OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carme Massana i Calvete

Carme Massana i Calvete (Barcelona, 1942 - 2016) va ser una economista catalana que va contribuir al coneixement de l'economia dels temps de la II República i la guerra civil, així com de la propietat urbana a Barcelona.

## Trajectòria

Llicenciada, doctora i professora per la Universitat de Barcelona, s'especialitzà en l'estudi de Barcelona, tant des del punt de vista econòmic com urbanístic. Va contribuir al coneixement de l'economia dels temps de la II República i la guerra civil, així com de la propietat urbana a Barcelona.
Te treballs de recerca o de proposta sobre la concepció d’esquerres de la ciutat, així com l'estat de benestar i la condició treballadora, utilitzant eines del marxisme. Deixebla d’Ernest Lluch i col·laboradora de Francesc Roca, ha influït en geògrafs crítics com Oriol Nel·lo i Horacio Capel i en historiadors. Activa militant ja en la clandestinitat al PSUC, i després al PSUC viu. Formà part del col·lectiu Enric Cerdà, col·laboradora de diverses mitjans com Revista de Geografia de Catalunya, L’Avenç, CAU, Recerques, Nous Horitzons i premsa
Com a professora de política econòmica explicava a partir de Kalecki i Joan Robinson, per tant des de posicions keynesianes i marxistes.
La tesi doctoral se centra en el paper central de la propietat i, per tant, de la renda absoluta i relativa, en la conformació de la ciutat, en contraposició a vegades amb la indústria. La recerca ja partia de la seva anàlisi de la figura de Manuel Escudé i Bartolí i del municipalisme posterior, els decrets de S'Agaró i el de municipalització del sòl. Denuncià les ciutats satèl·lits com no-ciutats (per exemple Sant Ildefons) i les condicions de vida dels obrers i els cicles de les vagues en el context general del cicle econòmic. La seva visió municipalista lligada a la tradició anglesa (William Morris) i centreuropea va contribuir a dissenyar una part de les línies aplicades per les forces d’esquerra durant la transició.
El 12 de març de 2018 se li va fer un acte de record i homenatge organitzat per la Societat Catalana d'Economia i la Societat Catalana de Geografia a l'Institut d'Estudis Catalans.

## Referències

* ↑ Societat Catalana d'Economia. Diccionari d'economistes catalans, juliol 2020. ISBN 978-84-9965-547-5.
* 1 2 3 Diversos autors «Acte en record de Carme Massana. Societat Catalana d'Economia / Societat Catalana de Geografia». Treballs de la Societat Catalana de Geografia, 6-2018, pàg. 107-138. DOI: 10.2436/20.3002.01.151. ISSN: 2014-0037 1133-2190; 2014-0037.
* ↑ Massana, Carme «Vagues, cicles i política (1900-1936)». Recerques: Història, economia i cultura, 11, 1981, pàg. 81–105. ISSN: 0210-380X.
* ↑ Calvete, Carme Massana. Industria, ciutat y propietat. El cas de Barcelona i la seva area (1904-1939) (Tesi) (en castellà). Universitat de Barcelona, 1981.
# Ca l'Esparter

Ca l'Esparter és un habitatge al nucli de la Manresana a la comarca de la Segarra inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una casa al carrer principal del nucli, estructurada amb planta baixa i primera planta, coberta a dues aigües i realitzada amb pedra i arrebossat exterior.
A la planta baixa hi ha dues obertures, la porta principal d'accés situada a l'esquerra de la façana i una segona porta de grans dimensions utilitzada actualment com a garatge per vehicles.
A la primera planta hi ha un balcó corregut amb dues obertures a l'exterior, les quals apareixen tapiades parcialment, i oculten l'arc superior de mig punt rebaixat, amb la presència de tres mènsules estriades sota la llosa de pedra del balcó, la qual presenta un rebaix al seu extrem i al llarg del seu perímetre, i amb barana exterior de ferro forjat.
A la part superior de la façana, separada per una imposta realitzada amb maó, hi ha una estructura decorativa en forma de frontó, on al centre apareix una placa amb l'any de construcció, 1885, acompanyada a la part superior per tres pinacles col·locats simètricament al centre i extrems de l'habitatge.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca l'Esparter». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2015].
# Raion d'Horodnià

