OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Poté tin kyriaki

Poté tin Kyriaki (en grec Ποτέ την κυριακή, Mai en diumenge) és una pel·lícula grega dirigida per Jules Dassin, estrenada el 1960..

## Argument

Homer, turista americà i «filòsof aficionat», apassionat per la Grècia antiga i els seus filòsofs, arriba a Grècia a la recerca de la Veritat. En un bar del Pireu, es creua amb Ilya, una prostituta molt popular, lliure i independent, que « rep » cada dia de la setmana, llevat del diumenge (aquest dia l'ha reservat als amics - d'aquí el títol de la pel·lícula). Homer, nou Pigmalió, decideix educar-la i posar-la en el bon camí. Ella abandona « els seus amics », reordena el seu interior, es vesteix més decentment. Homer l'acompanya a la representació de les tragèdies gregues del Festival d'Atenes.
Però Homer finança el seu projecte amb els diners del principal proxeneta del Pireu que veu en Ilya, treballadora independent, un mal exemple. Vol desembarassar-se'n. Quan el pastís és descobert, Ilya marxa amb Tonio, un obrer de les drassanes, enamorat d'ella.

## Anàlisi

Aquesta pel·lícula és un himne a la vida, a l'instant que passa « carpe diem ». Cal haver vist Ilya explicar una tragèdia a la seva manera.ref>Tams Witmark Illya Darling accessed 06/24/2023</ref>

## Repartiment

* Melina Merkuri: Ilya
* Jules Dassin: Homer
* George Foundas: Tonio
* Títos Vandís: Jorgo
* Mitsos Liguisos: el capità
* Despo Diamantidou: Despo
* Dimos Starenios: Poubelle
* Dimitris Papamichael: un mariner
* Alexis Solomos: Sense cara
* Nikos Fermas: Cambrer
* Thanassis Vengos
* Giannis Fermis
* Aleka Katselli
* George Foras
* Panos Karavousanos
* Stefanos Skopelitis
* Artemis Matsas
* Koula Agagiotou
* Popi Gika
* Phedon Georgitsis: un mariner
* Kostas Nikoloudis
* Kostas Doukas
* Christos Zikas
* Tasia Kyriakidou

## Premis i nominacions
### Premis

* 1960. Premi a la interpretació femenina per Melina Merkuri al Festival de Cannes.
* 1961. Oscar a la millor cançó original per Manos Hatzidakis amb la cançó "Ta paidia tou Peiraia"

### Nominacions

* 1960. Palma d'Or
* 1961. Oscar al millor director per Jules Dassin
* 1961. Oscar a la millor actriu per Melina Merkuri
* 1961. Oscar al millor guió original per Jules Dassin
* 1961. Oscar al millor vestuari per Theoni V. Aldredge
* 1961. BAFTA a la millor pel·lícula
* 1961. BAFTA a la millor actriu estrangera per Melina Merkuri

## Referències

* ↑ Christopher Bonano, Gods, Heroes, And Philosophers, p. 53
* ↑ Tino Balio, United Artists: The Company That Changed the Film Industry, University of Wisconsin Press, 1987 p. 127
* ↑ «On $151,000 Negative Cost, Forsee 'Never On Sunday' Rentals of $8 mill». Variety. 1 November 1961: 1.
* ↑ «Festival de Cannes: Never on Sunday». festival-cannes.com. [Consulta: 29 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa tècnica (grec), (anglès)
# Valencià (postres)

El valencià són unes postres refrescants que consisteixen en una bola de gelat que sura en suc de taronja. En Astúries coneguda com Copa Lodovico.

## Ingredients

* 3 taronges
* Gelat de vainilla (s'elabora amb llet, nata i vainilla)
* Unes gotes de licor Grand Marnier

## Elaboració

Primerament, prepareu suc de taronja i poseu-lo a refredar. Elaboreu gelat de vainilla, feu-ne una bola i deixeu-la en un got o una copa ampla. Tot seguit, afegiu-hi el suc de les taronges espremudes. Aquesta operació s'ha de fer suaument i amb compte de no trencar la bola de gelat. És important, a més, que el suc estigui ben fred, perquè sinó el gelat podria desfer-se una mica.
Aquest seria el valencià en essència, però també se'n poden fer diverses variants, com ara posar-hi suc d'una altra fruita o gelat d'un altre gust. I per afegir-hi el detall final, queda més especialment bo amb unes gotetes de licor. I més encara, hi podeu espargir encenalls de xocolata. Remeneu fins que es desfaci el gelat ens permet de gaudir d'una manera original d'unes postres molt bones i a la vegada, sanes.

