arquebisbat de Zadar. Actualment sobreviu com a seu episcopal titular. Se'n conserva l'església de la Santa Creu, del segle IX.
# Kiichirō Higuchi

Kiichirō Higuchi (japonès: 樋口季一郎) (Minamiawaji, 20 d'agost de 1888 - Tòquio, 11 d'octubre de 1970) va ser un general de l'exèrcit Imperial japonès que va salvar molts refugiats jueus en permetre'ls travessar la frontera entre la Unió Soviètica i Manxukuo.

## Biografia

Higuchi va néixer a Minamiawaji, a l'illa d'Awaji, a la prefectura de Hyōgo. Va ser el gran d’una família de nou fills. Als 11 anys, els seus pares es van divorciar i la família de la seva mare el va criar. Es va graduar a la 21a promoció de l'Acadèmia de l'Exèrcit Imperial Japonès i la 30a promoció de l’Escola Militar Imperial Japonesa. Com a oficial menor, va ser enviat com a agregat militar a Polònia el 1925. A causa de la seva fluïdesa en l'idioma rus, Higuchi va estar estacionat a Manxúria amb l'Exèrcit de Kwantung i es va convertir en un confident proper dels generals Kanji Ishiwara i Korechika Anami.
Del 1933 al 1935, va ser comandant del 41 Regiment d'infanteria i del 1935 al 1937, va ser cap de gabinet de la 3a divisió. Va ser enviat a Alemanya com a membre d'una delegació militar el 1937.
Com a General major i comandant de la branca especial de Harbin el 1938, va autoritzar, amb l'ajuda de Yosuke Matsuoka, a molts refugiats jueus que fugien de l'Alemanya nazi a travessar la frontera soviètica per Otpor per entrar a Manzhouli a Manxukuo, un esdeveniment que més tard s'anomenaria incident Otpor". Alguns dels seus subordinats porten menjar als refugiats, els estableixen a Harbin o Xangai o els organitzen visats de sortida. El lloctinent de Higuchi, Norihiro Yasue, demana al general Seishirō Itagaki que protegeixi els refugiats jueus, cosa que condueix al "programa japonès sobre política jueva" el 1938.
De tornada al Japó a finals de 1938, Higuchi va servir breument a l'estat major de l'exèrcit Imperial japonès abans de ser assignat com a comandant de la 9 divisió el 1939. El 1942 fou ascendit a Tinent general i assignat al 5 exèrcit regional a Sapporo. Va participar en la invasió de les Illes Aleutianes, incloses les desastroses campanyes a l'illa Attu i l'illa Kiska. Posteriorment, com a comandant de l'exèrcit del districte del nord, va organitzar les defenses del nord del Japó contra una invasió de les forces aliades, fortificant l'illa de Shumshu al nord de les illes Kurils i les defenses del sud del Japó, de l'Illa Sakhalin

## Posteritat

El desembre de 2009, l'ambaixador israelià al Japó va inaugurar un parc en record de l'acció de Higuchi plantant una olivera jove.
El seu nét Ryūichi Higuchi, professor emèrit de la Universitat Meiji Gakuin, va crear una associació en honor seu per erigir estàtues de bronze de Kiichirō Higuchi. Una s'instal·larà al santuari Izanagi Jingū a l'illa d’Awaji on va néixer el general; l'altra s'instal·larà a l’illa de Hokkaido.

## Referències

* ↑ Kowner, Historical Dictionary of the Russo-Japanese War, p. 273.
* 1 2 3 Noburu Okabe. «Un Schindler japonais méconnu: Higuchi Kiichirô, le general qui a sauvé 20 000 Juifs et l’île de Hokkaidô». Nippon.com, 13-08-2021. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ Ammenthorp, The Generals of World War II
# Carl Stamitz

Carl Stamitz (Mannheim 1745 - Jena 1801) va ser un compositor txec que es troba entre els més representatius de la segona generació d'aquells que van treballar a la cort de Carles IV del Palatinat, a Mannheim, durant la segona meitat del Segle XVIII. El seu nom, en txec, era Karel Stamic, però va ser conegut per Carl Stamitz, forma alemanya del seu nom que ell mateix va adoptar.

