OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Robert R. Caldwell

Robert R. Caldwell (segle XX) és un físic teòric estatunidenc i professor de físiques i astronomia a la Universitat de Dartmouth. La seva recerca s'ha focalitzat en cosmologia i gravitació. És conegut principalment per la seva feina en teories d'acceleració còsmica, en particular energia fosca, quintaessència, i Big Rip.
Caldwell es va llicenciar en físiques i francès a la Universitat Washington a Saint Louis el 1987, i es va doctorar a la Universitat de Wisconsin-Milwaukee el 1992. Va ser investigador postdoctoral a Fermilab (1992-1994), a la Universitat de Cambridge (1994-1996, com a membre del grup d'Stephen Hawking), a la Universitat de Pennsilvània (1996-1998), i a Princeton (1998-2000). Ha estat membre de la facultat de Dartmouth d'ençà el 2000 i n'és catedràtic de del 2010. Va ser elegit Fellow de l'American Physical Society el 2008.

## Referències

* ↑ «Robert R. Caldwell - Department of Physics and Astronomy». physics.dartmouth.edu.
* ↑ Caldwell, Robert R.; Kamionkowski, Marc Annu. Rev. Nucl. Part. Sci., 59, 1, 2009, pàg. 397–429. arXiv: 0903.0866. Bibcode: 2009ARNPS..59..397C. DOI: 10.1146/annurev-nucl-010709-151330.
* ↑ Caldwell, R.R.; Dave, R.; Steinhardt, P.J. Phys. Rev. Lett., 80, 8, 1998, pàg. 1582–1585. arXiv: astro-ph/9708069. Bibcode: 1998PhRvL..80.1582C. DOI: 10.1103/PhysRevLett.80.1582.
* ↑ Caldwell, Robert R. Phys. Lett., B545, 1–2, 2002, pàg. 23–29. arXiv: astro-ph/9908168. Bibcode: 2002PhLB..545...23C. DOI: 10.1016/S0370-2693(02)02589-3.
* ↑ Caldwell, Robert R.; Kamionkowski, Marc; Weinberg, Nevin N. Physical Review Letters, 91, 7, 2003, pàg. 071301. arXiv: astro-ph/0302506. Bibcode: 2003PhRvL..91g1301C. DOI: 10.1103/PhysRevLett.91.071301. PMID: 12935004.
* ↑ https://news.dartmouth.edu/news/2018/03/dartmouth-professors-remember-stephen-hawking
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-04-07. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «APS Physics - DAP - APS Fellowship». www.aps.org.
# Juma Mwapachu

Juma Volter Mwapachu (Mwanza, Tanzània, 27 de setembre de 1942) és un polític de Tanzània, secretari general de la Comunitat de l'Àfrica Oriental. Va substituir Amanya Mushega d'Uganda que va completar el seu mandat de cinc anys el 24 de març de 2006.

## Antecedents

Mwapachu va ser nominat per al càrrec pel president de Tanzània Jakaya Mrisho Kikwete. Va ser escollit com a Secretari General de la Comunitat de l'Àfrica Oriental per la Cimera de Caps d'Estat de la CAO, el 4 d'abril de 2006. Abans d'aquest nomenament, Mwapachu va ser ambaixador Extraordinari i plenipotenciari i delegat permanent de Tanzània a la UNESCO.
Mwapachu és graduat en lleis a la Universitat de Dar es Salaam (grau obtingut en 1969). També té un Diploma de Postgrau en Dret Internacional, Institucions Internacionals i Diplomàcia de l'Acadèmia Índia Internacional Dret i Diplomàcia de Nova Delhi. La Universitat de Dar es Salaam li va atorgar un títol de Doctor en Literatura (Honoris causa) el 2005.
Alguns dels seus càrrecs abans del seu nomenament com a secretari general de l'EAC van ser:
* Treballà al Ministeri de Govern Local i Administració Regional als anys setanta.
* Alt Comissionat de Tanzània a Nova Delhi, Índia.
* President del Consell d'Administració de la Tanzània Railways Corporation.
* Un comissari de la Comissió Presidencial de Reforma del Sector Parastatal.
* President de la Confederació de les Indústries de Tanzània, entre d'altres.
* Membre del Consell de Govern, Societat per al Desenvolupament Internacional.

