OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Plaça de Jaume I (Vilafranca del Penedès)

La Plaça de Jaume I, anteriorment anomenada de Sant Jaume i de l'Oli, és un conjunt urbà a Vilafranca del Penedès inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un espai format per una part de planta poligonal irregular contigua a Santa Maria i per una altra de planta rectangular amb dos carrils de trànsit rodat i un tercer central d'ús per vianants, amb dues fileres d'arbres. La primera es troba envoltada per edificis monumentals d'ús públic (Basílica de Santa Maria, palau reial, palau Baltà, Capella dels Dolors i Capella de Sant Pelegrí), i la segona té edificis públics (Palau del Marquès d'Alfarràs i Cal Gomà) i civils, generalment de planta baixa i dos o tres pisos, d'arquitectura popular, eclèctica i modernista (Casa Claramunt, Casa Bertran).
A l'inici de la plaça es troba el monument als castellers, inaugurat el 1963, obra de l'escultor penedesenc Josep Cañas.

## Història

La Plaça de Sant Jaume, és des del punt de vista històric la més important de Vilafranca. Fins a l'any 1455 s'hi celebrava el mercat de fruites i d'aviram (en aquesta data, el rei Joan II el va prohibir). Fins a l'any 1893 es deia Plaça de l'Oli pel mercat que hi havia, on també s'hi venien melons i síndries.
Fins a l'any 1839, davant de la Basílica de Santa Maria hi havia el cementiri de la vila.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Plaça de Jaume I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Plouzané

Plouzané (en bretó Plouzane) és un municipi francès, situat a la regió de Bretanya, al departament de Finisterre. L'any 2006 tenia 11.742 habitants. Forma part de la comunitat urbana de Brest Métropole Océane. El 15 de desembre de 2008 el consell municipal va aprovar la carta Ya d'ar brezhoneg. A l'inici del curs 2007 el 3,5% dels alumnes del municipi eren matriculats a la primària bilingüe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.026 | 3.002 | 5.167 | 8.845 | 11.400 | 12.045 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 19357-1971 | Paul Lareur | |
| 1971-1977 | Jacques Du Buit | |
| 1977-1989 | Jo Melennec | PS |
| 1989-2001 | Yvette Duval | PS |
| 2001-2008 | Yves Pagès | UDF-MoDem |
| 2008- | Bernard Rioual | PS |

## Agermanaments

* Kilrush
* Pencoed
* Ceccano
* Stelle

## Referències

* ↑ (francès) Ofis ar Brezhoneg: Enseignement bilingue
# Pont de Wheatstone

Un pont de Wheatstone és un instrument elèctric de mesura inventat per Samuel Hunter Christie el 1832, millorat i popularitzat per Sir Charles Wheatstone a 1843. S'utilitza per mesurar resistències desconegudes mitjançant l'equilibri dels braços del pont. Aquests estan constituïts per quatre resistències que formen un circuit tancat, una de les quals la resistència sota mesura.
La Figura 1 següent mostra la disposició elèctrica del circuit i la Figura 2 correspon a la imatge real d'un pont de Wheatstone típic. A la Figura 1 R$_x$ és la resistència el valor volem determinar, R $_1$, R₂ i R₃ són resistències de valors coneguts, a més la resistència R₂ és ajustable. Si la relació de les dues resistències del braç conegut (R $_1$/R₂) és igual a la relació de les dues del braç desconegut (R$_x$/R₃), el voltatge entre els dos punts mitjans serà nul i, per tant, no circularà corrent algun entre aquests dos punts C i B .
Per efectuar la mesura el que es fa és variar la resistència R₂ fins a arribar al punt d'equilibri. La detecció de corrent nul es pot fer amb gran precisió mitjançant el galvanòmetre A.
La direcció del corrent, en cas de desequilibri, indica si R₂ és massa alta o massa baixa. El valor de la FEM (E) del generador és indiferent i no afecta la mesura.
Quan el pont està construït de manera que R₃ és igual a R₂, R$_x$ és igual a R$_1$ en condició d'equilibri. (corrent nul pel galvanòmetre).
Així mateix, en condició d'equilibri sempre es compleix que:
    $R_{x}={\frac {R_{1}\times R_{3}}{R_{2}}}$
Si els valors de R $_1$, R₂ i R₃ es coneixen amb molta precisió, el valor de R$_x$ pot ser determinat igualment amb precisió. Petits canvis en el valor de R$_x$ trencaran l'equilibri i seran clarament detectats per la indicació del galvanòmetre.
De forma alternativa, si els valors de R $_1$, R₂ i R₃ són coneguts i R₂ no és ajustable, el corrent que flueix a través del galvanòmetre pot ser utilitzat per calcular el valor de R$_x$ d'aquesta manera procediment més ràpid que ajustar a zero el corrent a través del mesurador.

