OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Circulació renal

La circulació renal fa referència als mecanismes encarregats de la irrigació sanguínia dels ronyons. Els dos ronyons reben normalment al voltant del 20% del volum cardíac; és a dir uns 1100-1200 ml/min. L'artèria renal entra en el ronyó a través de l'hili i després es ramifica progressivament fins a formar les artèries interlobars, les artèries arcuades o arciformes, les artèries interl·lobelars (o artèries radials) i les arterioles aferents successivament fins a formar els capil·lars glomerulars. És en aquests capil·lars on comença el procés de formació de l'orina en filtrar-se grans quantitats de soluts i líquid (aproximadament el 10-11% del flux sanguini renal). Els extrems distals dels capil·lars de cada glomèrul coalescent fins a formar l'arteriola eferent, que arriba a la segona xarxa capil·lar de les nefrones (unitats funcionals del ronyó): els capil·lars peritubulars, que envolten als túbuls renals i on té lloc la reabsorció tubular. La circulació renal té la particularitat de comptar amb dos jaços capil·lars, els capil·lars glomerulars i els peritubulars, que estan disposats en sèrie i separats per les arterioles eferents, que ajuden a regular la pressió hidroestàtica en els dos grups de capil·lars. D'aquesta manera a l'ajustar les resistència de les arterioles aferents i eferents, els ronyons poden regular la pressió hidroestàtica en els capil·lars glomerulars i peritubulars, canviant el filtrat glomerular, la reabsorció tubular o ambdues segons calgui.
Les taules de sota constitueixen un esquema molt simplificat de com la resistència de les arterioles regula el filtrat glomerular i la reabsorció tubular, processos que finalment determinaran la producció d'orina.
En funció de la resistència de l'arteriola aferent:
| Resistència arteriolar aferent | Filtració glomerular |
| Augmenta | Disminueix |
| Disminueix | Augmenta |
Si augmenta la resistència de l'arteriola aferent, disminueix la pressió hidroestàtica glomerular i disminueix el Filtrat Glomerular (FG). Si disminueix la resistència de l'arteriola aferent per una dilatació de l'arteriola aferent, augmenta la pressió hidroestàtica glomerular i augmenta el FG.
En funció de la resistència de l'arteriola eferent:
| Resistència arteriolar eferent | Filtració glomerular | Reabsorció tubular |
| Augmenta lleugerament | Augmenta | Augmenta |
| Augmenta molt (3 vegades més del normal) | Disminueix | Disminueix |
Si augmenta lleugerament la resistència arteriolar eferent per vasoconstricció, augmenta la pressió hidroestàtica glomerular sense reduir massa el flux sanguini renal i el FG augmenta lleugerament. Si augmenta molt la resistència arteriolar eferent per vasoconstricció, es redueix el flux sanguini renal i disminueix el FG.

## Referències

* ↑ Hall, John Edward; Guyton; Arthur Clifton. Tratado de fisiología médica (en castellà). 12. Elsevier España, 2012. ISBN 978-84-8086-819.
# Imraguens

Els imraguen (de l'amazic Imrāgen, sing. Amrig; ‘els que recol·lecten vida’ o ‘pescadors’) són un grup ètnic de pescadors d'origen amazic instal·lats al Sàhara Occidental (uns 23.000) i a l'actual Mauritània, entre Nouadhibou i Nouakchott, format per un nombre aproximat 800 persones que se situen la majoria a l'interior del Parc Nacional del Banc d'Arguin, Patrimoni Mundial de la Humanitat. En la dècada del 1970 s'estima que eren uns 5.000 individus.
Els imraguen ocupen aquest espai territorial des dels seus primers assentaments i les seves activitats se centren en l'explotació dels recursos primaris, sobretot, pesquers de la zona. Mantenen una col·laboració especial amb els dofins per obtenir les captures. Es creu que són descendents dels bafours i són musulmans sunnites de ritual malikita que parlen àrab hassania amb vocabulari de pesca de fortes influències amazigues.
Militarment febles, tradicionalment foren reduïts a la degradada casta dels znaga, governats per la força amb imposició de l'horma per les més poderoses tribus amazigues hàssan i Zàuiya com els Oulad Delim i Ouled Bou Sbaa. Les seves viles, anomenades iwik (nom donat a la planta de processament de peix maurità de Jean-Christophe Mitterrand), es troben a les platges de la zona de vegades submergible.