## Obres

* Confronting New Realities: Reflections on Tanzania’s Radical Transformation
* Management of Public Enterprises in Developing Countries
* Local Perspectives on Globalization; The African Case (co-escrit amb J. Semboja, E. Jansen)
* President of the Society for International Development'

## Referències

* 1 2 «Amb. Juma Volter Mwapachu». 'East African Community'. [Consulta: 3 maig 2010].
* ↑ «AU head urges Kenya peace deal». 'BBC News', 22-02-2008. [Consulta: 3 maig 2010].
* ↑ Mayallah, Elisha. «What With EAC Headquarters?». 'AllAfrica.com', 21-03-2009. [Consulta: 3 maig 2010].
* ↑ «East African Community summit names Tanzanian diplomat to head secretariat». The Guardian, 06-04-2006. [Consulta: 3 maig 2010].
# Cal Marcet (Matadepera)

Cal Marcet és una obra de Matadepera (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casal format per tres plantes rectangulars, mirador, i un pati que envolta l'edifici als laterals i a la part posterior. Presenta coberta a dues vessants. La façana principal té una composició simètrica, distribuïda en dos cossos horitzontals principals i un tercer més petit, separats per motllures. Al centre la façana hi trobem la porta principal, el balcó amb mènsules i el petit timpà. Conserva sis obertures rectangulars: la porta i dues finestres a la planta baixa, dues finestres amb balustres i balcó a la segona. El tractament de la superfície és l'arrebossat que recorda carreus rectangulars.
La distribució interior de la planta baixa correspon en bona parat a l'original, amb un passadís distribuïdor central, habitacions laterals i la sala d'estar o menjador al fons, amb obertures a la façana posterior. Destaquen els paviment hidràulics i els arrambadors formats per rajoles amb decoració geomètrica. Les baranes i reixes són de ferro forjat. A la façana hi ha una fornícula amb la imatge del Sagrat Cor. Conserva un pou torre de planta circular per l'antic abastiment d'aigua de la casa.

## Història

És un dels primers exponents del fenomen de l'estiueig a Matadepera, molt proper en un principi al nucli urbà existent. La família Marcet construí aquesta casa per estiuejar-hi a finals del segle xix, encarregant el projecte al terrassenc Lluís Muncunill.
Originàriament constava de dues plantes i un mirador voluminós, però menys que l'actual. Les reformes posteriors d'ampliació seran iniciades per l'arquitecte Escudé Gibert, que convertí el casal en tres habitatges. L'actual espai del pati correspon a una petita part del jardí original, que arribava al carrer d'Àngel Guimerà, el qual va ser segregat, parcel·lat i edificat per diferents propietaris.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Marcet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Cimolèstids

Els cimolèstids (Cimolestidae) són una família de mamífers euteris extints, dins de l'ordre dels cimolests. Hi ha qui considera que els cimolèstids són els avantpassats dels carnívors, els creodonts i possiblement els pangolins.
# Heterohyus

Heterohyus és un gènere extint de mamífers euarcontoglirs de la família dels apatèmids que visqueren a Europa durant l'Eocè. Se n'han trobat restes fòssils a Alemanya, Espanya (incloent-hi el jaciment de Sossís), França, Portugal, el Regne Unit i Suïssa. És un exemple de convergència evolutiva amb l'ai-ai, amb el qual presenta una clara semblança física tot i no ser-ne un parent proper. Per exemple, la gran longitud del segon i tercer dits en comparació amb la resta és probablement una adaptació per extreure larves d'insectes dels troncs, la mateixa funció que compleix en l'ai-ai. Les diferents espècies d'Heterohyus abastaven tota la gamma de mides des dels ratolins fins als castors. Tenien dues premolars inferiors.