## Variants

Variants del pont de Wheatstone es poden utilitzar per a la mesura d'impedància, capacitància i inductància.
La disposició en pont també és àmpliament utilitzada en instrumentació electrònica. Per a això, es substitueixen una o més resistències per sensors, que en variar la seva resistència donen lloc a una sortida proporcional a la variació. A la sortida del pont (a la Figura 1, on hi ha el galvanòmetre) s'hi sol col·locar un amplificador.

## Enllaços externs

* Calculadora d'un pont de Wheatstone Arxivat 2008-05-01 a Wayback Machine.
# Premi Feroz al millor actor de repartiment

El Premi Feroz al millor actor de repartiment és un premi cinematogràfic que s'entrega anualment, des del 2014, com a part dels Premis Feroz, creats per l'Associació d'Informadors Cinematogràfics d'Espanya.

## Guanyadors i nominats

| Edició | Any | Guanyador | Obra | Nominats |
| I | 2014 | Mario Casas (1) | Las brujas de Zugarramurdi | Roberto Álamo - La gran familia española Carlos Areces - Los amantes pasajeros Raúl Arévalo - Los amantes pasajeros Carlos Bardem - Alacrán enamorado |
| II | 2015 | José Sacristán | Magical Girl | Jesús Carroza - El Niño Karra Elejalde - Ocho apellidos vascos Eduard Fernández - El Niño Antonio de la Torre - La isla mínima |
| III | 2016 | Mario Casas (2) | Mi gran noche | Carlos Álvarez-Novoa - La novia Antonio Bachiller - A cambio de nada Quim Gutiérrez - Anacleto: Agente secreto Javier Gutiérrez - El desconocido |
| IV | 2017 | Manolo Solo | Tarde para la ira | Carlos Santos Rubio - El hombre de las mil caras Luis Callejo - Tarde para la ira José Coronado - El hombre de las mil caras Javier Pereira - Que Dios nos perdone |
| V | 2018 | David Verdaguer | Estiu 1993 | Juan Diego - No sé decir adiós Bill Nighy - La librería Jaime Ordóñez - El bar Oriol Pla - Incerta glòria Antonio de la Torre Martín - El autor |
| VI | 2019 | Luis Zahera | El reino | Joan Botey - Petra Eduard Fernández - Todos lo saben Ignacio Mateos - Animales sin collar Josep Maria Pou - El reino |
| VII | 2020 | Enric Auquer | Quien a hierro mata | Asier Etxeandía - Dolor y gloria Eduard Fernández - Mientras dure la guerra Leonardo Sbaraglia - Dolor y gloria Quim Gutiérrez - Ventajas de viajar en tren |
| VIII | 2021 | Juan Diego Botto | Los europeos | Alberto San Juan - Sentimental Sergi López - La boda de Rosa Alex Brendemühl - Akelarre Ramón Barea - La boda de Rosa Chema del Barco - El plan |

## Referències

* ↑ http://www.ecartelera.com/noticias/16625/lista-ganadores-premios-feroz-2014/
* ↑ http://feroz.es/nominados-a-los-premios-feroz-2015/ Arxivat 2014-12-17 at Archive.is
* ↑ http://feroz.es/nominados-a-los-premios-feroz-2016/%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Punt de Nagel

En geometria, el Punt de Nagel és un centre del triangle, un dels punts associats a un triangle donat la definició del qual no depèn de l'emplaçament o l'escala del triangle.
Donat un triangle $ABC$, siguin $T_{A}$, $T_{B}$ i $T_{C}$ els punts de tangència dels tres cercles tangents exteriors. Aleshores, les rectes $AT_{A}$, $BT_{B}$ i $CT_{C}$ es creuen en un mateix punt: el punt de Nagel del triangle $ABC$. Aquest punt rep el seu nom pel matemàtic alemany Christian Heinrich von Nagel qui el va definir el 1836.

## Relació amb altres centres del triangle

El punt de Nagel és el conjugat del punt de Gergonne. El punt de Nagel, el centroide i l'incentre són colineals i rauen en la recta anomenada recta de Nagel.

