OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estació d'esquí de fons de Sant Joan de l'Erm

Sant Joan de l'Erm és una estació d'esquí de fons, situada més amunt de la vall de Castellbò, al terme de Montferrer i Castellbò. El 1959 s'hi va inaugurar un nou santuari, aquest al vessant que mira a Castellbò, a 1.690 metres d'altitud, prop de la Font del Bosc i a tocar d'un bosc centenari de pins roigs i avets, en substitució del ruïnós edifici de Sant Joan de l'Erm Vell.
Sant Joan de l'Erm Nou és un edifici modern i escaient, obra de l'arquitecte Isidre Puig i Boada amb un teulat de doble vessant, pronunciat, i un campanar triangular que s'aferra amb agudesa darrere seu. Uns 300 metres darrere la capella hi ha el coll de la Basseta, en un extens pla de pins, arranjat per a l'acampada, amb un xalet-refugi, amb 80 places d'allotjament, obert tot l'any. Des del principi dels setanta hi ha instal·lada en aquesta zona la pista d'esquí nòrdic de Sant Joan de l'Erm. A Sant Joan de l'Erm s'hi fa un aplec el 24 de juny, diada de Sant Joan, i se celebra la festa del patró el 28 i el 29 d'agost.

## L'estació d'esquí

L'estació d'esquí nòrdic és enmig de boscos de pi roig, pi negre i avet, i les pistes van des dels 1.700 m d'altitud al refugi de la Basseta fins als 2.050 m de Prat Montaner des d'on es pot arribar fins a Portainé.
L'estació va obrir l'any 1970 com a primera estació d'esquí de fons de l'estat espanyol. En total té 50 km de pistes d'esquí de fons. Estan repartides segons dificultat en:
* Circuit verd: 7 km
* Circuit blau: 15 km
* Circuit vermell: 26 km
* Circuit negre: 2 km
* Circuit de skating: 18 km
L'estació es troba al Parc Natural de l'Alt Pirineu.

## Referències

* ↑ «Sant Joan de l’Erm». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 setembre 2022].
* ↑ Palau i Sanmartí, Josep. Els millors circuits d'esquí de fons del Pirineu Oriental. Cossetània Edicions, 2001, p. 47. ISBN 978-84-95684-36-3.
* ↑ Campillo i Besses, Xavier; Sanclimens, Xavier «L'esquí nòrdic i el turisme de muntanya». Documents d'anàlisi geogràfica, 1988, pàg. 151–162. ISSN: 2014-4512.
* ↑ Avaluació del sistema d'esquí nòrdic a Sant Joan de l'Erm. Treball de Fi de Grau - Facultat de Ciències. Projectes i treballs de final de carrera. Ciències ambientals. Universitat Autònoma de Barcelona, 2009.
# Francisco Chimoio

Francisco Chimoio (districte de Búzi, província de Sofala 12 de juny de 1947) és un religiós moçambiquès, arquisbe de Lourenço Marques i president de la Conferència Episcopal de Moçambic.
De jovenet ingressà en l'Orde dels Frares Menors Caputxins i el 9 de desembre de 1979 fou ordenat sacerdot. En desembre de 2000 el papa Joan Pau II el va nomenar bisbe de Pemba, càrrec que va ocupar fins 2003, quan fou nomenat arquebisbe de Maputo en substitució d'Alexandre José Maria dos Santos, que havia estat nomenat cardenal.
Molt respectat a causa de la seva implicació en el procés de pau que seguí a la Guerra Civil de Moçambic i la signatura dels acords de pau de Roma, en 2007 fou objecte de controvèrsia quan afirmà que els països desenvolupats fabricaven preservatius infectats pel VIH amb la intenció d'exterminar els africans. Després va desmentir-ho afirmant que havia estat mal interpretat. En octubre de 2015 fou nomenat President de la Conferència Episcopal de Moçambic.