Raion d'Horodnià (en ucraïnès: Городнянський район) va ser un raion de l'óblast de Txerníhiv, al nord d'Ucraïna. El seu centre administratiu es trobava a la ciutat d'Horodnià. El raion va ser abolit el 18 de juliol del 2020 com a part de la reforma administrativa d'Ucraïna, que va reduir el nombre de raions de l'óblast de Txerníhiv a cinc. L'àrea del Raion d'Horodnià es va fusionar amb el Raion Txerníhiv.
L'última estimació de la població del raion era de 26.850 (2020).
En el moment de la dissolució, el raion constava de dues hromades:
* Horodnià hromada urbana amb l'administració a Horodnià;
* Tupitxiv hromada rural amb l'administració al poble de Tupitxiv.

## Referències

* ↑ (en ucraïnès) , 18-07-2020 [Consulta: 3 octubre 2020].
* ↑ «Нові райони: карти + склад» (en ucraïnès). Міністерство розвитку громад та територій України.
* ↑ «Городнянська районна рада (состав до 2020 г.)» (en russian). Портал об'єднаних громад України.
# Pervomaiski (Stàvropol)

Pervomaiski (en rus: Первомайский) és un poble (un khútor) del krai de Stàvropol, a Rússia, que en el cens del 2010 tenia 225 habitants. Pertany al districte rural de Levokúmskoie.

## Referències

* ↑ «Карты Генштаба L-38 (Г) 1:100000. Дагестан, Калмыкия, Астраханская область». Arxivat de l'original el 2016-10-03. [Consulta: 4 juliol 2016].
# Carolyn of the Corners

Carolyn of the Corners és una pel·lícula muda de la Pathé Exchange dirigida per Robert Thornby i protagonitzada per Bessie Love, Charles Edler i Charlotte Mineau. Basada en la novel·la homònima de Ruth Belmore Endicott, es va estrenar el 9 de març de 1919. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

A la petita Carolyn May Cameron li expliquen que els seus pares s'han ofegat mentre navegaven en una missió de guerra. L’oncle de Carolyn, en saber la notícia, ofereix la seva llar a la seva neboda que, juntament amb al seu gos Prince, deixa el pis de la família a Harlem per anar-hi a viure. L'oncle és un home solter, madur i rondinaire, que de jove va tenir una història d'amor amb Amanda Parlow que va acabar malament. Viu amb la seva governanta, la "tia Rose" Kennedy, en un petit poble de Nova Anglaterra, i té una botiga. Carolyn es fa amiga d'Amanda i a poc a poc aconsegueix suavitzar el caràcter del seu oncle. Carolyn passa uns dies de vacances amb Amanda a les muntanyes i mentre visiten un amic malalt esclata un incendi forestal. L'oncle Joe les rescata i això provoca que reneixi l’amor entre ells dos que decideixen casar-se.
Quan s'acosta el dia del casament, la nena que creu que acabarà sent abandonada, empaqueta les seves poques pertinences i agafa un tren de tornada Harlem. L'oncle Joe i Amanda la persegueixen desesperats. En arribar a la casa que havia deixar l'any anterior la tristesa s'apodera d’ella però l'endemà al matí es produeix una alegria general quan arriben els oncles arriben a la casa i es troben que també hi acaben d’arribar els pares de la nena. Aquests havien sobreviscut al naufragi però havien tardat tot aquell temps en poder tornar al país.

## Repartiment

* Bessie Love (Carolyn May Cameron)
* Charles Edler (Joe Stagg)
* Charlotte Mineau (Amanda Parlow)
* Eunice Moore ("tieta Rose" Kennedy)
* Prince (el gos de Carolyn)

## Referències

* ↑ «“Carolyn of the Corners” Human story well acted». Exhibitor’s Trade Review 5, 13, 01-03-1919, pàg. 991.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 146. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ «The Exhibitors release guide». Exhibitor’s Trade Review 5, 16, 22-03-1919, pàg. 1235.
* ↑ «Carolyn Of The Corners» (en anglès). American Silent Feature Film Survival Database, 1919. [Consulta: 11 juny 2024].
# Portada/efemèride febrer 11

Amparo Rivelles l'any 1940.
« 10 de febrer · 11 de febrer · 12 de febrer »
# José Javier Arqués Ferrer

José Javier Arqués Ferrer (Onil, Alcoià, País Valencià, 16 de maig de 1960) és un atleta olímpic valencià retirat, especialista en proves de velocitat. Va ser plusmarquista dels 100 metres llisos. Actualment és advocat i membre del Tribunal Espanyol d'Arbitratge Esportiu.