## Coordenades

Les seves coordenades són:
    $\csc ^{2}(A/2)\,:\,\csc ^{2}(B/2)\,:\,\csc ^{2}(C/2)$
o, de forma equivalent i en termes de la longitud dels costats $a=|BC|$, $b=|CA|$ i $c=|AB|$:
${\frac {b+c-a}{a}}\,:\,{\frac {c+a-b}{b}}\,:\,{\frac {a+b-c}{c}}.$

## Referències

* ↑ Anònim «Problem 73». American Mathematical Monthly, Vol. 3, Num. 12, 1896, pàg. 329. JSTOR: 2970994.
* ↑ Gallatly, William. The Modern Geometry of the Triangle. Londres: Hodgson, 1913, p. 20.
* Baptist, Peter «Historische Anmerkungen zu Gergonne- und Nagel-Punkt». Sudhoffs Archiv für Geschichte der Medizin und der Naturwissenschaften, Vol. 71, Num. 2, 1987, pàg. 230–233.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Nagel Point» a MathWorld (en anglès).
# Quelimane

Quelimane és un municipi de Moçambic, situat a la província de Zambézia. En 2007 comptava amb una població de 193.343 habitants (71.786 el 1970, 153.187 el 1997). És a la vora del riu dels Bons Sinais (Bons Senyals), i a uns 20 km de l'oceà Índic, on disposa d'un port.
La població local parla majoritàriament portuguès i chuabo. Els edificis principals són la residència de governador (de 1895) i la catedral de Nossa Senhora do Livramento (construïda el 1785).

## Demografia

| Any | Població |
| 1970 | 71.786 |
| 1997 | 153.187 |
| 2007 | 192.876 |

## Història

Els portuguesos hi van arribar el 1498 i van fundar l'establiment el 1530. Fou elevada a vila i seu de conselho el 1763 i a ciutat el 21 d'agost de 1942. El 1817 fou capital d'una capitania de Moçambic fins al 1829 i altre cop del 1853 al 1858. En aquest any fou capital del districte de Zambèzia. El 1856 fou el punt final del viatge de David Livingstone. El 1913 Zambèzia es va dividir en els districtes de Quelimane i Tete. Sota el nom de Quelimane, el districte va emetre segells de correus propis el 1913 que van estar en ús almenys fins al 1915. Després el districte es va dir Zambézia, altre cop Quelimane, i altre cop Zambèzia, sempre amb Quelimane com a capital. El 1975 el districte de Zambézia fou elevat a província, i Quelimane va continuar com a capital. Va patir seriosament inundacions als darrers anys, entre elles les del 2007.

## Origen del nom

El seu nom podria derivar de la paraula anglesa "killing Man" (Mata un home) degradat a Queliman, a causa del fet que la malària provocava la mort de molts mariners que hi desembarcaven. Una altra versió diu que derivaria de la paraula indígena "estem cultivant" que els indígenes van dir a Vasco de Gama el 1498. I una tercera versió l'assenyala com una paraula swahili derivada de kilima (muntanya o turó, ja que el nom apareix també a Kenia i Tanzània amb inicia amb "ki"

## Agermanaments

* Le Port (illa de la Reunió)

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2007-12-19. [Consulta: 19 desembre 2007].
* ↑ «Mozambique: largest cities and towns and statistics of their population». World Gazetteer. Arxivat de l'original el 2012-07-30. [Consulta: 18 juny 2008].
* ↑ «Quilimane». A: Hugh Chisholm. Encyclopædia Britannica (en anglès). 22. 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* ↑ British Central Africa, Sir Harry H. Johnston, K.C.B., New York, Edward Arnold, 70 Fifth Avenue, 1897, Page 55-56
# Rafael Estrada y Arnáiz

Rafael Arnaiz y Estrada (Ferrol, 22 d'octubre de 1884 – Madrid, 18 d'octubre de 1956) fou un militar, polític i acadèmic gallec, membre de la Reial Acadèmia de la Llengua.