## Referències

* ↑ http://tsofsilence.blogspot.com/2007/09/trogloditas-francisco-chimoio-o.html
* ↑ BBC News
* ↑ Arcebispo de Maputo nega acusações de extermínio deliberado de africanos com HIV (O Público, 28/9/2007)
* ↑ Presidents de la Conferència Episcopal de Moçambic a gcatholic

## Enllaços externs

* Notícies sobre Francisco Chimoio a radiovaticana.va
# Laura Bridgman

Laura Bridgman (Hanover, 21 de desembre de 1829 - Boston, 24 de maig de 1889) va ser una educadora i escriptora sordcega estatunidenca. Va ser la primera sordcega en cursar estudis secundaris als Estats Units i la primera en obtenir notorietat internacional, cinquanta anys abans que no ho fes la Helen Keller.
Bridgman va quedar sorda i cega a l'edat de dos anys després de patir un brot d'escarlatina. Va ser educada a l'institut Perkins Institution for the Blind, a Boston. Sota la direcció de Samuel Gridley Howe, hi va aprendre a llegir i comunicar-se amb braille i l'alfabet dactilològic desenvolupat per Charles-Michel de l'Épée.
Durant diversos anys, Bridgman va obtenir certa notorietat quan l'escriptor Charles Dickens la va conèixer durant el seu viatge per Estats Units el 1842 i va escriure sobre els seus èxits en les seves American Notes. No obstant això, la seva fama va durar poc, i va passar la resta de la seva vida en un relatiu anonimat, la major part a l'Institut Perkins. Hi passava el temps cosint i llegint llibres en braille.

## Referències

* ↑ «Laura Bridgman». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Orbital de tipus gaussià

En química computacional i física molecular, els orbitals gaussians o orbitals de tipus gaussià (en anglès Gaussian-type orbitals, GTO) són funcions emprades com a orbitals atòmics en el mètode LCAO (combinació lineal d'orbitals atòmics) per al càlcul d'orbitals electrònics en molècules i nombroses propietats que en depenen.

## Justificació

La raó principal per a l'ús de funcions de base gaussianes en els càlculs de química quàntica molecular és el "teorema del producte gaussià", segons el qual el producte de dos GTO centrats en dos àtoms diferents equival a una suma finita de gaussianes centrades en un punt al llarg de l'eix que els uneix. D'aquesta manera, les integrals de quatre centres poden reduir-se a sumes finites d'integrals bicentrades i en un altre pas, en una suma finita d'integrals d'un centre. L'augment de la velocitat de càlcul de 4 a 5 ordres de magnitud en comparació amb els orbitals de Slater compensa el cost extra que suposa el major nombre de funcions de base que calen en un càlcul gaussià.
# Francisco Fernández del Pino

Francisco Fernández del Pino Burgos-León I Comte de Pinofiel i Vescomte de Solís (Antequera, 13 d'abril de 1768 - Madrid, 26 de gener de 1843) va ser un polític i jurista espanyol, que va arribar a ser governador de la Sala d'Alcaldes de Casa i Cort del Consell de Castella, Ministre del Consell Reial, Ministre de Gracia i Justícia (Secretari de Despatx) en l'avantpenúltim i últim govern de Ferran VII i al primer govern del regnat d'Isabel II amb Francisco Cea Bermúdez durant la regència de Maria Cristina. Magistrat del Tribunal Suprem, també va arribar a ostentar la presidència de l'alt tribunal entre 1838 i 1840.
Format en Lleis en la Universitat de Granada, va ser catedràtic a la mateixa universitat. Va ser Degà de l'Audiència de Sevilla, regent de la Reial Audiència d'Extremadura i de la Reial Audiència i Cancelleria de Granada durant el regnat de Fernando VII. Als tres dies de ser nomenat Ministre de Gracia i Justícia per Ferran, va assistir com a Notari Major del regne a la declaració del monarca per la qual declarava nul·la la Pragmàtica Sanció. Va ser Pròcer del Regne de 1834 a 1835 i senador per la província de Màlaga de 1837 a 1843. Va rebre l'Orde de Carles III.

## Referències

* ↑ Díaz Sampedro, Braulio. La politización de la justicia: El Tribunal Supremo (1836-1881), memoria para optar al grado de doctor. Madrid: Universidad Complutense, 2004. P.329. ISBN 84-669-2484-1
* ↑ Fitxa del Senat d'Espanya
* ↑ Extracto de Los Expedientes de la Orden de Carlos III, Tom IV, pp. 190 a 193.