## Referències

* 1 2 Entrada «Heterohyus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 18 abril 2023].
* ↑ Prothero, 2017, p. 108-110.
* ↑ Agustí i Antón, 2002, p. 45.
* ↑ Rose, 2006, p. 103.
* ↑ Rose, 2006, p. 104.

## Bibliografia

* Agustí, J.; Antón, M. Mammoths, Sabertooths and Hominids: 65 Million Years of Mammalian Evolution in Europe (en anglès). Columbia University Press, 2002. ISBN 0-231-11640-3.
* Prothero, D. R. The Princeton Field Guide to Prehistoric Mammals (en anglès). Princeton University Press, 2017. ISBN 978-0-691-15682-8.
* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Blanhac

Blanhac, en francès i oficialment Blagnac, és un comú occità que administrativament forma part del departament de l'Alta Garona, a la regió Occitània. L'1 de gener del 2022 tenia 27.314 habitants repartits per 16,88 km². Forma part de l'aglomeració de Tolosa i és on hi ha l'aeroport d'aquesta ciutat. La ciutat acull el museu de l'aviació Aeroscopia.

## Ciutats agermanades

* Buxhtu (Baixa Saxònia) (1995), per la prèsencia d'una filial d'Airbus a ambdues ciutats.

## Referències

* ↑ «Populations de référence 2022» (en francès). INSEE, 19-12-2024. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Contact» (en francès). Aeroport de Tolosa-Blanhac. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Nous contacter» (en francès). Aeroscopia. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Buxtehude & Blagnac» (en alemany). Ajuntament de Buxtehude. [Consulta: 2 febrer 2025].
# Stegomastodon

Stegomastodon és un gènere extint de mamífers proboscidis de la família dels gomfotèrids que visqueren a Nord-amèrica entre el Miocè superior i el Plistocè superior. Se n'han trobat restes fòssils als Estats Units i Mèxic. Alguns espècimens sud-americans anteriorment classificats dins de Stegomastodon han estat transferits a Notiomastodon. Tenia el crani alt, com els elefàntids, i el maxil·lar inferior curt i robust. Probablement era un animal pasturador.

## Referències

* 1 2 Entrada «Stegomastodon» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* 1 2 Lucas, Aguilar i Spielmann, 2011, p. 547.
* ↑ Lucas, Aguilar i Spielmann, 2011, p. 548.

## Bibliografia

* Lucas, S. G.; Aguilar, R. H.; Spielmann, J. A. «Stegomastodon (Mammalia, Proboscidea) from the Pliocene of Jalisco, Mexico and the species-level taxonomy of Stegomastodon» (en anglès). New Mexico Museum of Natural History and Science Bulletin, 53, 2011, pàg. 517-553.
Gèneres de proboscidis :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Mammalia
Superordre: Afrotheria
Clade: Tethytheria :
# Marc Pupi Pisó Frugi Calpurnià