## Biografia

Fill del vicealmirall Ramón Estrada Catoira, el 13 de juny de 1899 va ingressar a l'Escola Naval flotant en la fragata Asturias, on el 4 de febrer de 1902 obtingué el grau de guardiamarina i el 1905 el d'alferes de navili. Fou embarcat al creuer Extremadura i després a l'Infanta Isabel, i viatjà al Regne Unit, Alemanya, Rússia i la Guinea Espanyola. El 22 de juny de 1912 ascendí a tinent de navili i el 1920 a capità de corbeta, alhora que col·laborà a elaborar la carta nàutica de les illes Chafarinas.
Amb aquesta graduació participà en el desembarcament d'Alhucemas (1926). El 20 de setembre de 1929 fou ascendit a capità de fragata i nomenat comandant del canoner Canelejas, i el 1930 fou destinat al ministeri de Marina. El 1934 fou nomenat president de la secció d'astronomia, geodèsia, geofísica i geografia de l'Associació Espanyola per al progrés de les Ciències, i posteriorment agregat naval a l'ambaixada espanyola a Itàlia.
En esclatar la guerra civil espanyola es va posar del costat del bàndol revoltat, va tornar a Espanya el gener de 1937 i fou ascendit a capità de navili i destinat al creuer Baleares. De 10 d'octubre de 1937 a agost de 1938 fou comandant del creuer Canarias. Va participar en la batalla del cap de Palos el març de 1938. El 26 d'agost de 1938 va ascendir a contralmirall i nomenat subsecretari de Marina del primer govern franquista.
El 1939 fou nomenat secretari general del ministeri de Marina d'Espanya i vocal del recentment creat Consell Superior d'Investigacions Científiques. El 1945 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de la Llengua alhora que ascendia a vicealmirall i era nomenat capità general del Departament Marítim de Cartagena i després del de Cadis. Durant el seu mandat es produí l'explosió d'un polvorí a Cadis el 1947.
El 1952 fou ascendit a almirall i nomenat comandant general de la Flota i cap de l'Estat Major de l'Armada. El 24 d'octubre de 1954 passà a la reserva. El 1951 fou nomenat procurador en Corts, càrrec que va ocupar fins a la seva mort. També fou president de l'Institut Social de la Marina, vocal del Consell Ordinador de la Marina Mercant i membre de la Real Academia Galega i de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras. Va morir el 18 d'octubre de 1956.

## Obres

* Jorge Juan y Antonio de Ulloa en el Perú (1931)
* El progreso de la Náutica (1941)
* El Almirante Don Antonio de Oquendo (1943)
* La influencia del mar en la Historia de España (1950)
* El progreso científico a bordo de los buques (1951)

## Referències

* ↑ Esquela publicada al diari ABC el 19 d'octubre de 1956
* ↑ Ferrolanos de siempre/ Rafael Estrada y Arnaiz, almirante y miembro de la Real Academia de la Lengua a galiciaartabra
* ↑ Rafael Estrada al web de la RAE
* ↑ Rafael Estrada Arnaiz a laexplosiondecadiz.es
* ↑ Rafael Estrada y Arnaiz al blog todoavante.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Rafael Estrada Arnaiz a culturagalega.gal
# Rafael Rubio Carrión

Rafael Rubio Carrión (Sevilla, 1882 - 1941) va ser un polític republicà espanyol, governador civil durant la Segona República Espanyola.

## Biografia

Treballà com a agent comercial i fou membre destacat del Partit Republicà Radical i d'Unió Republicana a Sevilla, amic personal i col·laborador de Diego Martínez Barrio. Fou directiu del Partit Radical-Demòcrata i d'Unió Republicana en Sevilla entre 1904 i 1908.
En 1910 va exercir el càrrec de secretari del Centre Republicà de Sevilla. Vocal de la Junta Municipal Central del Partit Republicà Radical entre 1930 i 1931 i Tinent d'alcalde a l'Ajuntament de Sevilla en 1931-1932. Així mateix, membre destacat de la francmaçoneria, va pertànyer a les lògies "Jove Andalusia" (1914), "Isis i Osiris" (1915-1917), "Treball" (1924) i "Espanya i Treball" (1931).
Durant el primer bienni republicà (1931-1933) va ser nomenat governador civil de Tenerife. Entre 1933 i 1934 fou governador de Segòvia, Albacete i Castelló.
En 1943 va ser condemnat pel Tribunal Especial de Repressió de la Maçoneria i del Comunisme a 16 anys de reclusió menor i inhabilitació absoluta i perpètua.