## Referències

* ↑ Sàhara Occidental, The Joshua Project
* ↑ Imraguen al Marroc, The Joshua Project
* ↑ Virginia Thompson and Richard Adloff, The Western Saharans, 1980, ISBN 0-7099-0369-3, page 50
* ↑ Hammarström (2015) Ethnologue 16/17/18th editions: a comprehensive review: online appendices
* ↑ (francès) « La mystérieuse pêche de fonds de Mitterrand fils », article de Libération, 9 de març de 2004, online a e-Mauritanie.net

## Bibliografia

* Raphaëlle Anthonioz, Les Imragen, pêcheurs nomades de Mauritanie (El Manghar), École pratique des hautes études, Paris, 1963, 111 p. (Mémoire)
* Marie-Laure de Noray, Le livre des Imraguen : pêcheurs du banc d'Arguin en Mauritanie, Buchet-Chastel, 2006, 154 p. ISBN 9782283022337
* François-Xavier Pelletier, Passé, présent et avenir des Imragen "Barikallah", École pratique des hautes études, Paris, 1974, 2 vol. (Mémoire)
* François-Xavier Pelletier, Les Hommes qui cueillent la vie : les Imragen, Flammarion, Paris, 1986, 230 p. ISBN 2-08-065052-1
* Jean-Pierre Tuquoi, « Mauritanie : au pays des Imraguen », Le Monde, 11 avril 2008
* Danilo Grébénart, « Imragen », Encyclopédie berbère, vol.24, Edisud, 2001 (lire en ligne)
* Boulay Sébastien (2013) Pêcheurs imraguen du Sahara atlantique. Mutations techniques et changements sociaux des années 1970 à nos jours, Paris : Karthala, 235 p. ISBN 978-2-8111-0854-0.

## Enllaços externs

* Cultivando diversidad - África del Norte
* El pueblo imraguen, protector de la cultura y naturaleza en Mauritana, Afrol News.
# Tristan Marguet

Tristan Marguet (Lausana, 22 d'agost de 1987) és un ciclista suís especialista en la pista.

## Palmarès en pista

* 2007
** Campió de Suïssa de Scratch
* 2009
** Campió de Suïssa de Madison (amb Alexander Aeschbach)
** 1r als Sis dies de Tilburg (amb Franco Marvulli)
* 2011
** Campió de Suïssa de Scratch
** Campió de Suïssa de Puntuació
** Campió de Suïssa de Velocitat per equips
* 2012
** 1r als Sis dies de Fiorenzuola d'Arda (amb Franco Marvulli)
* 2013
** Campió de Suïssa d'Òmnium
* 2014
** Campió de Suïssa de Scratch
** Campió de Suïssa de Keirin
** Campió de Suïssa de Velocitat
* 2017
** Campió de Suïssa d'Òmnium
** Campió de Suïssa de Madison (amb Claudio Imhof )

### Resultats a la Copa del Món

* 2012-2013
** 1r a la Classificació general i a la prova de Glasgow, en Scratch

## Palmarès en ruta

* 2009
** Vencedor d'una etapa del Tour de Berlín
* 2018
** Vencedor d'una etapa al Tour del Mar Negre

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Leucòcit

Els leucòcits o glòbuls blancs [leuko(s)- λευκός gr. 'blanc' + kytos- κύτος gr. cient. 'cèl·lula'] són un conjunt de cèl·lules sanguínies que s'encarreguen de la resposta immunitària, encarregades de defensar l'organisme contra substàncies estranyes o agents infecciosos (antígens). S'originen a la medul·la òssia i al teixit limfàtic.
Els leucòcits són cèl·lules mòbils que es troben a la sang transitòriament. A diferència dels eritròcits (glòbuls vermells), no contenen pigments i per això se'ls qualifica de glòbuls blancs.
Els valors normals oscil·len entre 5.000 i 11.000 per mm³.
Són les úniques cèl·lules sanguínies amb nucli, mitocondris, altres orgànuls cel·lulars. Són capaços de moure's lliurement mitjançant pseudopodis. La seva mida oscil·la entre els 8 i els 20 μm. El temps de vida varia entre algunes hores fins a mesos i anys. Aquestes cèl·lules poden sortir dels vasos sanguinis a través d'un mecanisme anomenat diapedesi.

