OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Dimas i Graells

Joaquim Dimas i Graells fou un empresari i autor teatral durant el Teatre de la Renaixença. Entre els seus sainets bilingües destaquen Cap geperut no es veu el gep,Una nit de carnaval, Set morts i cap enterro, la sombra de don Pasqual o Les tres roses o los celos, obres constantment presents a les cartelleres de l'època. Va fundar juntament amb Frederic Soler i Hubert i l'actor còmic Lleó Fontova, la societat La Gata, on estrenen entre els anys 1864 i 1866 totes les obres de l'autor, aproximadament una vintena.

## Referències

* ↑ «Teatre de la Renaixença». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 25 octubre 2012].
# Francesc Figueras i Ribot

Francesc de Paula Figueras i Ribot (Barcelona, 19 de febrer de 1868 - Barcelona, 1 de juny de 1925) va ser un dramaturg català que va estrenar diverses obres al Romea i al Principal, la majoria de les quals foren sainets i sarsueles.
Va néixer a Barcelona, fill del comediògraf i periodista gironí Francesc Figueras i Albert (1841-1889) i de la seva esposa, Josepa Ribot i Ribas, de Barcelona.

## Obra dramàtica

* Lo Marit de la difunta. Joguet catalá en un acte y en prosa. Estrenat al teatre Romea el 28 d'abril de 1894.
* ¡Ditxós ball de máscaras! Juguet catalá en un acte y en prosa. Estrenat al Teatre Catalá el 2 d'abril de 1895.
* No sempre 'l que paga, trenca. Comedia catalana en un acte y en prosa. Estrenat al Teatre Romea, la nit del 3 de març de 1896
* El Rapte de la Sabina. Enredo en un acte y en prosa. Estrenat al Teatro Catalá instalat á Romea, la nit del 30 d'octubre de 1896.
* Las Espardenyas de ca'n Titus. Saynete en un acte y en prosa. Estrenat al teatre Principal el 1898.
* Helena. Obra de contingut social escrita junt amb Ramon Salabert. Estrenada al teatre Romea el 22 de febrer de 1901. Es tracta d'una edició manuscrita de l'Institut del Teatre amb el títol original de Sang Nova.
* Els entremaliats. Juguet cómich-lírich en un acte. Lletra de Francisco Figueras Ribot i Francisco de Boter, música del mestre Salvat. Estrenada en el Teatre Principal, el dia 2 de octubre de 1907.
* Parada y taberna. Sainete en un acte y en prosa (manuscrit).

## Referències

* ↑ «Esquela». La Vanguardia, 07-06-1925, pàg. 2.
* 1 2 Joan Tomàs Martínez Grimal. «El conflicte social en el teatre català del tombant de segle (1890-1909): identitat de classe, moral social i debat polític», 2014. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Crònica general». La Publicidad, 20-10-1889, pàg. 1.
* ↑ «Crònica general». La Publicidad, 12-12-1889, pàg. 2.
* ↑ «Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya». [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «¡Ditxós ball de máscaras!». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «No sempre 'l que paga, trenca». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «El Rapte de la Sabina». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Las Espardenyas de ca'n Titus». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Estrenos de la setmana». La Escena Catalana, 05-10-1907, p. 2 [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Els entremaliats». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
* ↑ «Parada y taberna». Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya. [Consulta: 26 desembre 2017].
# Leont d'Alabanda

Leont d'Alabanda (en llatí Leon, -ontis , en grec antic Λέων, -οντος), fou un historiador i retòric grec d'Alabanda a Cària de data desconeguda, però amb molta probabilitat de la segona meitat del segle iv aC.
Va escriure:
* 1. Καρικῶν Βιβλία δ᾽, De rebus Cariae Libri quatuor
* 2. Λυκιακὰ ἐν Βιβλίοις β᾽, De rebus Lyciae, Libri duo
* 3. Ὁ ἱερὸς πόλεμος Φωκέων καὶ Βοιωτῶν, Bellum Sacrum inter Phocenses et Boeotos
* 4. Τέχνη, Ars (sc. Rhetorica)
* 5. Περὶ στάσεων o Τέχνη περὶ στάσεων, De Statibus, o De Seditionibus
Totes les obres s'han perdut. Alguns d'aquests títols els trobem també mencionats a Suides i a Eudòxia Macrembolitissa com a escrites per Leont de Bizanci.