## Biografia

Son pare, Johann Stamitz, director d'orquestra, va formar musicalment el seu fill, abans que altres mestres, com ara Christian Cannabich, Ignaz Holzbauer i Franz Xavier Richter, en prengueren el relleu. Després d'haver estat durant algun temps segon violí de l'orquestra de la Cort, va deixar Mannheim l'any 1770, amb 25 anys, i va marxar a París, per a treballar com a compositor a la cort del duc Louis de Noailles. Entre els seus alumnes de violí a Mannheim s'hi troba el seu conciutadà Giovanni Battista Toëschi (1735-?-1800).
A Versalles, dos anys després, va compondre La Promenade royale, primera d'una sèrie de simfonies. Malgrat zones d'ombra en la seua biografia, hom sap que va visitar Augsburg, Viena, Estrasburg i Londres. El tornem a retrobar l'any 1779 a La Haia, a la cort de Guillem V d'Orange-Nassau on, el 23 de novembre de 1783, va tocar amb Beethoven, llavors amb 12 anys. Els següents anys van ser d'una gran inestabilitat — potser fins i tot des del punt de vista econòmic — i sense deixar de compondre va ocupar diversos llocs. A la seua mort, el novembre de 1801, i pocs mesos després de la mort de la seua esposa, les seues possessions van ser venudes per haver de pagar els seus deutes.

## Obres

Com els altres membres de l'Escola de Mannheim, Carl Stamitz va conrear molt la simfonia concertant. Va deixar nombrosos concerts per a instruments de fusta, així com música de cambra. Va contribuir a la creació de l'estil galant.
L'any 1810 va ser editat un catàleg de les seues obres, posteriorment perdut. És el germà d'Anton Stamitz (1750-1800?).

## Referències

* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 62, pàg. 357. (ISBN-84-239-4562-6)

## Enllaços externs

* Biografia (anglès)
# Roberto Zucco

Roberto Zucco és una obra de teatre de Bernard-Marie Koltès (1988), inspirada en fets reals, que relata la història d'un assassí en sèrie italià Roberto Succo, elevada a una dimensió mística i barrejada amb la història d'una noia a qui ell porta a la perdició. Aquesta obra va provocar un enorme escàndol, perquè s'hi confonen fets reals i tràgics.

## Descripció

Ritme ràpid, situacions expressionistes del més pur "Stationendrama", una desfilada de personatges, una sèrie de morts. Aquesta obra representa també la ruptura del duo Koltès-Chéreau, va ser posada en escena per primera vegada a Alemanya, a Berlín en 1990.
«Al febrer d'enguany, jo vaig veure, un cartell dins del metro, en ell buscava un assassí d'un policia. Em vaig quedar fascinat per la foto del cartell. Un temps després, vaig veure en la televisió el mateix noi sent capturat i portat a la presó emmanillat per uns policies, des de dins de la mateixa presó ell va desafiar el món. (...) El seu nom és Roberto Succo: ell, amb tan sols quinze anys va matar als seus pares i després va fugir fins als vint-i-cinc anys “raonables”, després va travessar precipitadament la línia (...) que és la primera vegada que prenc com a punt de partida un fet real, però és que no hi ha un fet real. Succo té una trajectòria d'una puresa increïble.» (Bernard-Marie Koltès – Entrevista).

## Representacions

Fou representada a Mont-real el 1993 per la companyia UBU, amb posada en escena de Denis Marleau al Festival de Teatre de les Amèriques. El 1994 amb posada en escena de Marie-Claude L'Hotel, Neuves-Maisons: a la sala Jean Lhote. El 1996 fou representada a Brussel·les, al Teatre Gennevilliers, amb posada en escena d'Armel Roussel.
Ha estat traduïda al català per Maurici Ferrer i Dans i es va fer una adaptació de Lluís Pasqual i Guillem-Jordi Graells que fou representada al Teatre Lliure l'11 de setembre de 1993 protagonitzada per Eduard Fernández, Laia Marull, Anna Lizaran i Emma Vilarasau.
Lluís Pasqual va fer una nova representació en castellà al Teatro María Guerrero amb el Centro Dramático Nacional i protagonitzada per María Asquerino, Cesáreo Estébanez, Walter Vidarte, Mercedes Sampietro, Carmen Machi, Aida Folch i Teresa Lozano.

## Versions cinematogràfiques

El 2009, es va estrenar Roberto Succo, una producció colombiana dirigida per Christine Specht, Una Obra de Teatre que es converteix en un remolí amb aire circense i música en viu els Funámbulos centre d'Experimentació Artística.
El 2001, es va estrenar Roberto Succo, una pel·lícula francesa dirigida per Cédric Kahn, inspirada en la vida de Roberto Succo.