## Referències

* ↑ «valencià (suc de taronja amb gelat de vainilla)». Plats a la carta. TERMCAT. [Consulta: 16 juny 2024].

## Enllaços externs

* Elaboració d'un valencià a Cuina de Casa
Viccionari
# Louis de Beaufront

Louis de Beaufront (París, 3 d'octubre de 1855 - Thézy-Glimont, 8 de gener de 1935), el veritable nom del qual era Louis Chevreux (3 d'octubre de 1855 - 8 de gener de 1935) va ser de summa importància en el desenvolupament de l'ido, una llengua auxiliar internacional. Beaufront va ser al principi un apassionat defensor de l'esperanto i va ser un dels principals responsables de la seva primerenca difusió a Europa occidental així com un dels primers francesos a parlar-lo.
Beaufront va descobrir l'esperanto per primera vegada en 1888 i en 1889 va fundar la Société Pour la Propagation de l'Espéranto (SPPE). En 1900 va escriure el seu Commentaire sur la grammaire espéranto.
Va ser triat per a representar l'esperanto sense modificacions davant el Comitè de la Delegació per a l'Adopció d'una Llengua Internacional, acudint a les trobades del Comitè de la Delegació a l'octubre de 1907. Mentre representava de manera ostensible l'esperanto davant de la comissió, secretament va ser el segon autor juntament amb Louis Couturat del projecte ido que va impressionar al Comitè de la Delegació i va portar a la reforma de l'esperanto per part del Comissió Permanent del Comitè. Les cartes que es guarden en el Departament del Museu de Llengües Planejades i Esperanto a Viena mostren que va negar qualsevol coautoria de l'ido.
Més tard, Beaufront va ser un proponent de l'ido i va escriure la influent gramàtica del idioma: Kompleta Gramatiko Detaloza, publicada en 1925. La seva personalitat era única. Deia ser un marquès, i també que la seva àvia era anglesa, però no existeixen evidències de les seves afirmacions. Apareix com un personatge en la novel·la de Joseph Skibell, A Curable Romantic, publicada en 2010.
# Partit Suís de la Llibertat

El Partit Suís de la Llibertat (alemany Freiheits-Partei der Schweiz, FPS, francès Parti Suisse de la Liberté, PSL) és un partit polític de Suïssa. El seu president i principal representant és Jürg Scherrer, cap del departament de seguretat al govern de la ciutat de Biel/Bienne fins al 2008.

## Història

El PSL va ser fundat el 1984 a Zúric per Michael E. Dreher i altres polítics de dretes com Autopartei (Partit de l'Automòbil). Es dedicà a la lluita contra el llavors incipient Partit Verd de Suïssa i les preocupacions contemporànies sobre la suposada Waldsterben a causa de la pluja àcida. Centrat inicialment en qüestions de mobilitat personal, un dels seus lemes més coneguts va ser Freie Fahrt für freie Bürger (Un camí lliure per a ciutadans lliures). El partit està a favor d'una política econòmica llibertària i s'oposa a l'adhesió de Suïssa a la Unió Europea.
El partit va gaudir d'un cert èxit als parlaments cantonals, en particular al cantó de Sankt Gallen, Turgòvia i Schaffhausen. El punt més alt del seu poder es va assolir a les eleccions federals suïsses de 1991 quan va obtenir 8 escons al Consell Nacional de Suïssa i el 4% dels vots. Després, la sort del partit va començar a disminuir a mesura que molts dirigents van deixar el partit en el curs de conflictes interns, principalment per marxar al més convencional Partit Popular Suís. Tot i tornar a anomenar-se Partit de la Llibertat el 1994, va perdre tots els escons nacionals a les eleccions federals suïsses de 1999 i, a partir del 2006, només conserva alguns pocs escons en alguns parlaments cantonals i municipals. La majoria dels seus membres, i fins i tot seccions senceres s'han sumat al Partit Popular Suís, que ha incorporat la major part del programa del partit.