## Referències

* ↑ 4.Leo of Alabanda a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 742
# Colquis

Els colquis (en llatí colchis, en grec antic Κόλχος) eren els habitants de la Còlquida.
Estaven dividits en nombroses tribus establertes al llarg de la costa del Pont Euxí, que Estrabó enumera, de nord a sud-oest, els maquelons, els heniocs, els zidretes, els lazes, els apsilis, els abasgues, els samiges, els coraxis, els cols, els melanclens, els gelonis, els suarnis, els ziges, els cercetes els muskhi i els colquis
Segons Heròdot i Diodor de Sicília, els anomenats colquis eren les restes de l'exèrcit de Sesostris i, per tant, eren d'origen egipci. Heròdot diu que ho deduïa dels molts costums similars entre els dos pobles i que no eren pròpies d'altres nacions, com la circumcisió, i el treball del lli, i també per la seva llengua i pel color de la pell, d'un to fosc com el dels habitants del Nil, i el seu per l'arrissat. Estrabó fa referència a aquesta història però sembla que no la creu. Píndar també parla del color fosc de la pell dels colquis. Ammià Marcel·lí repeteix el que diu Heròdot, i Dionís Periegetes confirma la creença de la procedència egípcia dels colquis.
La tribu dels laz o lazes va ser la que va predominar més tard, i va donar nom al país, Làzica, i els abascis van deixar el nom a la moderna Abkhàzia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Colchis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 28 maig 2021].
Viccionari
# Ègrissi

Ègrissi és el nom dels següents llocs:
Ègrissi (georgià: ეგრისი) és el nom que les fonts georgianes donaren a dos regnes de la Geòrgia Occidental:
* Còlquida (segle xi aC - segle i aC)
* Làzica (ca. 380-691)
# Prolene

El Prolene (polipropilè), és una marca registrada i fabricada per Ethicon S.A, és una sutura quirúrgica sintètica, no reabsorbible. Està indicada per al tancament cutani i en general, aproximació i lligadura de teixits tous. Els seus avantatges són una alta força de tensió, una mínima reacció tissular, i permet una retirada fàcil dels teixits. Els inconvenients inclouen alta plasticitat, alt preu i major dificultat d'ús que les sutures habituals de nylon.

## Característiques

És un esteorímer cristal·lí isotàctic d'un polímer carbohidrat lineal que no conté gairebé saturació. A causa d'això és molt més flexible que altres sutures i de fàcil maneig. És inert, no es degrada i reté una alta força tensil a nivell tissular. Útil en cirurgia cardiovascular, gastrointestinal, plàstica i ortopèdica, així com en el tancament subdèrmic de ferides. Quan hi ha infecció no s'involucra en el procés, per la qual cosa es pot utilitzar reeixidament en ferides contaminades.
Està compost d'un esteroisómer isotàctic de polipropilè, les sutures de prolene estan dissenyades per ser molt duradores. Estan tenyides de blau per permetre una visualització fàcil enfront de la pell i durant la intervenció. Està compost d'un únic filament.

## Usos

El prolene s'usa habitualment tant en humans com en veterinària per al tancament cutani. En Medicina s'utilitza en cirurgia cardiovascular, oftalmologia i procediments neurològics. S'utilitza sovint en conjunció amb la sutura absorbible Monocryl. El Prolene tant per a ús en humans com en veterinària, és fabricat per Ethicon S.A., una subsidiària de Johnson & Johnson.
Hi ha també una malla quirúrgica, feta a base de Prolene, que la fabrica Ethicon sota el nom de Proceed, que s'utilitza per a la reparació d'hèrnies i altres lesions fascials.

## Vegeu també

* Malla quirúrgica
* Hèrnia inguinal
* Conducte inguinal
* Vicryl

## Referències

* 1 2 Ethicon Product Catalog
* ↑ Manuel Domínguez Romero, José Antonio Galiana Martínez, Francisco Javier Pérez Vega Manual de cirurgia menor (en castellà). Publicat per Aran Ediciones, 2002; pàg 235. ISBN 84-95913-16-X
* ↑ «Information on other Senar-Absorbable Sutures». Arxivat de l'original el 2010-06-08. [Consulta: 31 octubre 2018].
* ↑ Ethicon:Proceed, surgical-mesh