## Bibliografia

* MOLAS RIBALTA, Pere: Del absolutismo a la constitución. La adaptación de la clase política española al cambio de régimen. Silex Ediciones. Madrid, 2008. ISBN 978-84-7737-191-5 pp. 274 a 279.
# Dependència

«Dependència» té aquests significats:
* Dependència o addicció, necessitat de realitzar una determinada conducta
* Dependència personal, situació en què una persona no pot fer activitats de la vida diària
* Dependència social estar al càrrec d'algú altre per mantenir-se o dur a terme accions quotidianes, vegeu
* Dependència emocional o excessiu lligam afectiu
* Dependència de programari o acoblament
* Dependència (gestió de projectes)
* Dependència o territori dependent, territori que depèn d'un estat però que gaudeix d'una autonomia especial respecte les altres unitats (regions, províncies, departaments, etc.) que formen aquest estat
Viccionari
# Larry Cohen

Larry Cohen (Washington Heights, 15 de juliol de 1936 - Los Angeles, 23 de març de 2019) va ser un director de cinema, productor i guionista nord americà, un dels grans del cinema independent. Va desenvolupar el seu art fora dels grans estudis, perquè temia que allà li restrenyerien la seva llibertat creativa.
Va crear la sèrie TV The Invaders. Era també conegut pels seus films de baix pressupost, satírics i inventius. És molt conegut per És viu, una film de terror estrenat el 1974 que posa en escena un nadó mutant assassí. Va escriure els guions de Phone Game i Cellular, entre d'altres.

## Biografia

Cohen va néixer a Kingston, a l'estat de Nova York. Va debutar a la televisió escrivint per a espectacles. Va crear les sèries cultes Branded i The Invaders. La seva primera pel·lícula és Bone, estrenada el 1972, de la qual és alhora guionista i productor.
Cohen ha estat influenciat pel director Samuel Fuller i viu actualment en una casa que havia pertangut a Fuller. Aquests últims anys, ha abandonat l'activitat de productor i de director per dedicar-se a l'escriptura. Aquest treball ha concernit en principi la televisió i pel·lícules de baix pressupost, però Cohen s'ha trobat al primer pla a Hollywood quan el guió de Phone Game va ser rodat el 2002 pel director Joel Schumacher.

## Filmografia

Les seves pel·lícules més destacades són:

### Director

* 1972 Bone (també guionista i productor)
* 1973 Black Caesar (també guionista i productor)
* 1973 Hell Up in Harlem (també guionista i productor)
* 1974 És viu (It's alive) (també guionista i productor)
* 1976 God Told Me To (també guionista i productor)
* 1979 És viu 2 (It lives again) (també guionista i productor)
* 1982 Q
* 1984 Efectes especials
* 1985 La substància (The Stuff) (també guionista i productor)
* 1987 It's alive III: Island of the alive
* 1987 A Return to Salem's lot
* 1989 La meva mare és una bruixa (Wicked Stepmother)
* 1990 La misteriosa ambulància (The Ambulance)

### Productor

* 1987 Maniac Cop de William Lustig (també guionista)
* 1989 Wicked Stepmother (també guionista)
* 1990 Maniac Cop 2 de William Lustig (també guionista)
* 1993 Maniac Cop 3 de William Lustig (també guionista)

### Guionista

* 1970 El còndor
* 1973 Columbo: Temporada 3, Episodi 2: (Any Old Port in a Storm) (sèrie TV)
* 1973 Columbo: Temporada 3, Episodi 3: (Candidate for Crims) (sèrie TV)
* 1974 Columbo: Temporada 4, Episodi 1:(An Exercise in Fatality) (sèrie TV)
* 1986: Best Seller
* 1989 La meva mare és una bruixa
* 1990 The Ambulance
* 2002 Phone Game de Joel Schumacher
* 2003 Cellular de David R. Ellis

## Referències

* 1 2 «El llegendari director Larry Cohen ha mort, tenia 77 anys». iHorror, 24-03-2019.
* 1 2 Redacció «Tots els vius de Larry Cohen». El cinèfil, 11-01-2021.
* ↑ «Larry Cohen (director)». The New York Times.
* ↑ «Larry Cohen (director)». The New York Times.

## Enllaços externs

* «‘Captivity’: Roland Joffé i Larry Cohen paguen les factures». Tot això són pel·lícules. VilaWeb, 28-01-2008. [Consulta: 2 agost 2023].
# Francisco Javier Puerto Sarmiento

Francisco Javier Puerto Sarmiento (Madrid, 16 de juny de 1950) és un historiador espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

