# Esdeveniment Elmo

L'Esdeveniment Elmo en angles: Eocene Thermal Maximum 2 (ETM-2), també conegut com a H-1 o the Elmo (Eocene Layer of Mysterious Origin) event, va ser un període de canvi climàtic mundial que va passar fa uns 53,7 milions d’anys (Ma). Es creu que va ser el segon episodi hipertèrmic de l'Eocè.
Els intervals hipertèrmics eren períodes relativament breus d’escalfament global (<200,000 anys) acompanyats d’emissió massiva de carboni. El període més extrem i més ben estudiat és el Màxim tèrmic del Paleocè-Eocè (PETM o ETM-1), ocorregut fa uns 1,8 milions d’anys abans de l’ETM-2, fa uns 55,5 Ma. Altres períodes hipertèrmics van seguir a l’ ETM-2 als 53,6 Ma (H-2), 53,3 (I-1), 53,2 (I-2) i 52,8 Ma (informalment anomenat K, X o ETM-3). Els períodes hipertèrmics precedeixen l'esdeveniment Azolla de fa 49 Ma.
L’ETM-2 es reconeix clarament en les seqüències de sediments quan s'analitza la composició d’isòtops estables de carboni o de material que conté carboni. La relació $^{13}$C/$^{12}$C de carbonat de calci o de matèria orgànica s'abaixa significativament al llarg d’aquest esdeveniment.
Un lleuger horitzó ric en argila amrca l’ETM-2 en els sediments marins de llocs molt separats, aquesta capa és causada per la dissolució del carbonat de calci. Es creu que PETM i ETM-2 tenen un origen similar,
Com en el cas del PETM, el reversible nanitzament dels mamífers s'ha notat durant l’ ETM-2.

## Referències

* 1 2 Lourens, L.J.; Sluijs, A.; Kroon, D.; Zachos, J.C.; Thomas, E. «Astronomical pacing of late Palaeocene to early Eocene global warming events». Nature, 435, 7045, 2005, pàg. 1083–1087. Bibcode: 2005Natur.435.1083L. DOI: 10.1038/nature03814. PMID: 15944716.
* 1 2 3 Nicolo, M.J.; Dickens, G.R.; Hollis, C.J.; Zachos, J.C. «Multiple early Eocene hyperthermals: Their sedimentary expression on the New Zealand continental margin and in the deep sea». Geology, 35, 8, 2007, pàg. 699–702. Bibcode: 2007Geo....35..699N. DOI: 10.1130/G23648A.1.
* 1 2 Sluijs, A.; Schouten, S.; Donders, T.H.; Schoon. P.L.; Röhl, U.; Reichart, G.-J.; Sangiorgi, F.; Kim, J.-H.; Sinninghe Damsté, J.S.; Brinkhuis, H. «Warm and wet conditions in the Arctic region during Eocene Thermal Maximum 2». Nature Geoscience, 2, 11, 2009, pàg. 777–780. Bibcode: 2009NatGe...2..777S. DOI: 10.1038/ngeo668.
* 1 2 3 4 5 Stap, L.; Lourens, L.J.; Thomas, E.; Sluijs, A.; Bohaty, S. «High-resolution deep-sea carbon and oxygen isotope records of Eocene Thermal Maximum 2 and H2». Geology, 38, 7, 2010, pàg. 607–610. Bibcode: 2010Geo....38..607S. DOI: 10.1130/G30777.1.
* ↑ Zachos, J.C.; Dickens, G.R.; Zeebe, R.E. «An early Cenozoic perspective on greenhouse warming and carbon-cycle dynamics». Nature, 451, 7176, 2008, pàg. 279–283. Bibcode: 2008Natur.451..279Z. DOI: 10.1038/nature06588. PMID: 18202643.
* 1 2 Slotnick, B.S.; Dickens. G.R.; Nicolo, M.J.; Hollis, C.J.; Crampton, J.S. «Large amplitude variations in carbon cycling and terrestrial weathering during the latest Paleocene and earliest Eocene: The record at Mead Stream, New Zealand». Journal of Geology, 120, 2012, pàg. 487–505. Bibcode: 2012JG....120..487S. DOI: 10.1086/666743.
* 1 2 Abels, H.A..; Clyde, H.C.; Gingerich, P.D.; Hilgen, F.J.,; Fricke, H.C.; Bowen, G.J.; Lourens, L.J. «Terrestrial carbon isotope excursions and biotic change during Palaeogene hyperthermals». Nature Geoscience, 5, 8, 2012, pàg. 326–329. Bibcode: 2012NatGe...5..326A. DOI: 10.1038/NGEO1427.
* ↑ Erickson, J. «Global warming led to dwarfism in mammals — twice». Universitat de Michigan, 01-11-2013. [Consulta: 12 novembre 2013].

## Enllaços externs

* Appy Sluijs. «Climate and carbon cycle dynamics during late Paleocene - early Eocene transient global warming events». Arxivat de l'original el 2009-05-30. [Consulta: 16 novembre 2015].
* Lucy Stap,Appy Sluijs, Ellen Thomas, Lucas Lourens. «Patterns and magnitude of deep sea carbonate dissolution during Eocene Thermal Maximum 2 and H2, Walvis Ridge, southeastern Atlantic Ocean». Arxivat de l'original el 2012-09-20. [Consulta: 16 novembre 2015].