## Bibliografia

* Todros, S.; Pavan, P. G.; Natali, A. N. «Biomechanical properties of synthetic surgical meshes for pelvic prolapse repair». Journal of the Mechanical Behavior of Biomedical Materials, vol. 55, 01-03-2016, pàg. 271–285. DOI: 10.1016/j.jmbbm.2015.10.024.</ref>
* Blázquez, Rebeca; Sánchez-Margallo, Francisco Miguel; Álvarez, Verónica; Usón, Alejandra; Casado, Javier G. «Surgical meshes coated with mesenchymal stem cells provide an anti-inflammatory environment by a M2 macrophage polarization». Acta Biomaterialia, vol. 31, 01-02-2016, pàg. 221–230. DOI: 10.1016/j.actbio.2015.11.057.
# Arqueòpolis

Arqueòpolis fou una ciutat de la Còlquida a la vora del riu Phasis. Vers el 380 fou la capital de la Làzica, rang que va mantenir fins al 717. La fortalesa d'Arqueòpolis, que va rebre aquest nom dels romans d'Orient, a la que els georgians anomenaven Tsikhe Godji (Fortalesa de Goji o Kuji; aquest Godji/Godji o Kuji fou un rei semimític de Còlquida) està a la vora del riu en posició estratègica. El poble modern es diu Nikolakevi (georgià: ნოქალაქევი, Nokalakevi, que vol dir 'lloc on hi ha la ciutat') i forma part de la municipalitat de Senaki a la regió de Samegrelo-Zemo Svaneti de Geòrgia, i es troba a la vora del riu Tekhuri, a la part nord de la plana Còlquida. El jaciment arqueològic està a prop i ocupa 20 hectàrees. El 2011 es van reprendre les excavacions.

## Referències

* ↑ Rayfield, Donald. Edge of Empires: A History of Georgia (en anglès). Reaktion Books, 2013-02-15, p. 14. ISBN 978-1-78023-070-2.
* ↑ Dundua, Tedo. «Colchis & Iberia in Antiquity» (en anglès). World History Encyclopedia, 22-02-2018. [Consulta: 18 setembre 2022].
* ↑ Lomitashvili, David; Colvin, Ian «The late Roman-Early Byzantine kilns and production from Nokalakevi-Archaeopolis». Publications de l'Institut Français d'Études Anatoliennes, 21, 1, 2010, pàg. 35–38.
* ↑ Baumer, Christoph. History of the Caucasus: Volume 1: At the Crossroads of Empires (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2021-08-26, p. 148. ISBN 978-0-7556-3969-4.

## Enllaços externs

* Anglo-Georgian expedition to Nokalakevi
* Nokalakevi Homepage Arxivat 2007-06-26 a Wayback Machine.
* Nokalakevi Museum website Arxivat 2007-06-26 a Wayback Machine.
# Cràter (estrateg del tema dels Cibirreotes)

Cràter (grec medieval: Κρατερός, Kraterós) fou un comandant romà d'Orient del segle ix, actiu sota l'emperador Miquel II el Tartamut (r. 820–829).

## Vida

Se'n sap molt poca cosa i fins i tot el seu nom és incert, atès que «Cràter» podria ser el seu cognom i no el seu nom de pila. Podria ser la mateixa persona que un altre Cràter, que fou estrateg del tema dels Anatòlics a la dècada del 810, tot i que això significaria que en algun moment hauria estat degradat.
Al principi de la dècada del 820 era estrateg (governador militar) del tema naval dels Cibirreotes. Després de la fallida expedició de Fotí, estrateg del tema dels Anatòlics, per recuperar l'illa de Creta de mans dels sarraïns, Miquel II posà Cràter al capdavant d'una altra expedició. La missió, duta a terme cap al 827/829, tenia 70 naus i reeixí en un primer moment, però l'excés de confiança dels romans d'Orient fou la seva perdició quan foren atacats durant la nit. Tot i que Cràter aconseguí fugir a l'illa de Cos, els àrabs l'hi capturaren i el crucificaren.

## Referències

* 1 2 Lilie et al., 2013, «Krateros» (#4159).
* ↑ Lilie et al., 2013, «Krateros» (#4158) i «Krateros» (#4159).
* ↑ Makripúlias, 2000, p. 347, 348 i 351.