Marc Pupi Pisó (en llatí: Marcus Pupius Piso Frugi Calpurnianus) va ser un magistrat romà del segle i aC. Encara que era membre de la gens Calpúrnia, va ser adoptat per Marc Pupi quan ja era molt vell, i va adoptar el seu nom, retenint els cognoms de la seva anterior família.
L'any 84 aC, a la mort de Luci Corneli Cinna, es va casar amb la seva vídua, Ànnia. L'any 83 aC va ser qüestor del cònsol Luci Corneli Escipió, però va desertar del partit popular i es va passar als aristòcrates de Sul·la, que el va obligar a divorciar-se d'Ànnia, a causa de la connexió amb Cinna. Encara que es va presentar pel càrrec l'any 75 aC, no va aconseguir ser nomenat edil curul.
L'any en què va ser pretor no consta, però probablement era el 71 aC. Després d'exercir aquest càrrec va anar com a propretor (amb títol de procònsol) a Hispània. Quan va tornar a Roma l'any 69 aC va celebrar un triomf, probablement gràcies a una victòria obtinguda a Hispània, però es va dir que no hi tenia dret. A la guerra contra Mitridates VI Eupàtor va servir com a llegat de Pompeu, que el va enviar a Roma l'any 62 aC per ser candidat als comicis per obtenir el consolat, atès que Pompeu volia tenir un aliat a Roma que ratifiqués les seves accions a Àsia.
Va ser elegit efectivament cònsol el 61 aC, junt amb Marc Valeri Messal·la Níger. Durant el seu mandat es va enemistar amb Ciceró perquè no va consultar el senat sobre les acusacions que va fer contra ell, i més tard també quan va protegir Publi Clodi, acusat de violar els secrets de la Bona Dea. Ciceró, en revenja, va impedir que obtingués la província de Síria com li havien promès.
Va morir probablement abans del 49 aC, ja que l'any 47 aC Marc Antoni vivia a la casa que havia estat seva a Roma. Pupi Pisó, en la seva joventut, va tenir una gran reputació com a orador, i el pare de Ciceró l'havia portat a escoltar els seus discursos. Posseïa una habilitat natural, però també havia estudiat, sobretot la literatura grega, i sobresortia pels seus coneixements.

## Referències

* ↑ «M. Pupius M. f. Piso Frugi Calpurnianus». Digital Prosopography of the Roman Republic. King's College London.
* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 374.
# Montaut (Alta Garona)

Montaut és un municipi francès del departament de l'Alta Garona, a la regió d'Occitània. L'1 de gener del 2022 tenia 557 habitants.

## Referències

* ↑ «Populations de référence 2022» (en francès). INSEE, 19-12-2024. [Consulta: 2 febrer 2025].
# Catèter venós central

Un catèter venós central (CVC), també conegut com a via central, via venosa central o catèter d'accés venós central, és un catèter situat en una vena gran. És una forma d'accés venós. Sovint es necessita la col·locació de catèters més grans en venes més centrals (per obtenir un accés vascular més fiable i durador) en pacients crítics o en aquells que requereixen teràpies intravenoses prolongades. Aquests catèters es col·loquen comunament a les venes del coll (vena jugular interna), al tòrax (vena subclàvia o vena axil·lar), a l'engonal (vena femoral) o a través de les venes dels braços (també conegudes com a PICC o catèters centrals inserits perifèricament).
Les vies centrals s'utilitzen per administrar medicaments o fluids que no es poden prendre per via oral o que perjudiquin una vena perifèrica més petita, obtenir proves de sang (específicament la "saturació venosa central d'oxigen"), administrar líquids o productes sanguinis per a una reanimació voluminosa i mesurar la pressió venosa central. Els catèters que s'utilitzen solen tenir entre 15 i 30 cm de longitud, fabricats en silicona o poliuretà i tenen un llum simple o múltiple per infusió.

## Referències

* ↑ McKean, Sylvia; Ross, John; Dressler, Daniel; Brotman, Daniel; Ginsburg, Jeffrey. Principles and practice of hospital medicine. Nova York: McGraw-Hill, 2012. ISBN 978-0071603898.
* ↑ «Central venous access sites for the prevention of venous thrombosis, stenosis and infection». The Cochrane Database of Systematic Reviews, 3, 3-2012, pàg. CD004084. DOI: 10.1002/14651858.CD004084.pub3. PMC: 6516884. PMID: 22419292.
* ↑ Marino's, The ICU Book, 4th Ed (en anglès).
# Bruno Bernard Heim