## Referències

* ↑ Hasta siempre, Salmerón
* ↑ Alvarez Rey, Leandro. La Masonería en Sevilla. Entre el compromiso y la militancia política (1900-1936). Universitat de Sevilla, 2007.
* ↑ Serrallonga i Urquidi, Joan «El aparato provincial durante la Segunda República. Los gobernadores civiles, 1931-1939». Hispania Nova, 7, 2007 [Consulta: 4 octubre 2014].
# Rafael Sánchez Lozano

Rafael Sánchez Lozano (31 de maig de 1854 - 16 de gener de 1922) fou un enginyer de mines espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
Fou inspector general del Cos d'Enginyers de Mines. Cap superior d'Administració, fou conseller d'instrucció pública i director de l'Institut Geològic d'Espanya de 1915 a 1922. Des del seu càrrec va contribuir a la tercer edició del Mapa geològic d'Espanya i va promoure estudis de conques minaires, jaciments de ferro i aigüs subterrànies a les províncies de Burgos, Logronyo, Santander i Palència. Li fou atorgada la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica i el 1903 fou escollit acadèmic Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, i ingressà amb el discurs Origen de la Hornaguera y formación de las cuencas hulleras españolas.

## Obres

* Descripción fisica, geológica y minera de la provincia de Logroño
* Estudio relativo a los terremotos ocurridos en la provincia de Murcia en 1911 (1912)

## Referències

* ↑ Retrat al Web de l'IGME
* ↑ Emilio Custodio Gimena, Argimiro Huerga Rodríguez. Ciento cincuenta años: 1849-1999 : estudio e investigación en las ciencias de la Tierra. IGME, 2000, p.60.
* ↑ Institut Geològic i Miner d'Espanya. Instituto Geológico y Minero de España: historia de un edificio. Institut Geològic i Miner d'Espanya, 2006, p.56-57.
* ↑ Biografia Arxivat 2016-06-04 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Rafael de Valenzuela Teresa

Rafael de Valenzuela Teresa (Saragossa, 16 de març de 1940) és un militar espanyol, II marquès de Valenzuela de Tahuarda, Capità general de la Regió Militar Pirinenca. Fill del també general Joaquín María Valenzuela y Alcíbar-Jáuregui i net de l'heroi de la guerra del Rif Rafael Valenzuela Urzáiz.
De 1993 a 1996 fou director de l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo i governador militar de la província. En 1998 fou nomenat comandant militar de les províncies de Tarragona i Barcelona. En 1999 fou ascendit a tinent general i va substituir Víctor Suanzes Pardo com a cap de la Regió Militar Pirinenca. En octubre de 2000 va cessar en aquesta regió quan fou nomenat cap de la Regió Militar Sud. En maig de 2003 va passar a la reserva.

## Referències

* ↑ Rafael de Valenzuela Teresa, geneall.net
* ↑ Joaquín María Valenzuela y Alcíbar-Jáuregui Arxivat 2021-01-24 a Wayback Machine., El Espía digital
* ↑ Orden de 20 de diciembre de 1993 por la que se dispone el nombramiento del General de Brigada del Cuerpo General de las Armas (Infantería) del Ejército de Tierra don Rafael de Valenzuela Teresa, como Director de la Academia de Infanteria y Gobernador Militar de Toledo.
* ↑ ORDEN 430/38779/1998, de 15 de septiembre, por la que se dispone el nombramiento del General de División del Cuerpo General de las Armas del Ejército de Tierra don Rafael Valenzuela Teresa como Jefe de Servicios Territoriales de la Región Militar Pirenaica y Comandante Militar de las Provincias de Barcelona y Tarragona.
* ↑ REAL DECRETO por el que se promueve al empleo de Teniente General del Cuerpo de las Armas del Ejército de Tierra al General de División D. RAFAEL DE VALENZUELA TERESA, y se le nombra General Jefe de la Región Militar Pirenaica.
* ↑ REAL DECRETO 1800/2000, de 27 de octubre, por el que se nombra General Jefe de la Región Militar Sur al Teniente General del Cuerpo General de las Armas del Ejército de Tierra don Rafael de Valenzuela Teresa.
* ↑ Despedida del jefe de la Región Militar Sur, Diario de Córdova, 14 de maig de 2003
# Therese Teyber