## Biografia

Arqués va ser el principal dominador de la velocitat espanyola durant els anys 80. Va batre el rècord d'Espanya dels 100 metres en múltiples ocasions, sent la seva millor marca els 10,21 aconseguits en 1986, registre que es va mantenir vigent durant una dècada. Va ser, a més, campió estatal de l'hectòmetre durant sis anys, de 1984 a 1989.
En pista coberta destaquen els seus vuit campionats d'Espanya dels 60 metres assolits entre 1982 i 1990, un rècord de victòries encara vigent. En aquesta prova va assolir també quatre rècords estatals, tot sent el seu millor registre els 6,60 marcats en 1986. En pista coberta va ser també récordman espanyol dels 50 i 200 metres.
Va competir amb tres equips, el CE Onil, entre 1980 i 1985, amb la secció d'atletisme del FC Barcelona la temporada 1986, i amb Larios AAM entre 1987 i 1992.
A nivell internacional, va participar en tres Jocs Olímpics: Los Angeles 1984, Seül 1988 i Barcelona 1992. Després de la seva retirada, es va llicenciar en Dret, obrint el seu propi despatx d'advocats. Com a jurista, forma part del Tribunal Espanyol d'Arbitratge Esportiu del Comitè Olímpic Espanyol.

## Olimpisme

Arqués va prendre part de tres Jocs Olímpics. A Los Angeles 1984 va participar a 100 metres llisos. Va ser eliminat a Segona Ronda, després de quedar quart de la seua sèrie amb 10.52. Quatre anys després, a Seül 1988, també a 100 metres llisos va caure a primera ronda, en el lloc 21è, amb una marca de 10.44. En el 4 x 100 metres llisos, el combinat espanyol del qual formava part va abandonar a la primera ronda. Finalment, a Barcelona 1992, en el 4 x 100 metres llisos, Arqués va integrar part de l'equip que va caure a les semifinals, en lloc cinquè, amb un crono de 39.62.

## Palmarès

* Campionat d'Espanya a l'aire lliure - 100 m (6): 1984, 1985, 1986, 1987, 1988 i 1989.
* Campionat d'Espanya en pista coberta - 60 m (8): 1982, 1983, 1984, 1985, 1987, 1988, 1989 i 1990.

## Referències

* ↑ «No soy justa cuando me juzgo yo»
* ↑ «MIEMBROS DEL TRIBUNAL ESPAÑOL DE ARBITRAJE DEPORTIVO». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 març 2021].
# Pintor d'Atena

El Pintor d'Atena és un nom convencional per a qui va dibuixar diverses obres gregues de ceràmica de figures negres usant la tècnica de fons blanc, del segle v abans de la nostra era. Es va especialitzar en lècits i en les seues obres es refereix a Atena com a tema principal. Juntament amb el Pintor de Teseu, van continuar la tradició de pintar lècits grans. Les seues figures negres són d'alta qualitat, i també va decorar altres objectes com ara enòcoes. Alguns arqueòlegs diuen que podia tractar-se de la mateixa persona que el dibuixant Bowdoin, de ceràmica de figures vermelles, tot i que potser només treballaven al mateix taller. El seu taller seria molt important en la producció d'aquesta mena d'obres.

## Referències

* ↑ «Artnet» (en anglés). [Consulta: 1r juny 2024].
* ↑ Haspels, 1936. Attic Black-figured Lekythoi. (Cambridge University Press), pp. 157-60.
# Genji (cràter)

Genji és un cràter de l'asteroide del tipus Amor (433) Eros, situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -19.5 ° de latitud nord i 88.6 ° de longitud est. Fa un diàmetre de 1.5 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 2003 i fa referència al Príncep Genji, amant de Fujitsubo de la novel·la japonesa Genji Monogatari, de Murasaki Shikibu (Japó, segle XI).

## Referències

* ↑ "Genji (cràter)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Encyclopaedia Britannica Inc. The New Encyclopaedia Britannica, 1974, 1993.
# Rosa Costa Soler

Rosa Costa Soler (Palma, 25 de desembre de 1964) és una nedadora sincronitzada mallorquina. Participà als Jocs Olímpics de 1984, on va competir en la modalitat individual. Va formar part de l'equip espanyol de natació sincronitzada entre 1981 i 1985 i fou campiona d'Espanya en categories individual, duos i grups entre 1982 i 1986.