## Referències

* (alemany) (francès) (italià) Hans Hirter: Freiheits-Partei Historical Dictionary of Switzerland online. Versió de 4 de maig de 2005.

## Enllaços externs

* (alemany) Web oficial
# Ester Franquesa i Bonet

Ester Franquesa i Bonet (Badalona, 6 d'abril de 1961) és una filòloga i professora catalana especialitzada en terminologia i normalització lingüística.
Va estudiar filologia catalana a la Universitat de Barcelona i ha impartit classes de llengua catalana a diferents institucions públiques i universitats. També ha desenvolupat una trajectòria com a coordinadora i autora d'obres relacionades amb la llengua i la comunicació, com el Llibre d'estil jurídic o el Màrqueting lingüístic i consum.
Ha ocupat càrrecs de direcció en diferents institucions de la Generalitat de Catalunya, com l'Institut Ramon Llull o el TERMCAT, i ha estat directora general de Política Lingüística entre 2013 i 2021. Aquesta última etapa va estar marcada per diverses crítiques davant la manca de prou acció institucional contra la davallada d'usos i drets lingüístics del català a Catalunya, tant en l'àmbit digital com educatiu i en el nombre de parlants.
Franquesa i Bonet ha estat premiada pel seu treball en sociolingüística i ha estat membre de diferents grups de recerca i societats científiques relacionades amb la llengua i la literatura.

## Referències

* ↑ «Entrevista». La Xarxa, 04-06-2013. Arxivat de l'original el 22 d’abril 2014. [Consulta: 6 d’octubre 2013].
* 1 2 3 «Ester Franquesa, nova directora general de Política Lingüística». Nació Digital, 08-01-2013.
* ↑ «Ester Franquesa, Àlex Susanna y Enric Canals, nuevos miembros del Instituto Ramon Llull» (en castellà). El País, 01-08-2002.
* ↑ «El conseller Santi Vila inaugura la nova seu central del Consorci per a la Normalització Lingüística». Govern de la Generalitat de Catalunya, 15-05-2017. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Casas, Ferran. «L'hora de passar pàgina al cofoisme per sacsejar la política lingüística | NacióDigital». Nació Digital, n.d. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «Francesc Xavier Vila, nou secretari de Política Lingüística». Cultura21, 29-06-2021. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Martí Monllau, Jordi. «El català s'apaga». Núvol, 06-08-2019. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Bou Costa, Ot. «Quinze anys de reculada dramàtica del català al Principat». Vilaweb, 29-11-2020. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «L'estat de la llengua catalana: les causes de la reculada». ElNacional.cat, 16-10-2021. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ «Ester Franquesa i Bonet, directora general de Política Lingüística». Generalitat de Catalunya, 09-01-2013.
# Sensor de flux

El sensor de flux és un dispositiu que s'instal·lat en línia amb una canonada, aquest permet determinar quan està circulant un líquid o un gas.
Aquests són del tipus apagat-encès; determinen quan està circulant un fluid líquid o gasos, o en canvi quan aquest no circulan, però no mesuren el cabal. Per mesurar el cabal cal un altre element, un caudalímetro.

## Tipus de sensor de flux
### De pistó

És el més comú de tots els sensors de flux. El sensor de flux de pistó es recomana quan es vol detectar cabals entre 0,5 LPM i 20 LPM.
Consisteix en un pistó que canvia de posició depenent de l'empès pel flux circulant. El pistó pot tornar a la seva posició inicial gràcies a dos factors, el primer es per gravetat, i el segon, per mitjà d'un ressort.
El que conté en el sue interior el pistó es un imant permanent. Quan aquest pistó es mou l'imant s'apropa i activa un reed switch, que acciona el tancament o l'obertura (segons sigui la configuració) del circuit elèctric.
L'àrea entre el pistó i la paret del sensor determina la seva sensibilitat i, per tant, a quin cabal s'activarà el sensor.