## Classificació

* Granulòcits, per la presència de grànuls al citoplasma
** Neutròfils: Tenen un nucli polilobular i principalment lluiten contra els bacteris. També poden fer fagocitosi. Són els leucòcits més abundants, representen entre el 40% i el 75%.
** Basòfils: Els seus enzims no permeten fer coàguls de sang.
** Eosinòfils: Tenen un nucli bilobular i principalment lluiten contra les al·lèrgies.
* Agranulòcits, per l'absència de grànuls al citoplasma
** Limfòcits: Sintetitzen anticossos específics per a cada patogen.
** Monòcits: Són els leucòcits més grans i fan la fagocitosi.

## Referències

* ↑ «leucòcit - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ «Com interpretar els resultats d'una anàlisi de sang?». Corachan. [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ Barrufet, Teresa Tilló i. Didàctica de les ciències naturals. Biologia. Edicions Universitat Barcelona, 1999. ISBN 978-84-8338-110-6.
* ↑ Majà, Jaume Ordi i. Anatomia patològica general. Edicions Universitat Barcelona, 2007-01-03. ISBN 978-84-475-3129-5.
* 1 2 Giner, Gemma. Immunologia. Laboratori de Diagnòstic Clínic. CFGS. Edicions Universitat Barcelona, 2004-02-12. ISBN 978-84-8338-426-8.
* ↑ «Biologia (autoformació IOC): Molt breu resum d'immunologia». [Consulta: 15 març 2023].

## Bibliografia

* Paniagua, R.; Nistal, M.; Sesma, P.; Álvarez-Uría, M.; Fraile, B.; Anadón, R. i José Sáez, F.. Citología e histología vegetal y animal. 4a edició. McGraw-Hill Interamericana de España, S.A.U., 2007. ISBN 9788448155933.

## Enllaços externs

* http://webs.academia.cat/societats/hemato/index.php Societat Catalana d'Hematologia i Hemoteràpia
* https://www.hematology.org/ American Society of hematology (anglès)
# Llacuna (histologia)

En histologia, una llacuna és un espai petit, que conté un osteòcit a l'os, o condròcit al cartílag.

## Os

Les llacunes se situen entre les làmines i consten de diversos espais oblongs. En una secció microscòpica ordinària, vista per la llum transmesa, apareixen com taques opacs fusiformes. Cada llacuna està ocupada durant la vida per una cèl·lula ramificada, denominada osteòcit, cèl·lula òssia o corpuscle ossi. Les llacunes estan connectades entre elles per petits canals anomenats canalícules, conformant el sistema caniculo-lacunar. Una llacuna mai conté més d'un osteòcit. Els sins paranasals són un exemple de llacuna.

## Cartílag

Les cèl·lules del cartílag o condròcits estan continguts en cavitats de la matriu, anomenades llacunes del cartílag; al voltant d'aquests, la matriu es disposa en línies concèntriques com si s'hagués format en porcions successives al voltant de les cèl·lules del cartílag. Això constitueix l'anomenada càpsula de l'espai. Cada llacuna està generalment ocupada per una sola cèl·lula, però durant la divisió de les cèl·lules pot contenir dues, quatre o vuit cèl·lules. Les llacunes es troben entre les fulles estretes de la matriu calcificada que es coneixen com a làmines (/ləˈmɛli/ lə-MEL -ii).

## Referències

Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.
* ↑ McCreadie, Barbara R.; Hollister, Scott J.; Schaffler, Mitchell B.; Goldstein, Steven A. (en anglès) Journal of Biomechanics, 37, 4, 01-04-2004, pàg. 563–572. DOI: 10.1016/S0021-9290(03)00287-2. ISSN: 0021-9290.

## Enllaços externs

* Fotomicrografies d'histologia òssia
# Diàpsids

Els diàpsids (Diapsida, gr. ‘dos arcs’) són un grup de vertebrats tetràpodes que han desenvolupat dos orificis (finestres temporals) als laterals del crani. Aquest avenç es produí fa uns 300 milions d'anys, a finals del període Carbonífer. Hi ha una gran varietat de diàpsids vius, i inclouen totes les aus, cocodrils, llangardaixos, serps i tuatares, i possiblement també les tortugues. Mentre que alguns n'han perdut una (sargantanes) o ambdues (serps) finestres temporals, encara se'ls classifica com a diàpsids amb motiu de llur ascendència. Hi ha unes 14.600 espècies de diàpsids arreu del món, i inclouen la gran majoria de vertebrats verinosos o voladors.
Aquestes obertures ancestrals es troben just a sobre i a sota dels ulls, i permeten que la mandíbula s'obri més i estigui més musculada. Una altra característica ancestral més obscura és un radi relativament llarg en comparació a l'húmer. Els grups extints de diàpsids inclouen els dinosaures, pterosaures, plesiosaures, mosasaures, i molts altres llinatges obscurs. La classificació de molts dels grups més antics és incerta i pot canviar.