Therese Barbara Alberta Teyber (Viena, 15 d'octubre, 1760 - 15 d'abril de 1830) fou una soprano austríaca germana de la també cantant Elisabeth, i possiblement familiar dels compositors Anton i Franz encara que aquesta possibilitat no està confirmada.
Va ser deixeble de Bonno i Tesi. Va fer el seu debut en el teatre de la cort de Viena (8 de setembre de 1778 com Fiametta en Frühling und Liebe de Maximilià Ulbrich. Una carta de 8 de febrer de 1778 pel baró von Gebler esmenta una senyoreta Teuberin, fins ara a l'Òpera del príncep Esterházy entre els futurs llocs d'interès, però això es refereix sens dubte a Maria Anna Tauber, qui probablement ja estat contractat per cantar amb Joseph Starzer La passione di Gesù Cristo el març, i que també van cantar a Frühling und Liebe el setembre, ella és l'única cantant en els registres Esterházy amb això, o un nom similar aquesta informació és corroborada pel Wiener Diarium de 1778-87) Teyber era una interprete popular dels amants joves i les nenes ingènues, com en la dècada de 1780 també va aparèixer en els concerts de la Tonkünstler-Sozietät.
La seva última aparició en un d'aquests concerts sembla haver estat el març de 1784, quan va cantar com la Sarah de Joseph Haydn a Il ritorno di Tobia (la seva germana Elisabeth havia cantat d'ençà en les primeres actuacions en 1775). Ella va crear el paper de Rosa a El rapte en el serrall 16 de juliol de 1782 i es va presentar amb èxit en moltes altres òperes i singspiele, opinions contemporanis van lloar l'encant de la seva actuació (el millor de la dona) i el cant, tot i que un crític la va acusar de deixar que la seva llengua fugis amb ella en el diàleg. En els seus primers anys amb el teatre de la cort va ser una de les cantants amb salaris més baixos (en 1783 va cobrar 800 florins, menys d'una quarta part del salari de Nancy Storace). En la tardor/hivern de 1785-86 es va casar amb el tenor Ferdinand Arnold, qui també havia cantat el Frühling und Liebe el 1778, es va reincorporar a la companyia d'òpera de la cort l'1 de setembre el 1785. Els Arnolds s'informa, van cantar junts amb molt èxit a Hamburg, Berlín, Varsòvia i Riga, encara que la cronologia d'aquestes aparicions es confon. Sembla raonable suposar que es tractava de Teresa (i no, com s'afirma sovint, Elisabeth Teyber) que va substituir a Luisa Laschi com Zerlina en les actuacions després de Viena de Don Giovanni el 1788. Therese és sens dubte la Madame Tauber (Teyber) esmentada a les cartes de 29 de març i 12 d'abril de 1783 de Mozart, que van participar en els concerts benèfics per la quaresma. Therese Teyber passà al registre d'Hisenda de 1792 (un any després del seu retir) com Arnoldin ex Sängerin amb una pensió de 466,40 florins.

## Notes

* ↑ Teyber, Therese Barbara Alberta

## Enllaços externs

* Treballs per o sobre Therese Teyber Arxivat 2022-12-06 a Wayback Machine. en biblioteques (catàleg WorldCat) (anglès)
# Sonja Tarokić

Sonja Tarokić (nascuda el 19 de març de 1983) és una directora de cinema i guionista de Croàcia.
Nascuda a Zagreb, Tarokić va obtenir un màster en direcció de cinema per l'Acadèmia d'Art Dramàtic (ADU) de la Universitat de Zagreb i un BA. en literatura comparada de la Facultat d'Humanitats i Ciències Socials (FFZG).
Després de fer diversos curtmetratges a principis de la dècada de 2010, el seu debut al llargmetratge el 2021, Zbornica, li va valer l'Arena d'Or al millor director al Festival de Cinema de Pula de 2022.

## Referències

* ↑ «Pisanje je misterioznije od režije» (en croat). Razgovori.hr, 09-12-2021. [Consulta: 25 juliol 2022].
* ↑ «Sonja Tarokić». TorinoFilmLab.it. [Consulta: 25 juliol 2022].
# Jean Földeák

Jean Földeák (Hitiaș, 9 de juny de 1903 - Múnic, 5 de maig de 1993) va ser un lluitador alemany, que combinà la lluita grecoromana i la lluita lliure, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va disputar dues proves del programa de lluita. Va guanyar la medalla de plata en la competició del pes mitjà de lluita grecoromana i disputà, sense sort, la prova del pes wèlter de lluita lliure.
El 1931, 1933 i 1934 es proclamà Campió d'Europa del pes wèlter de lluita lliure. En retirar-se, el 1935, passà a exercir d'entrenador de lluita fins a 1966.

## Referències

* 1 2 «Jean Földeák Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 28 abril 2019].