## Referències

* ↑ «Rosa Costa Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 14 novembre 2014].
* ↑ Fernando Fernández Cembrero. Olímpicamente. Balears en los Juegos (1900-2012), p. 67.
# Aída Kancepolski

Aída Kancepolski (27 d'abril de 1924 - Buenos Aires, 4 d'agost de 2020) va ser una activista argentina, membre de l'associació de les Àvies de la Plaza de Mayo.

## Biografia

Els seus pares i el seu germà gran havien arribat de Polònia. Tenia 22 anys quan va conèixer al seu marit, amb el qual va tenir tres fills: dues noies i un noi, Walter. Es van divorciar el 1966, quan Aída era voluntària a l'Hospital Israelita. El seu fill Walter va ser segrestat el 1977 a Mar del Plata, on residia.
De seguida, Kancepolski va començar la seva recerca en comissaries, casernes militars, l'ambaixada d'Alemanya, i va conèixer les altres àvies. En la seva investigació es va assabentar que la parella del seu fill, Patricia, estava embarassada i que van estar detinguts al centre de detenció La Cacha.
El nen va ser trobat el 1983 per la filial Mar del Plata d'Àvies de la Plaza de Mayo; havia estat lliurat a la família materna, que no tenia comunicació amb la paterna.
Va morir de forma sobtada el 4 d'agost de 2020 als 96 anys, quan es trobava encara en activitat, preparant un vídeo al costat del seu net per encoratjar que se segueixi la recerca dels altres tres-cents nets dels quals encara no es coneix la ubicació.

## Referències

* ↑ «Murió Aída Kancepolski, de Abuelas de Plaza de Mayo» (en castellà). Página/12 [Argentina], 04-08-2020.
* ↑ «Murió Aída Kancepolski, de Abuelas de Plaza de Mayo» (en castellà). La Nación [Argentina], 04-08-2020.

## Vegeu també

* Apropiació de menors en el Procés de Reorganització Nacional
* Asociación Madres de Plaza de Mayo
* Comissió Nacional sobre la Desaparició de Persones
* Grup de tasques
* Nunca más
# Regne de Upatissa Nuwara

El Regne de Upatissa Nuwara (de vegades esmentat com Vijitapura) fou el segon centre administratiu de l'antiga Sri Lanka i del país (regne) de Rajarata. Va ser establert amb la mort de Vijaya pel seu primer ministre Upatissa que esdevingué regent mentre l'hereu de Vijaya al tron, el seu nebot Panduvasdeva, venia des del nord de l'Índia.

## Fundació, nom i ubicació

Upatissa Nuwara estava a set o vuit milles més enllà del nucli del regne de Tambapanni, el qual estava en un districte prop de l'actual Mannar i probablement era similar al districte de Chilaw. Va ser nomenat pel rei regent Upatissa, que era el primer ministre de Vijaya, i va ser fundat el 505 aC després de la mort de Vidjaya i el final del regne de Tambapanni.

## Història

Durant el final del seu regnat Vijaya, va tenir problemes per escollir un successor i va enviar una carta a la ciutat dels seus avantpassats, Sinhapura, per tal de convidar al seu germà Sumitta a agafar el tron. Tanmateix Vijaya havia mort abans de l'arribada de la carta així que el ministre elegit pel poble, Upatissa, cap de govern i cap principal dels singalesos esdevingué regent i rei interí per un any. Després de la seva coronació que va ser celenbrada en el regne de Tambapanni, el va abandonar el palau i en va construir un de nou que va portar el seu propi nom. Mentre fou rei, Upatissa va establir la capital a la nova creació anomenada Upatissa Nuwara, a la qual el regne de Tambapanni fou traslladat. Quan la carta de Vijaya va arribar a Sumitta ja havia succeït al seu pare en el tron del seu país, així que va enviar el seu fill Panduvasdeva a regir Upatissa Nuwara.