## Referències

* ↑ Roberto Zucco al web de la Universitat Carlos III
* ↑ La policía francesa impide una obra de teatro sobre la vida de un criminal, El País, 10 de gener de 1992
* ↑ Bernard-Marie Koltès, Revista Pausa
* ↑ – Teatre – ROBERTO ZUCCO (****) de Bernard-Marie Koltès – Teatre Romea – 23/02/2013, a voltarivoltar.com
* ↑ Killer, El País, 14 de setembre de 1993
* ↑ Roberto Zucco a la base de dades traces.uab.cat
* ↑ Lluís Pasqual revisa la gran metáfora de Koltès en 'Roberto Zucco', El País, 17 de març de 2005
* ↑ Roberto Succo a Fotogramas
# Lauren Cox

Lauren Elizabeth Cox (Flower Mound, Texas, 20 d'abril de 1998) és una jugadora de bàsquet professional nord-americana. Va jugar a bàsquet universitari per als Baylor Lady Bears.
Cox va ser una de les jugadores de bàsquet de secundària més ben valorades del país. Va ser la jugadora de l'any de l'any 2016 de l'Associació d'entrenadors de bàsquet femení. Abans de començar el 2019, va fer una pretemporada All-American per Lindy's Sports, Athlon Sports i Street & Smith. El novembre de 2019, ESPN va classificar Cox com la segona millor jugadora de bàsquet femení universitari del país, darrere de Sabrina Ionescu. Aquella temporada seria nomenada com a Big 12 Player of the Year.
A Cox se li va diagnosticar diabetis tipus 1 als 7 anys. Porta una bomba d'insulina durant els partits. En cada temporada de la carrera de Cox a Baylor, els Lady Bears van jugar un partit benèfic per a la diabetis tipus 1 de pretemporada. L'edició del 2019 del partit, a l'última temporada de Cox a Baylor, va ser especialment significativa per a ella personalment, ja que l'oponent era el vigent campió de la NCAA Division II, Lubbock Christian, que comptava amb la seua germana menuda Whitney, que havia estat diagnosticada amb la malaltia als 17 anys. Cap al final de la temporada 2019-20, l'Associació d'Escriptors de Bàsquet dels Estats Units va anunciar que ambdues germanes rebrien el premi Pat Summitt Most Courageous per la seua participació en el bàsquet i la comunitat.
El juny de 2022, es va anunciar que s'incorporaria al València Basket Club per a la temporada 2022-2023 de la Lliga Femenina de Bàsquet. Abandonà l'equip després de tindre un paper important en la consecució de la primera lliga del club, per a fitxar pel Conneticut Suns. Tanmateix, als quinze dies fou apartada de l'equip.

## Referències

* 1 2 «Lauren Cox - Women's Basketball» (en anglès). Baylor University Athletics.
* ↑ (en anglès) , 04-11-2019.
* ↑ Error en sol·licitar la Plantilla:cite press release: El paràmetre title ha d'estar especificat.
* ↑ «Baylor Center Lauren Cox Going for Back-to-Back Titles» (en anglès americà). Sports Illustrated, 07-11-2019 [Consulta: 23 gener 2020].
* ↑ «Most Courageous Cox sisters battle Type 1 diabetes». , 2-2020 [Consulta: 3 març 2020]. Arxivat 20 de juliol 2021 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2021-07-20. [Consulta: 1r juny 2022].
* ↑ Calabuig, Pascu. «El Valencia Basket ficha a la estadounidense Lauren Cox» (en castellà). Superdeporte, 01-06-2022. [Consulta: 1r juny 2022].
* ↑ D, R. «Lauren Cox se despide de Valencia Basket rumbo a la WNBA» (en castellà), 18-05-2023. [Consulta: 14 juny 2023].
* ↑ Redacción. «Lauren Cox no encuentra hueco en la WNBA tras su nivelazo en Valencia -» (en castellà), 01-06-2023. [Consulta: 14 juny 2023].
# Selecció sueca de corfbol

La selecció sueca de corfbol és dirigida per la Svenska Korfballförbundet (SKF) i representa Suècia a les competicions internacionals de corfbol.

## Història

European Bowl :
| Any | Campionat | Seu | Classificació |
| 2007 | 2a European Bowl | Luxemburg / Sèrbia | 6a plaça (Oest) |
| 2009 | 3a European Bowl | Luxemburg | 4a plaça (Oest) |

## Equip actual

Selecció nacional a l'European Bowl 2009
| Carola Bobic Selena Dinsbach Johanna Fredman Juliette De Gooijer-Stam Lina Leufven | Bjorn Ter Bruggen Marco Leons Fredrik Lindberg Richard Nyberg Pierre Vergonet David Winks |
* Seleccionador: Atte Van Haastrecht
Selecció nacional a l'European Bowl 2007
Lina Leufven
Carola Bobic
Juliette Stam
Emma Henningsson
Hanna Carlsso
Angelika Gustavsso
Heather Main
David Winks
Stefan Henningsson
Frederic Mangematin
Pierre Vergonet
Robert Enskog
Maitham Fateh
Fredrik Lindberg
Seleccionador: Atte Van Haastrecht :