## Taxonomia

Subclasse DIAPSIDA
* Ordre Araeoscelidia
* Ordre Avicephala
* Neodiapsida
** ?Superordre Ichthyopterygia (ictiosaures)
** Ordre Younginiformes
** Infraclasse Lepidosauromorpha
*** Superordre Sauropterygia (plesiosaures)
*** Superordre Lepidosauria (tuatara, sargantanes, amfisbenis i serps)
** Infraclasse Archosauromorpha
*** ?Ordre Testudines (tortugues)
*** Ordre Prolacertiformes
*** Archosauria
**** Crurotarsi
***** Superordre Crocodylomorpha (cocodrils i formes afins extintes)
**** Ornithodira
***** Ordre Pterosauria (pterosaures)
***** Superordre Dinosauria (dinosaures)
****** classe Aves (aus)

## Enllaços externs

* Diapsida. Michel Laurin i Jacques A. Gauthier. Tree of Life Web Project. 22 de juny del 2000, (anglès)
* Diapsida Arxivat 2005-05-02 a Wayback Machine.. Cladograma al Mikko's Phylogeny Archive (Arxiu de filogènia de Mikko), (anglès)
# Elvira Lindo Garrido

Elvira Lindo Garrido (Cadis, 23 de gener del 1962) és una escriptora espanyola coneguda sobretot per la sèrie de novel·les infantils de Manolito Gafotas, un noi que viu a Carabanchel i que té tocs picarescs, per la qual va rebre el Premi Nacional de literatura infantil i juvenil de les Lletres Espanyoles. Escriu habitualment columnes d'opinió a El País i ha col·laborat en la redacció de guions cinematogràfics, com l'adaptació de la seva novel·la Una palabra tuya, guardonada amb el Premi Biblioteca Breve.

## Treballs
### Narrativa per a adults

* 1998: El otro barrio.
* 2002: Algo más inesperado que la muerte.
* 2005: Una palabra tuya.
* 2010: Lo que me queda por vivir.

### Narrativa infantil (Manolito Gafotas)

* 1994: Manolito Gafotas.
* 1995: ¡Cómo molo!.
* 1996: Pobre Manolito.
* 1997: Los trapos sucios de Manolito Gafotas.
* 1998: Manolito on the road.
* 1999: Yo y el imbécil.
* 2002: Manolito tiene un secreto.
* 2012: Mejor Manolo.

### Guions

* 1998: Manolito Gafotas.
* 1998: La primera noche de mi vida.
* 2000: Ataque verbal.
* 2000: Plenilunio.
* 2000: El cielo abierto.
* 2008: Una palabra tuya.
* 2010: Lo que me queda por vivir.
* 2014: La vida inesperada.

### Obres de teatre

* 1996: La ley de la selva.
* 2004: La sorpresa del roscón.

### Actuacions

* 1998: La primera noche de mi vida
* 1999: Manolito Gafotas
* 1999: Plenilunio
* 1999: Ataque verbal
* 2000: El cielo abierto
* 2001: Sin vergüenza
* 2003: Planta 4ª
* 2004: Cachorro

## Enllaços externs

* www.elviralindo.com
# Línia defensiu exterior

El línia defensiu exterior, en anglès defensive end (DE), és un tipus de jugador defensiu de futbol americà. Pertanyen a la línia defensiva i acostumen a ser dos, situats als cantons exteriors dels bloquejadors defensius i enfront dels bloquejadors ofensius.
Tenen tres funcions principals, depenent de la jugada escollida tant per la defensa com per l'atac: algunes vegades hauràn de restar a la seva posició aguantant les envestides dels atacants, que volen obrir-se pas; si la jugada que farà l'equip atacant és de passada, han de presionar el rerequart, per què no tingui temps de fer un bon passi i tot fer-li un sac; si la l'elecció atacant és una jugada de correguda, la seva funció és intentar bloquejar els contraris que venen obrint pas (normalment els guardes i els bloquejadors ofensius) als corredors i, si poden, placar aquests últims.
Acostumen a ser jugadors molt alts i forts, però més lleugers i, sobre tot, més ràpids que els bloquejadors defensius, ja que tenen més espai per intentar esquivar els components de la línia ofensiva i entrar en la zona oponent.