El 1975 es llicencià en farmàcia a la Universitat Complutense de Madrid, on el 1979 s'hi doctorà amb excel·lent "cum laude". De 1978 a 1982 treballà com a professor ajudant a la Facultat de Farmàcia de la Universitat Complutense de Madrid, de 1982 a 1984 com a professor adjunt, de 1984 a 1986 com a professor titular i des de 1986 com a catedràtic d'història de la farmàcia. També ha estat director del Museu de la Farmàcia Hispana a la Universitat Complutense de Madrid.
Especialitzat en la Història de la Farmàcia i de la Ciència, ha participat en deu programes de recerca i ha dirigit uns altres onze sobre Història de la Ciència, la Farmàcia espanyola i el medicament amb participació d'algunes entitats d'Amèrica Llatina i de la Comunitat de Madrid. És acadèmic numerari de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia i de l'Instituto de España, del qual n'és bibliotecari i conservador del seu Gabinet de Records.
És membre també de la Académie Internationale d'Histoire de la Pharmacie i corresponent de la Institució Fernán González, soci d'honor de l'Acadèmia Italiana d'Història de la Farmàcia i membre-corresponent de la Société suisse d'histoire de la pharmacie. Patró de la Fundació de Ciències de la Salut i director de la Càtedra José Rodríguez Carracido de l'Ateneu de Madrid. En 2012 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.
Entre altres distincions, en 2003 va rebre la Creu amb distintiu blanc al Mèrit Naval, les medalles de bronze (1998), plata (2003) i or de la Facultat de Farmàcia de Madrid, i en 2006 la medalla de plata del Consell General de Col·legis Farmacèutics d'Espanya.

## Llibres

* La leyenda verde: naturaleza, sanidad y ciencia en la corte de Felipe II (1527-1598), Junta de Castilla y León, 2003. ISBN 84-9718-120-4
* Giral: el domador de tormentas: la sombra de Manuel Azaña, Madrid : Corona Borealis, 2003. ISBN 84-95645-19-X
* El hombre en llamas. Paracelso, Nivola Libros y Ediciones, S.L.. ISBN 84-95599-24-4
* El mito de Panacea: compendio de historia de la terapéutica y de la farmacia, Aranjuez, Madrid : Doce Calles, 1997. ISBN 84-89796-79-3
* Ciencia de cámara: Casimiro Gómez Ortega (1741-1818), el científico cortesano, Consejo Superior de Investigaciones Científicas, CSIC, 1992. ISBN 84-00-07235-9
* El Renacimiento: la superación de la tradición, Akal, 1991. ISBN 84-7600-736-1
* Historia de la ciencia: una disciplina para la esperanza, Akal, 1991. ISBN 84-7600-734-5
* La ilusión quebrada: botánica, sanidad y política científica en la España ilustrada, Consejo Superior de Investigaciones Científicas, CSIC, 1988. ISBN 84-7628-040-8

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-09-30 a Wayback Machine. al web de la RAH
* ↑ Francisco Javier Puerto Sarmiento ingresa en la Real Academia de la Historia, Europa Press, 28 d'octubre de 2012
* ↑ Currículum al web de la Complutense
# Women's Surf Coast Classic

La Women's Surf Coast Classic és una cursa femenina de ciclisme d'un dia que es celebra a Austràlia des de l'any 2020. En la seva primera edició va portar el nom de Race Torquay Women. Està integrada dins el calendari femení de l'UCI com a cursa de categoria 1.1. des de l'any de la seva creació i es considera una cursa preparatòria per a la Cadel Evans Great Ocean Road Race.
Els anys 2021 i 2022 no es va disputar a causa de la COVID-19 i el 2024 es va disputar un critèrium anomenat Geelong Classic guanyat per Sofia Bertizzolo.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2020 | Brodie Chapman | Emily Roper | Tayler Wiles |

## Referències

* ↑ «Surf Coast Classic locked in for Cadel’s race» (en anglès). timesnewsgroup, 22-10-2024. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Women’s Surf Coast Classic confirmed as Cadel Evans Great Ocean road race lead-in for 2025» (en anglès). cyclingnews, 22-10-2024. [Consulta: 25 gener 2025].
# Font del Fonoll

La Font del Fonoll es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual inspirà Narcís Perich per a compondre la seua cançó La Font del Fonoll.

## Descripció

L'antiga font brollava al peu d'un magnífic plàtan, de capçada baixa, espessa i arrodonida, que encara hi és. La font actual, moderna, està desplaçada uns metres respecte a l'arbre. Es tracta d'una estructura d'obra vista de maons, de proporcions agradables, que queda desmerescuda per un broc excessivament senzill. L'entorn és agradable i ombrívol, amb diversos bancs i taules de fusta, encara que la font no sembla rajar gaire sovint.