## Vegeu també

* Història de Sri Lanka

## Referències

* ↑ Mittal, J.P.. «Other dynasties». A: History of Ancient India: From 4250 BC to 637 AD. Volume 2 of History of Ancient India: A New Version. Atlantic Publishers & Distributors, 2006, p. 405. ISBN 81-269-0616-2 [Consulta: 6 novembre 2009].
* ↑ «Pre-history of Sri Lanka». lankaemb-egypt.com. Embassy of Sri Lanka Cairo, Egypt. Arxivat de l'original el 24 maig 2009. [Consulta: 6 novembre 2009].
* 1 2 Blaze, L. E.. History of Ceylon, 1933, p. 12. p. 12.
* ↑ The Mahávansi, the Rájá-ratnácari, and the Rájá-vali. Parbury, Allen, and Co., 1833.

## Enllaços externs

* Història curta de Ceilan, per Humphrey William Codrington
# Hürth

Hürth és un municipi situat en el districte de Rin-Erft, a l'estat federat de Renània del Nord-Westfàlia (Alemanya), amb una població a la fi de 2016 d'uns 59.272 habitants.
És situat al sud-oest de l'estat, a la regió de Colònia, prop de la riba del riu Erft —un afluent esquerre del Rin— i a poca distància a l'oest de la ciutat de Colònia.

## Nadius famosos

* Michael Schumacher (n. 1969), expilot de Fórmula 1.
* Ralf Schumacher (n. 1975), expilot de Fórmula 1, germà de l'anterior.

## Referències

* ↑ Citypopulation.de Estadísticas del distrito de Rin-Erft. Consultado el 29 de junio de 2018.
# Kiran Shah

Kiran Shah (28 de setembre de 1956 a Nairobi, Kenya), és un actor i especialista africà que resideix a Anglaterra.
Va néixer a Nairobi, Kenya. Shah va viure a Kenya fins que va tenir 12 anys, quan es va traslladar a l'Índia amb la seva família. Mentre vivia a l'Índia, es va interessar en les pel·lícules, i quan la seva família es va traslladar a Londres, es va veure embolicat en el món de l'espectacle.

## Filmografia

* Superman (1979)
* Superman II (1980)
* The Dark Crystal (1982)
* Indiana Jones and the Temple of Doom (1984)
* Legend (1985)
* Aliens (1986)
* Le signe des quatre (1987)
* Titanic (1997)
* Alice in Wonderland (1999)
* The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring (2001)
* The Lord of the Rings: The Two Towers (2002)
* The Lord of the Rings: The Return of the King (2003)
* The Chronicles of Narnia: The Lion, the Witch and the Wardrobe (2005)
* Star Wars episodi VII: El despertar de la força (2015)

## Enllaços externs

* Web oficial
# El Palmar (Premià de Mar)

El Palmar és una urbanització al sud-oest del terme municipal de Premià de Mar ubicada vora la línia costanera i la carretera N-II. La urbanització està formada per diverses fileres de cases blanques i enjardinades, amb un parc just al davant del complex de cases i un club de tennis al darrere.

## Referències

* ↑ https://premiademar.cat, Ajuntament de Premià de Mar-. «Associació de veïns El Palmar». [Consulta: 2 abril 2019].
# Helena Maragall i Noble

Helena Maragall i Noble (Barcelona, 18 de maig de 1893 - íd., 14 de març de 1988) fou una litògrafa i gravadora catalana.
Filla gran de Joan Maragall i Clara Noble, va aprendre la tècnica xilògrafica amb el gravador Crespo, deixeble del gravador terrassenc Ramon Ribas, i fou testimoni de la transició del gravat vuitcentista a la nova escola noucentista de la xilografia. Es va dedicar al gravat en boix i es pot dir que va ser per la seva labor que una tècnica ja gairebé inexistent a principis del segle passat, a cauda de l’aparició del fotogravat, va poder viure un notable ressorgiment.
El seu primer gravat publicat, tot i que no signat, és una caricatura d'Eugeni d’Ors que figura en una primera edició del seu Glossari i data de finals de 1906 o començaments de 1907. Tampoc va fer aparèixer el seu nom en altres gravats que va publicar, fets a partir de dibuixos d'altri, sovint de Feliu Elias. Però també va treballar en moltes il·lustracions per a l’obra poètica del seu pare, com els gravats per a «El pi d’Estrac» o «La fageda d’en Jordà», que semblen preparatoris d'una edició de Seqüències. També treballà per a una edició d’«El comte Arnau», amb gravats inspirats en miniatures del romànic, que no s'arribà a publicar mai.
Quan va morir el seu pare, ho deixà tot per ajudar la seva mare, Clara Noble, a aplegar i endreçar els materials editats i els manuscrits per a les obres completes de Joan Maragall, que es publicarien l’any següent. I després, durant la resta de la vida, treballà a la Sala Parés, la galeria d'art que portava el seu germà Joan-Anton.