## Referències

* ↑ «línia defensiu exterior». termcat. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 juliol 2024].
* 1 2 «Terms Glossary» (en anglès). NFL Football Operations. National Football League. [Consulta: 2 agost 2024].
* ↑ «Ala defensiva» (en castellà). Theplaybook.jimdo.com. [Consulta: 28 juliol 2024].
* ↑ Miquel. «Posiciones – El Defensive End» (en castellà). 11InchBall, 19-02-2019. [Consulta: 28 juliol 2024].
* 1 2 Ibeas García, Rubén. «La imprescindible labor de la línea defensiva en la NFL» (en castellà). As. Grupo Prisa, 18-03-2015. [Consulta: 28 juliol 2024].
# Venceslao Persichini

Venceslao Persichini (1827, Roma (Laci), – Idem. 19 de setembre, 1897), va ser un compositor i professor de música italià.
Persichini es autor de les òperes L'amante sessagenario 1853, Margherita Pusterla (1857, basada en Cesare Cantù), L'ultimo degli Incas 1866), Cola di Rienzi (1874), que es van representar a l'escenari de Roma, Viena i altres llocs de Siena, i Viena.
La fama de Persichini, però, prové de la seva tasca com a professor vocal, professor a l'Acadèmia Romana de Santa Cecília. Entre els seus alumnes hi havia Titta Ruffo, Mattia Battistini, Francesco Marconi, Giuseppe de Luca, Antonio Magini-Coletti i altres mestres destacats de l'escenari operístic italià. Segons De Luca, que es considerava l'últim dels 74 estudiants de Persichini, el seu mentor tenia una oïda infal·lible i exigia als seus alumnes que produïssin una precisió de to impecable.

## Referències

* ↑ Corrado Ambìveri. Operisti minori dell’Ottocento Italiano. — Gremese Editore, 1998. — P. 116.
* ↑ Harriette Brower. Vocal mastery. — NY., 1920. — P. 63-64.
# Robert Dill-Bundi

Robert Dill-Bundi (Chippis, 18 de novembre de 1958 - 16 de setembre de 2024) va ser un ciclista suís que fou professional de 1981 a 1988. Especialista en la pista, el 1980 va prendre part als Jocs Olímpics de Moscou, on va guanyar la medalla d'or en la prova de persecució. També va aconseguir quatre medalles als Campionats del Món en pista, una d'or, una de plata i dues de bronze.
En ruta el seu èxit més important fou una etapa al Giro d'Itàlia de 1982.

## Palmarès en pista

* 1975
** Campió del món júnior en Persecució
* 1976
** Campió del món júnior en Persecució
* 1978
** Campió de Suïssa de Persecució
* 1979
** Campió de Suïssa de Persecució
* 1980
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Moscou en Persecució
** Campió de Suïssa de Persecució
* 1981
** Campió de Suïssa de Persecució
* 1982
** Campió de Suïssa de Persecució
** Campió de Suïssa de Quilòmetre
** 1r als Sis dies de Zuric (amb Urs Freuler)
* 1983
** Campió d'Europa de Velocitat
** Campió de Suïssa de Persecució
** Campió de Suïssa de Puntuació
* 1984
** Campió del món de Keirin

## Palmarès en ruta

* 1975
** 1r al Tour al País de Vaud
* 1982
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1991
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia

### Resultat al Giro d'Itàlia

* 1982. Abandona. Vencedor d'una etapa

### Resultat al Tour de França

* 1986. Abandona (12a etapa)

## Referències

* ↑ «Valais gold medal winner Robert Dill-Bundi passes away» (en anglès). [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ «DILL-BUNDI Robert». [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Robert Dill-Bundi». [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ Archives, Cycling. «Robert Dill-Bundi» (en anglès). [Consulta: 24 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Robert DILL-BUNDI» (en italià). [Consulta: 24 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Línia ofensiva