## Referències musicals

Narcís Perich li va dedicar la cançó La Font del Fonoll, la qual es pot descarregar gratuïtament de la seua pàgina web. Ara bé, segons reconeix el mateix Narcís: Quan vaig escriure la cançó, però, he de confessar que tenia al cap la Font de Can Gurguí, també a Alella, però m'agradava més el primer nom. La cançó, de mig minut de durada, diu així:
| « | A la font on hi creix el fonoll, ouliaup, dururu, ouliap! baixarem a rentar-nos el front, ouliap, tu i jo. A la font on hi raja consol, ouliap, dururu, ouliap! baixarem a fer-nos un petó, ouliap! tu i jo. | » |

## Accés

És ubicada a Alella: a la urbanització El Mas Coll, d'Alella, cal situar-se a la concurrència dels carrers Vallespir i La Selva. Baixant per Vallespir, del primer revolt surt una pista a la dreta. Hi ha una cadena i plafons informatius. La font és 160 metres més amunt. Coordenades: x=439954 y=4595146 z=186.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 120.
* ↑ Seuma, Toni. «La brolla d'en Toni: Les fonts d'Alella. Els torrents del Fonoll i del Sarau.», divendres, 15 gener 2010. [Consulta: 26 gener 2025].
* 1 2 3 El blog de Narcís Perich (català)

## Enllaços externs

* Wikiloc (català)
* Serralada Litoral - Les Fonts d'Alella (català)
# Deanna Troi

Deanna Troi és un personatge fictici de la sèrie Star Trek: La nova generació interpretat per Marina Sirtis. Meitat humana i meitat betazoide (pel que té certs poders telepàtics i és una empàtica poderosa), és la consellera de la nau USS Enterprise D. Va estar a l'Acadèmia de la Flota Estel·lar del 2355 al 2359 i també va ser a la Universitat de Betazed, obtenint la llicenciatura de psicologia. Amb el pas del temps, el seu rang augmenta de Tinent Comandant a Comandant. En la pel·lícula Star Trek: Nemesis, es casa amb William Riker i es trasllada a la USS Titan amb ell.
# Miguel Trovoada

Miguel dos Anjos da Cunha Lisboa Trovoada (São Tomé, 27 de desembre de 1936) és un polític africà que fou Primer Ministre (1975–1979) i President (1991–2001) de São Tomé i Príncipe. El 16 de juliol de 2014, fou nomenat Representant Especial del Secretari General de les Nacions Unides i Cap de l'Oficina Integrada de Consolidació de la Pau de les Nacions Unides a Guinea Bissau (UNIOGBIS). Abans d'això, va ser el secretari executiu de la Comissió del Golf de Guinea.

## Biografia

Nascut a la ciutat de São Tomé, Trovoada va estudiar l'ensenyament secundari a Angola i es llicencià en dret a la Universitat de Lisboa. El 1960 va fundar amb el seu antic company de classe Manuel Pinto da Costa i Guadalupe de Ceita, el Comitè d'Alliberament de São Tomé i Príncipe (CLSTP) que el 1972 fou reanomenat Moviment per l'Alliberament de São Tomé i Príncipe. Operant des del seu centre d'operacions a Gabon, Trovoada va exercir com a cap de relacions exteriors del moviment de 1961 a 1975 i fou decisiu perquè l'Organització per a la Unitat Africana (OUA) reconegués el MLSTP el 1972.
Després de la caiguda del règim de l'Estat Nou a Portugal després de la revolució dels Clavells, Trovoada exercí com a primer ministre de São Tomé i Príncipe (12 de juliol de 1975 - març de 1979). Però les relacions entre el president i el primer ministre aviat es deterioraren, que va culminar el 1979, quan el president da Costa va abolir el càrrec de primer ministre. Alguns mesos més tard, Trovoada va ser acusat de conspirar contra el govern. Després de ser arrestat i empresonat 21 mesos, Trovoada es va exiliar a França. Al maig de 1990, després de l'adopció d'una constitució democràtica, va tornar al seu país fill i va fer campanya per ser elegit president.
El 1991 Trovoada va ser elegit president en la primeres eleccions presidencials multipartidistes; va ser reelegit el 1996. La primera vegada que va participar en les eleccions no era un membre de cap partit polític, però al final del seu primer mandat va formar part d'un nou partit polític, l'Acció Democràtica Independent (ADI). El seu govern fou interromput breument per un cop d'estat del 15 d'agost de 1995 al 21 d'agost de 1995.
El mandat presidencial de Trovada acabà el 3 de setembre de 2001 quan Fradique de Menezes va jurar el càrrec com a cap d'estat. El 21 de gener de 2009 va ocupar el càrrec com a Secretari Executiu de la Comissió del Golf de Guinea. El seu fill Patrice Trovoada també és polític i va servir com a Primer ministre de São Tomé i Príncipe en 2008.