## Família

És germana d'Ernest Maragall i Noble, Jordi Maragall i Noble i Joan-Anton Maragall i Noble. I tia de Pasqual Maragall, 127è President de la Generalitat de Catalunya, Ernest Maragall i Mira, Pau Malvido, Jordi Maragall i Mira, Joan-Anton Maragall i Garriga i Julio Maragall, així com bestia de Cristina Maragall i contia de Diana Garrigosa.

## Referències

* 1 2 3 4 Fontbona, Francesc. La xilografía a Catalunya entre 1800 i 1923. Barcelona: Biblioteca de Catalunya, 1992. ISBN 84-7845-106-4.
* ↑ «Esquela mortuòria». La Vanguardia, 23-03-1988. [Consulta: 19 març 2023].
* 1 2 Vilar, Esther. «La filla gran de Joan Maragall: «Haver conegut al meu pare i haver-lo viscut»». Biblioteca de Catalunya. El Blog de la BC, 23-08-2017. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ «Memòria 140 anys». Sala Parés. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Bonada, Lluís. «El piano de Joan Maragall desafina - Pasqual Maragall». El Temps, 30-11-2010. [Consulta: 19 març 2023].

## Enllaços externs

* Maragall, Helena, 1893-1988, Joan Maragall. 2008. Biblioteca de Catalunya, Arxiu Joan Maragall (vídeo, 1h.13'). Interviu sonor de Gabriel Maragall, il·lustrat amb fotografies familiars, enregistrat a l'Ametlla del Vallès l'estiu de 1975.
* El fons personal d'Helena Maragall Noble i les seves matrius originals es conserven a la Biblioteca de Catalunya.
# Cas Dominici

El cas Dominici va ser la investigació criminal de l'assassinat de tres ciutadans britànics a França. Durant la nit del 4/5 d'agost de 1952, Sir Jack Drummond, un científic de 61 anys; la seva dona de 44 anys, Lady Anne Drummond (de soltera Wilbraham); i la seva filla Elizabeth, de 10 anys, van ser assassinats al costat del seu cotxe, un Hillman verd, amb matrícula NNK 686. L'auto estava estacionat en un aparcament prop de La Grand'Terre, la granja de la família Dominici, situada prop del poble. de Lurs al departament de Basses-Alpes (actualment Alpes-de-Haute-Provence). Gaston Dominici va ser condemnat a mort pels tres assassinats el 1957. El mateix 1957, el President de la República Francesa René Coty va commutar la pena de mort per una cadena perpètua, i el 14 de juliol de 1960 el president Charles de Gaulle va ordenar l'alliberament de Dominici per motius humanitaris a causa de la seva mala salut. Dominici mai va ser indultat ni va poder tenir una revisió del judici i va morir el 4 d'abril de 1965.
El cas va ser tractat pel teòric literari Roland Barthes al seu llibre Mitologies.Barthes argumenta que a Dominici se li va negar un judici just perquè el dialecte rural occità en què parlava era incomprensible per als jutges, donant lloc a un veredicte basat en preconcepcions i especulacions. Una sentència tan injusta, en què l'acusat és condemnat per la incompatibilitat de la llengua pròpia amb la del seu acusador, és identificada per Barthes com un risc omnipresent.
El judici va ser la base de la pel·lícula de 1973 L'affaire Dominici dirigida per Claude Bernard-Aubert i protagonitzada per Jean Gabin i Gérard Depardieu.

## Referències

* ↑ Daniau, Jean-Charles. Dominici, c'était une affaire de famille. Archipel, 2004, p. 7.
* ↑ Barthes, Roland. Mythologies (en francès). Traducció: Cristina Mora. Mitologies, Barcelona: Àtic dels Llibres, 2017. París: Éditions du Seuil, 1957 (2010, ed. augmentada).
* ↑ Robinson, Andrew. «Roland Barthes's Mythologies: Naturalisation, Politics and everyday life», 07-10-2011. [Consulta: 23 octubre 2020].