### De paleta (comporta)

Es es necesita mesurar grans cabals, de més de 20 LPM, es recomanat utilitzar aquest model. Que consisteix en una paleta situada transversalment al flux del qual es pretén detectar. El que acciona l'interruptor es el flux que empeny la paleta unida a un eix al qual travessa hermèticament la paret del sensor de flux, per tant fa l'acció d'apagar o encendre un interruptor en l'exterior del sensor.
Per ajustar millor la sensibilitat d'aquest sensor es retalla el llarg de la paleta.

### D'elevació (tap)

Aquest model és d'ús general. És molt confiable i es pot ajustar per gairebé qualsevol cabal.
El mecanisme que presenta aquest tipus de sensor es el següent:
Consisteix en un tap que talla el flux. En el centre del tap s'ubica un eix que travessa hermèticament la paret del sensor. Aquest eix empeny un interruptor situat en l'exterior del sensor. Per ajustar millo la sensibilitat del sensor i fer-ho fes efiecient, es perforen orificis en el tap.

## Consideracions finals

Per determinar el tipus de sensor de flux s'han de prestar atenció els següents factors:
* Cabal de tret: si cal detectar fluxos molt baixos s'ha de seleccionar un sensor més sensible.
* Pèrdua de pressió: en col·locar qualsevol objecte en el pas d'un fluid s'està reduint en alguna mesura la seva pressió. La pressió de sortida sempre va a ser menor a la d'entrada, sent el sensor de tap el que més redueix la pressió i el sensor de paleta el menys intrusivo.
* Impureses en els fluids: els sòlids en els fluids poden obstruir el sensor de pistó. En canvi, el sensor de paleta és el que menys es veu afectat pels sòlids.
* Tipus de fluid: s'ha de seleccionar un sensor que estigui fabricat amb materials que suportin el tipus de fluid que es va a detectar. La temperatura, pressió, acidesa i densitat són factors que s'han de prendre en compte per seleccionar els materials.
* GEMS.
* ICOS SENSORS Arxivat 2017-11-08 a Wayback Machine..
* Yuanben.
# Patrick Ochs

Patrick Ochs va ser un futbolista alemany. Va començar com a futbolista al Germania Enkheim el 1989.
El 2019 es va jubilar de l'esport professional i va seguir una formació d'entrenador a Wolfsburg. Des del 2022 treballa per a Eintracht Frankfurt.

## Referències

* ↑ «Patrick Ochs - Spielerprofil» (en alemany). Datencenter. Deutsche Fussballbund. [Consulta: 9 febrer 2025].
* ↑ «Ochs: Eintracht-Praktikum statt neuem Klub – „Will mit 50 noch geradeaus laufen können“». Bild, 28-03-2019.
* ↑ Kraus, Ralph «Rückzug von Hessen Dreieich offiziell» (en alemany). Torgranate, 26-03-2022.
# Xòanon

Un xòanon (grec antic: ξόανον, plural ξόανα) és una escultura de fusta amb caràcter votiu que es realitzava a l'època arcaica de l'antiga Grècia.
Els grecs clàssics associaven aquests objectes de culte, sigui anicònicament o en efígie, amb el llegendari Dèdal. Només n'han arribat còpies en pedra i marbre. Al segle ii, Pausànias va descriure nombrosos xòanons; en particular, la imatge d'Hera al Temple de Samos. L'estàtua d'Hera de Samos, com Etli de Samos diu, al principi només era un tros de fusta, però després, quan Procles governava, es va humanitzar la seva forma. En els seus viatges, Pausànias mai no esmenta haver vist un xòanon d'un home mortal.