## Referències

* ↑ http://books.google.cat/books?id=q-cjAQAAIAAJ&q=Miguel+Trovoada+1936&dq=Miguel+Trovoada+1936&hl=ca&ei=veHWTPvfF4LInAetjP3DAw&sa=X&oi=book_result&ct=result&resnum=4&ved=0CDEQ6AEwAw
* ↑ "São Tomé president congratulates secretary of Gulf of Guinea Commission", AngolaPress, 22 January 2009.
# Sibilació

* Sibilància
* So de la sibilància durant l'auscultació amb un estetoscopi
La sibilància o sibilació és un soroll respiratori anormal que apareix quan hi ha una disminució de la llum bronquial. Aquest so és més freqüent en el procés d'expiració que d'inspiració. Tot i així, també pot aparèixer durant la inspiració.

## Etiologia

Les causes més freqüents són l'asma, la bronquitis i la MPOC. També poden presentar-se en insuficiència cardíaca, bronquièctasis, emfisema pulmonar, càncer de pulmó o altres tumors que produeixin estenosi de les vies respiratòries.

## Clínica

Les sibilàncies és un soroll agut que es manifesta a causa de la disminució del calibre bronquial.

## Referències

* ↑ «Wheezing» (en anglès). MedlinePlus. [Consulta: 24 maig 2015].
# Francisco Javier de Burgos y del Olmo

Francisco Javier de Burgos y del Olmo (Motril, avui dia a la província de Granada, 22 d'octubre de 1778 - Madrid, 22 de gener de 1849) fou polític, periodista i traductor espanyol conegut principalment per la seva participació en la divisió territorial d'Espanya en províncies.
De família amb ascendència nobiliària però no acabalada econòmicament, li estava destinat per a servir a l'Església catòlica, però abandonà prompte els seus estudis religiosos a Granada, i es traslladà cap a Madrid per dedicar-se als estudis de jurisprudència. Amb la Guerra del Francès passà al servei dels francesos ocupant a Andalusia diferents càrrecs. Atès que la seva condició d'afrancesat era ben coneguda, fugí cap a París en 1812 on completà la seua formació mitjançant l'estudi de les obres dels clàssics, principalment Horaci, traduint al castellà les seues obres. Anys més tard, en 1844 publicà una revisió d'aquesta obra que, tot i les seues imperfeccions, segueix sent un referent per la utilització de l'estrofa sàfica en versos lliures, entre altres motius.
Regressà a Madrid en 1819 i en 1822 fou nomenat director d'El Imparcial, un periòdic al voltant del qual es reuniren els afrancesats portadors de noves idees. Així, compaginava la seua tasca de periodista amb una carrera com a escriptor, destacant la seua obra Biografía universal que es publicà en diversos toms. De 1827 a 1833 exercí diferents càrrecs d'importància a l'administració espanyola, un dels més importants dels quals fou com a secretari d'estat del Ministeri de Foment sota les ordres de Cea Bermúdez, i fou amb aquesta responsabilitat des d'on establí la divisió territorial de les províncies d'Espanya, basant-se en els plantejaments del Nou Règim. Malgrat que prengué com a base les antigues fronteres dels regnes hispànics, la seua proposta té deficiències respecte als precedents històrics, així com la falta de realitat cultural, social i lingüística de la majoria de les províncies actuals. El decret fou aprovat el 30 de novembre de 1833 i el 22 de desembre del mateix any fou nomenat ministre d'Hisenda; també fou senador, conseller reial i ministre de la Governació en 1846 amb el primer govern de Narváez.
Durant els seus últims anys tornà a escriure poesia i, a més de l'esmentada revisió de la traducció d'Horaci, escrigué poesia de circumstàncies, com ara una cançó fúnebre a la mort de la reina Isabel de Bragança, una oda al casament del rei Ferran VII amb Cristina de Borbó, si bé destaca especialment Oda a la Razón.

## Bibliografia

* Maestre Rosa, Julio «Javier de Burgos, liberal doctrinario». Revista de estudios políticos, 181, 1972, pàg. 133-156. ISSN: 0048-7694.

## Enllaços externs

* Real Decreto de 30 de noviembre de 1833 mandando hacer la división territorial de provincias
* «Francisco Javier de Burgos y del Olmo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.