La línia ofensiva, o offensive line (OL), és la formació de l'equip atacant més propera a la zona d'anotació contrària i que s'encarrega d'iniciar la jugada.
La línia ofensiva està formada per cinc jugadors: dos guardes (esquerra i dret), dos bloquejadors (esquerra i dret) i un central.
El central és l'encarregat de fer l'esnap, i així començar la jugada concertada prèviament. Un cop iniciada la jugada les funcions del conjunt de jugadors passen a ser, bàsicament, protegir el rerequart i obrir pas als corredors, depenent de si és jugada de correguda o de passada.
De vegades, la línia està formada per més jugadors, per què s'hi afegeixen algun ala tancat (normalment un o dos).

## Referències

* ↑ «línia ofensiva». termcat. Departament de Cultura - Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 juliol 2024].
* 1 2 3 «Terms Glossary» (en anglès). NFL Football Operations. National Football League. [Consulta: 2 agost 2024].
* 1 2 3 Hidalgo, Dani; Mariano Tovar, Rubén Ibeas. «LECCIONES DE FOOTBALL: fundamentos de la línea ofensiva y protección de pase» (en castellà). As. Grupo Prisa, 21-02-2014. [Consulta: 26 juliol 2024].
* 1 2 «Ofensiva» (en castellà). Theplaybook.jimdo.com. [Consulta: 26 juliol 2024].
# Octocoral·lis

Els octocoral·lis (Octocorallia), abans coneguts com a alcionaris (Alcyonaria), són una subclasse de cnidaris antozous que inclou unes 3.000 espècies que formen colònies de pòlips, els quals tenen simetria radial octogonal.
Inclou el corall blau, el corall tou, el llapis de mar i les gorgònies dins de tres ordres: Alcyonacea, Helioporacea i Pennatulacea. Com tots els antozous, els octocorals no presenten forma medusa.

## Taxonomia

Segons WoRMS, els octocoral·lis inclouen els següents ordres i subordres:
* Ordre Alcyonacea (=Gorgonacea)
** Suborder Holaxonia
** Suborder Scleraxonia
** Suborder Stolonifera
* Ordre Helioporacea
* Ordre Pennatulacea
** Suborder Sessiliflorae
** Suborder Subselliflorae

## Referències

* 1 2 WoRMS - Octocorallia
* ↑ Daly, M.; Brugler, M.P., Cartwright, P., Collins, A.G., Dawson, M.N., Fautin, D.G., France, S.C., McFadden, C.S., Opresko, D.M., Rogriguez, E., Romano, S.L. & Stake, J.L. «The phylum Cnidaria: A review of phylogenetic patterns and diversity 300 years after Linnaeus». Zootaxa, 1668, 21-07-2007, pàg. 1–766. Arxivat de l'original el 2010-06-11. ISSN: 1175-5326 [Consulta: 16 juliol 2011]. Arxivat 2010-06-11 a Wayback Machine.
# Hubert Seiz

Hubert Seiz, (Arbon, Turgòvia, 23 d'agost de 1960) va ser un ciclista suís, que fou professional entre 1982 i 1989. De la seva carrera esportiva destaca un Campionat de Suïssa en ruta i una etapa al Giro d'Itàlia.

## Palmarès

* 1977
** 1r al Tour al País de Vaud
* 1988
** Campió de Suïssa en escalada
* 1983
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
* 1985
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1986
** 1r al Giro de l'Emília
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Guillem Tell
* 1988
** Campió de Suïssa en ruta

### Resultats al Tour de França

* 1983. Abandona (18a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1984. 59è de la classificació general
* 1985. Abandona (18a etapa). Vencedor d'una etapa
* 1987. 65è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# País d'Aspèth i Salias

El País d'Aspèth i Salias, (en occità: País d'Aspèth e Salias) és un parçan o comarca d'Occitània situada a la Gascunya. Les seves vil·les principals són Aspèth i Salias.
Segons la proposta de divisió administrativa d'Occitània del diari Jornalet, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el País d'Aspèth i Salias estaria ubicat a la regió de la Gascunya, subregió del Comenge.
Oficialment, les comunes del País d'Aspèth i Salias estan adscrites administrativament i situades al centre-est del departament francès de l'Alta Garona, a la regió administrativa d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «País» (en occità). Jornalet. [Consulta: 15 gener 2025].