## Bibliografia

* Lilie, R.-J.; Ludwig, C.; Pratsch, T.; Zielke, B. Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit Online (en alemany). De Gruyter, 2013. DOI 10.1515/pmbz.
* Makripúlias, K. G. «Byzantine Expeditions against the Emirate of Crete c. 825–949» (en anglès). Graeco-Arabica, 7-8, 2000, pàg. 347-362.
# Zúgdidi

Zúgdidi (gerogià: ზუგდიდი; Mingrelià: ზუგიდი, literalment "Turó Gran") és una ciutat de Geòrgia a la província històrica de Samegrelo (Mingrèlia) a la part nord-oest de la província, a 30 km de la costa de la mar Negra i altres 30 de les muntanyes d'Ègrissi. El 2014 la seva població era de 42.998 habitants. És la capital de la regió de Samegrelo-Zemo Svaneti.
Els llocs més destacats són el palau de la Reina i el palau de Nico o Nicolau, el darrer rei de Mingrèlia, avui museus dels Dadiani, i la Catedral de la icona de la Mare de Déu de Blaquerna (1825-1830) i del Mantskhvar-kari (segles x-xiv). Hi ha també un antic jardí botànic (Jardí de la Reina) i un bulevard. Al museu del Palau Dadiani hi ha un sudari de la verge Maria i la mascara funerària de Napoleó.
Fou la capital històrica de Mingrèlia (Odishi) fins a 1857 quan el principat fou annexionat a Rússia. Després de la independència de Geòrgia el president Zviad Gamsakhurdia fou enderrocat per un cop d'estat amb suport de les forces russes al país que van instal·lar al poder a l'exministre soviètic d'afers exteriors Eduard Xevardnadze; la guerra civil de baixa intensitat va durar un any i mig; Xevardnadze va lliurar una guerra desastrosa contra Abkhàzia (estiu del 1993), que li va fer perdre la regió i va causar 300.000 refugiats (setembre de 1993). Gamsakhurdia va aprofitar per retornar i va establir un govern constitucional a Zúgdidi (el seu major suport estava a Mingrèlia) i va reunir un exèrcit considerable que foren armats amb l'armament abandonat per les tropes georgianes en derrota a Abkhàzia. La guerra era total a l'octubre i els gamsakhurdistes van capturar diverses ciutats i avançaven cap a Kutaisi, ocupant també el port de Poti; però aquest port era vital per Rússia i Armènia i el món va començar a fer costat a Xevardnadze a canvi de la unió d'aquest a la Comunitat d'Estats Independents. Rússia va mobilitzar tropes en ajut del govern georgià (20 d'octubre). La revolta fou esclafada i Zúgdidi va caure finalment el 6 de novembre de 1993.

## Galeria

* Plaça central
* Palau Dadiani
* Planol

## Vegeu també

* Fortalesa de Chakvinji
# Lleó I d'Abkhàzia

Lleó I d'Abkhàzia, príncep hereditari (Eristavi) d'Abkhàzia, governant entre 720–740 i un vassall de l'Emperador romà d'Orient. Fill i successor del eristavi dels abkhazis, Constantí II, de la dinastia dels Antxabàdzides. El Divan dels reis Abkhazis esmenta que el seu regnat va tenir lloc en la primera meitat del segle viii. És esmentat a la Crònica Georgiana que el qualifica de "Lleó, eristav imperial d'Abkhazètia.
Durant el seu regnat Lleó va combatre activament als invassors àrabs i va tenir contactes diplomàtics propers amb el príncep d'Iberia i Kakhètia, Artxil de Kakhètia. També va tenir relacions significatives amb l'emperador romà d'Orient Lleó III l'Isauri, a qui va enviar una carta que demanava ajuda contra les forces del califat omeia. En resposta, l'Emperador va confirmar el seu govern hereditari sobre el Regne d'Abkhàzia i va suggerir que acceptés Artxil de Kakhètia com el seu senyor i sobirà i amb això poder presentar batalla als Musulmans amb les forces unides. Lleó III també va concedir el títol d'arcont al rei d'Abkhàzia. Això va significar que els romans d'Orient acceptaven el govern de Lleó sobre les terres d'Ègrissi, Jikètia i Sanigia. Els llaços entre Artxil i Lleó foren també enfortits pel matrimoni de Lleó amb Gurandukht, la filla del germà d'Artxil, Mirian de Kakhètia.
En 735, una gran expedició dirigida per general àrab Marwan va ser llançat contra els regnes georgians. El Regne d'Abkhàzia va patir molt aquesta invasió. Després del setge d'Anakòpia, els àrabs foren decisivament derrotats i es van retirar amb fortes pèrdues. Durant la invasió, Artxil es va refugiar al Regne d'Abkhàzia. Ajudat per Lleó, van participar en moltes batalles importants contra els àrabs, inclòs el setge d'Anakòpia. El regnat de Lleó I fou un episodi molt important en la història de Geòrgia. Malgrat fortes pèrdues els georgians van poder desactivar a les forces invassores àrabs, cosa que indubtablement va determinar la supervivència del cristianisme i la independència a Geòrgia Occidental, amb conseqüències futures permanents.
La seva successiu és discutida. Va deixar un fill de nom Demetri, però l'hauria succeït el seu germà Teodor. Però segons Toumanoff el successor fou el seu nebot Lleó II d'Abkhàzia. Segons Christian Settipani, a la mort del eristavi Teodor l'hauria succeït breument el seu nebot Demetri substituït ràpidament per Constantí, fill gran de Teodor; Constantí seria el pare de Lleó I i germà de Lleó II d'Abkàzia.