## Característiques i tipus

Aquestes escultures tenien forma humana i s'adaptaven a la forma cilíndrica del tronc de l'arbre en el qual es tallaven. Podien estar formades per una estructura interior recoberta de plaques metàl·liques.
Alguns tipus de primitius xòanons poden reflectir-se en les seves versions arcaiques en marbre, com el pilar de l'Hera de Samos (museu del Louvre), la plana "Hera de Delos" o algunes figures arcaiques de curos que pot haver estat utilitzat per representar Apol·lo. Es considera, per tant, que són els precedents dels curos i de les cores que més tard s'esculpirien en pedra i marbre.
Un tipus diferent són les figures de culte que tenien tallades en marbre la cara, mans i peus i la resta del cos, de fusta (anomenats acrolits), la qual es cobria generalment amb un drap o amb pa d'or.

## Referències

* ↑ «xòanon - Diccionari de les arts: arquitectura, escultura i pintura | TERMCAT». [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ «ξόανον - Ancient Greek (LSJ)». [Consulta: 14 abril 2024].
* ↑ Andrew Stewart One Hundred Greek Sculptors: Their Careers and Extant Works : Clement of Alexandria, Protrepticus 40, 41
* «Xòanon». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Estrella Be

Una estrella Be és una estrella del tipus espectral B que mostra línies espectrals d'emissió. Les estrelles Be volten molt ràpidament (a moltes centenes de kilòmetres per segon a l'equador) i tenen un disc al seu voltant. És aquest disc on es produeixen les línies d'emissió.
Moltes estrelles tenen espectres de tipus B i mostren línies d’emissió d’hidrogen, incloses moltes supergegants, Herbig Ae, sistemes binaris de transferència de massa i estrelles B[e]. Es prefereix restringir l'ús del terme estrella Be a estrelles no supergegants que mostren una o més línies d'emissió de la sèrie Balmer. De vegades es coneixen com a estrelles Be clàssiques. Les línies d’emissió només poden estar presents en determinats moments.
Tot i que l'espectre tipus Be es produeix amb més força en les estrelles de classe B, també es detecta en les estrelles d'embolcall O i A, i de vegades s'inclouen a la categoria "Estel Be". Les estrelles Be es consideren principalment estrelles de seqüència principal, però també s'inclouen diverses estrelles gegants i subgegants.
Les estrelles Be són estrelles variables i les variacions tenen lloc en diferents escales de temps. Les variacions a llarg termini (de setmanes a dècades) han de veure amb la formació i la dispersió de el disc de material, les de mig termini (de dies a setmanes) s'associen al moviment dins de sistemes binaris d'algunes d'aquestes estrelles, i les variacions a curt termini (de 0,3 a 2 dies) poden ser degudes a pulsacions no-radials o la rotació. L'estat d'estrella Be és un estat transitori. Una estrella pot canviar de B a Be per després retornar a la normalitat. A les estrelles de tipus espectrals O i A que presenten aquest mateix comportament també se-les anomena estrelles Be.

## Referències

* ↑ Porter, John M.; Rivinius, Thomas «Classical Be Stars». Publications of the Astronomical Society of the Pacific, 115, 812, 2003, pàg. 1153. Bibcode: 2003PASP..115.1153P. DOI: 10.1086/378307.
* ↑ Rivinius, Thomas; Carciofi, Alex C.; Martayan, Christophe «Classical Be stars». The Astronomy and Astrophysics Review, 21, 1, 2013, pàg. 69. arXiv: 1310.3962. Bibcode: 2013A&ARv..21...69R. DOI: 10.1007/s00159-013-0069-0. ISSN: 0935-4956.
# Àcid biliar

Els àcids biliars són àcids derivats estructurals de l'àcid còlic, de 24 àtoms de C, que es caracteritzen per tenir en el C17 una cadena alifàtica ramificada de 5 àtoms de carboni. destacant:
* L'àcid còlic (hidroxilat en posició 3-7 i 12α).
* L'àcid litocòlic (hidroxilat en posició 3α i 24α).
* L'àcid desoxicòlic (hidroxilat en posició 3-7 i 12α).
* L'àcid ursodesoxiccòlic(hidroxilat en posició 3-7 i 24α).
* L'àcid 3-α 7-β-hidroxicolànic.
L'acció farmacològica d'aquests àcids, es caracteritza pel fet que al disminuir la tensió superficial, emulsionen els greixos i faciliten l'acció de la lipasa.
Són necessaris per a l'absorció de les vitamines liposolubles. Tenen una acció catàrtica suau, milloren el drenatge biliar i eviten la presència d'infeccions, ja que la bilis és un excel·lent brou de cultiu.
Amb gran freqüència apareixen conjugats als aminoàcids glicina i taurina. Així, l'àcid còlic formarà els àcids taurocòlic i glicocòlic.
Encara que semble paradoxal, les sals biliars no són les sals dels àcids biliars, sinó les sals sòdiques o potàsiques dels àcids taurocòlics o glicocòlics.
Se sintetitzen al fetge i s'emmagatzemen a la vesícula biliar, abocant-se finalment al duodè.