## Referències

* Georgian Soviet encyclopedia, vol. 6, pg. 191, Tb., 1983.
# Govern Militar de Barcelona

El Govern Militar de Barcelona és un edifici situat a la confluència del passeig de Colom amb la plaça del Portal de la Pau, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). En l'actualitat alberga la Prefectura d'Intendència del Ministeri de Defensa.

## Història

El 1855 es va construir l'anomenat Parc d'enginyers en els terrenys de l'antic convent de Sant Francesc, enderrocat el 1837.
El 1927, l'enginyer militar Josep Sans i Forcadas, amb l'ajut de Pompeu Martí i sota la supervisió de l'arquitecte Adolf Florensa, va projectar un nou edifici d'estil neoclàssic que imitava la Llotja de Mar per allotjar dependències del Ministeri de la Guerra.

## Descripció

Es tracta d'un edifici a quatre vents i planta gairebé rectangular, organitzat al voltant de dos patis. Les façanes estan adornades amb columnes estriades, capitells corintis, timpans esculpits, balustrades i altres elements característics del monumentalisme classicista, característic dels edificis oficials de l'època. La balustrada del coronament té escultures al·legòriques de formigó, obra de Felipe Coscolla.

## Referències

* 1 2 «Govern Militar». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 Lecea et al., 2009, p. 197.
* 1 2 «Govern Militar». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ Casinos, Xavi. «El Govern Militar, clon de la Llotja». La Vanguardia, 23-01-2016.

## Bibliografia

* Lecea, Ignasi de; Fabre, Jaume; Grandas, Carme; Huertas, Josep M.; Remesar, Antoni; Sobrequés, Jaume Art públic de Barcelona. Barcelona: Ayuntamiento de Barcelona y Àmbit Serveis Editorials, 2009. ISBN 978-84-96645-08-0.
* Portavella i Isidoro, Jesús. Diccionari nomenclàtor de les vies públiques de Barcelona. Barcelona: Ajuntament de Barcelona, 2010. ISBN 978-84-9850-216-9.

## Enllaços externs

* «Govern Militar». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Lleó Focas el Vell

Lleó Focas en grec medieval Λέων Φωκᾶς, va ser un general de l'Imperi Romà d'Orient i Domèstic de les escoles a l'inici del segle x. Formava part de la família Focas.
Lleó Focas era fill de Nicèfor Focas el Vell, un eminent militar a les ordres de l'emperador Basili I el Macedoni. El 917, un gran exèrcit romà comandat per Lleó Focas va envair Bulgària, mentre que una flota romana comandada per Romà Lecapè es dirigia als ports búlgars del Mar Negre. Durant la seva marxa cap a Messèmbria (Nessèbar), on se'ls unirien els reforços que portava l'armada, els homes de Focas es van aturar per descansar a la vora del riu Aspropòtam, a la rodalia d'Anquíal (Pomorie). Conegut això per Simeó, va atacar els soldats romans d'Orient quan estaven descansant, i va destrossar completament els exèrcits imperials a la batalla de l'Aqueloos quan es va enfrontar a l'exèrcit de Simeó I el Gran.
Com a resultat d'això, Simeó va poder comptar amb el suport dels líders petxenegs i va iniciar una gran ofensiva contra les possessions romanes a Europa. Mentrestant, els búlgars es van llançar en persecució del que quedava de l'exèrcit romà, que s'havia agrupat sota Lleó Focas a la població de Katasyrtai, al costat de Constantinoble. Allà, els búlgars van derrotar novament als romans d'Orient en la batalla de Katasyrtai, la qual cosa deixava lliure el camí a Constantinoble però una sèrie d'atacs serbis des de l'oest, va obligar les forces de Simeó a replegar-se, fet que va permetre als romans d'Orient de guanyar un temps preciós per organitzar les seves defenses.
Llavors va conspirar per derrocar del tron el jove emperador Constantí VII, però va ser derrotat per l'almirall Romà Lecapè, que primer es va convertir en tutor, i més endavant tarde en sogre de l'emperador Constantí. Quan Lecapè va prendre el control de l'imperi, Lleó Focas va dirigir una nova rebel·lió que també va fracassar, va ser capturat i li van treure els ulls.