## Referències

* ↑ «àcid biliar». Cercaterm | TERMCAT. [Consulta: 16 gener 2022].
* ↑ Chiang, John Y. L. «Bile acids: regulation of synthesis: Thematic Review Series: Bile Acids» (en anglès). Journal of Lipid Research, 50, 10, 01-10-2009, pàg. 1955–1966. DOI: 10.1194/jlr.R900010-JLR200. ISSN: 0022-2275. PMC: PMC2739756. PMID: 19346330.
* ↑ Russell, David W. «The Enzymes, Regulation, and Genetics of Bile Acid Synthesis». Annual Review of Biochemistry, 72, 1, 01-06-2003, pàg. 137–174. DOI: 10.1146/annurev.biochem.72.121801.161712. ISSN: 0066-4154.
* ↑ Hofmann, Alan F.; Hagey, Lee R.; Krasowski, Matthew D. «Bile salts of vertebrates: structural variation and possible evolutionary significance [S]» (en anglès). Journal of Lipid Research, 51, 2, 01-02-2010, pàg. 226–246. DOI: 10.1194/jlr.R000042. ISSN: 0022-2275. PMC: PMC2803226. PMID: 19638645.

## Vegeu també

* Circulació enterohepàtica.
# Serra de Fontcalent

La serra de Fontcalent és una serra situada a l'oest de la ciutat d'Alacant, administrativament a la pedania de Fontcalent. La seva amplària és d'un quilòmetre i la seva longitud de tres. Té una altitud de 446 metres, fent-la el punt més alt del municipi. En la serra i en el seu entorn es troben diverses coves, com la dels Coloms, la dels Amagats, la de l'Ocre o la del Fum, aquesta última amb restes d'ocupació de fins a tres mil anys abans de Crist.
Rep el seu nom d'una deu d'aigua calenta que brolla en la finca Fontcalent, annexa a les vies del ferrocarril.

## Flora

La seua vegetació és molt escassa. En la part superior abunda el margalló, l'espart, la farigola i el tomaní; en la part inferior l'ortiga i el card.

## Economia

La muntanya es caracteritza per les seues terres riques en algeps, que la van fer patir una activitat extractiva durant segles. Les fàbriques van durar fins a inicis del segle XXI, quan van tancar-se les darreres fàbriques en actiu; però els carrers de la pedania, les marques en la terra i algunes construccions mineres antigues i modernes encara recorden aquesta activitat econòmica. Aquesta extracció també és l'origen de les Llacunes de Fontcalent.

## Referències

* 1 2 3 Manuel Martínez López. Barrios de Alicante (en español). Alicante, España: Editorial Club Universitario, 2013, p. 215. ISBN 978-84-9948-557-7.
* 1 2 3 Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana. Valencia, España: Editorial Prensa Alicantina, 2005. ISBN 84-87502-47-4.
* ↑ «Un yacimiento arqueológico y una zona verde protegida en torno al vertedero». Las Provincias, 2011. [Consulta: 16 juny 2021].
* ↑ Alfqp. «Alcoraya - Alcoraia (Alacant -Alicante): Serra Mitjana: Ruta de l'algeps : 1.Itinerari», 05 d’octubre 2016. [Consulta: 19 octubre 2021].
* ↑ Rico, Beatriz. «Guanyar pide que las Lagunas de Fontcalent seas declaradas Paraje Natural Municipal» (en castellà), 05-02-2018. [Consulta: 5 febrer 2022].