## Referències

* ↑ Gillespie, Alexander. The Causes of War (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2013, p. 101. ISBN 9781782252085.
* 1 2 Garland, Lynda. Byzantine Empresses: Women and Power in Byzantium AD 527-1204 (en anglès). Routledge, 2002, p. 122. ISBN 9780203024812.
* ↑ Иван, Божилов; Гюзелев, Васил. Анубис. История на средновековна България VII–XIV век (en búlgar), 1999, p. 256. ISBN 954-426-204-0.
* ↑ Kajdan, Aleksandr P. The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1666. ISBN 9780195046526.
# Tema dels Tracesis

El tema dels Tracesis, en grec medieval θέμα Θρᾳκησίων Tema Trakesion, o més senzillament Θρᾳκήσιοι, Trakesioi, va ser un tema de l'Imperi Romà d'Orient situat a l'oest d'Anatòlia dins de l'actual Turquia. Va ser un dels més grans i més importants de l'imperi, governat per generals destacats, com ara Petrones, Miquel Lacanodrac, i Bardanes el Turc.

## Història

Com passa amb altres temes, la data exacta de la seva fundació no és coneguda. Es menciona per primera vegada l'any 711, quan un oficial de la turma (esquadró de cavalleria) dels Tracesis anomenat Cristòfol va ser enviat per l'emperador Justinià II contra el Quersonès. El primer estrateg del tema es devia nomenar cap a l'any 741. Sembla que el tema dels Tracesis va ser creada per una turma del Tema dels Anatòlics, i més endavant es va convertir en entitat diferenciada, a finals del segle vii o principis del segle viii.
Els temes es van formar al segle vii, a conseqüència de l'expansió de l'islam. Eren zones on acampaven els militars, les restes dels exèrcits de la zona Oriental de l'imperi. El tema dels Tracesis la va formar la resta de l'exèrcit del magister militum de la Regió de Tràcia.
El primer estrateg conegut d'aquesta tem va ser un tal Sisini, enviat per Constantí V Coprònim (r. 740-775) contra l'usurpador Artabasd (r. 741-743). Més tard, Sisini va ser cegat per ordre de l'emperador, sospitós de conspiració.
Durant el segle x, es va aturar l'amenaça àrab, i l'exèrcit del tema sembla que es van utilitzar per fer expedicions marítimes, com les que es van enviar contra l'Emirat de Creta els anys 911, 949 i 960.
El tema va ser breument conquerit per l'Imperi Seljúcida a finals de la dècada de 1070, però la major part del territori la va recuperar Joan Ducas, durant la Primera Croada a finals de la dècada del 1090. Joan II Comnè (r. 1118-1143) va restablir aquest tema com a unitat administrativa, però de menor extensió ja que va crear nous temes com ara Milasa i Melanoudion, sota el govern d'un dux, que tenia la capital a Filadelfia.
El tema dels Tracesis va ser un dels últims territoris de l'imperi a l'Àsia menor a caure a les mans dels Beilicats d'Anatòlia, i va tenir gran importància com a punt de contenció contra les seves incursions. A principis del segle xiv, el territori va quedar reduït a l'àrea d'Esmirna, fins que la ciutat va caure en mans del Beilicat d'Aydın-oğlu l'any 1330.

## Referències

* 1 2 Kajdan, Aleksandr P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 2080. ISBN 9780195046526.
* ↑ Haldon, J.F.. Warfare, state and society in the Byzantine world. Londres: UCL Press, 1999, p. 73. ISBN 9781857284942.