Bruno Bernard Heim (5 de març de 1911, Olten, Suïssa - 18 de març de 2003, ibídem) fou un diplomàtic de la Santa Seu, nunci apostòlic i arquebisbe suís.
Es va sentir cridat al sacerdoci des de la seva adolescència, així que va entrar de ben jove al seminari de Friburg (Suïssa). Poc després de la seva ordenació, el 29 de juny de 1938, continuà els estudis superiors a la pontifícia acadèmia eclesiàstica, i es doctorà en dret canònic a la Universitat Gregoriana de Roma el 1946. Durant aquells anys treballà a títol personal per al renaixement de l'Heràldica Eclesiàstica dins l'Església Catòlica.
El gener del 1947 entrà a formar part del servei diplomàtic de la Santa Seu, havent servit en diverses delegacions diplomàtiques durant la dècada del 1950 al 1960, entre elles el secretari personal de l'Arquebisbe Angelo Roncalli a la Nunciatura Apostòlica a París, de Delegat Apostòlic a Egipte, Pro-nunci a Finlàndia i de nou a Egipte i Pro-nunci Apostòlic i Nunci Apostòlic al Regne Unit durant els pontificats de Joan XXIII i Pau VI, de Joan Pau I i Joan Pau II, al servei diplomàtic de la Santa Seu.
# Ibn al-Lihyaní

Abu-Yahya Zakariyyà al-Lihyaní (àrab: أبو يحيى زكرياء اللحياني, Abu Yaḥyà Zakariyyāʾ al-Liḥyānī) o simplement Ibn al-Lihyaní fou un xeic almohade, visir de l'emir hàfsida Abu-Assida Muhàmmad II (1294-1309) i finalment emir ell mateix (1311-1317).
A la mort de Muhàmmad II, amb el suport d'altres xeics i contra el tractat signat amb la branca de Bugia, va proclamar emir a Abu-Yahya Abu-Bakr aix-Xahid però aquest fou enderrocat al cap de 17 dies pel seu parent Abu-l-Baqà Khàlid, emir de Bugia. Ibn al-Lihyani va reagrupar forces i va buscar més suports, donant un cop d'estat el 1311 assolint el poder i proclamant-se emir. Inicialment es va beneficiar de la benevolència d'Abu-Yahya Abu-Bakr II, germà de l'emir derrocat Abu-l-Baqà Khàlid, revoltat a Constantina i que el 1312 es va apoderar de Bugia. Va fer front als atacs dels abdalwadites de Tlemcen (1313 a 1315) i a partir del 1315 o 1316 als d'Abu-Yahya Abu-Bakr de Bugia. El 1317, pressionat per l'exèrcit de Bugia, va evacuar Ifríqiya deixant el comandament i el títol d'emir al seu fill Abu-Darba Muhàmmad.

## Referències

* ↑ Ilahiane, Hsain. Historical Dictionary of the Berbers (Imazighen). Lanham Maryland: The Scarecrow Press, 2006, p. 156. ISBN 978-0-8108-5452-9.
* ↑ Muzaffar Husain Syed. Concise History of Islam. Vij Books India Pvt Ltd, 2011-09-14, p. 148. ISBN 978-93-82573-47-0.
# Pont Berbice

El Pont Berbice (en anglès: Berbice Bridge ) és un pont de pontons sobre el riu Berbice prop de Nova Amsterdam, en el país sud-americà de la Guaiana. El pont està suspès i es va inaugurar el 23 de desembre de 2008. Amb l'acabament del pont Berbice, i la terminació primerenca del pont Coppename a Surinam en 1999, el riu Courantyne és l'únic riu entre la capital guyanesa de Georgetown i la capital de Surinam, Paramaribo, que encara queda sense un pont. Això canviaria en el futur pròxim, amb plans per a un pont sobre el Courantyne prop de Zuiddrain que s'espera per als propers anys.

## Referències

* ↑ http://www.stabroeknews.com/2008/news/stories/12/24/berbice-bridge-opened/
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Arxivat de l'[http: //www.dbsuriname.com/archief/nat/ 2011 / jan11 / 27-01-11 / Nat_OW-minister% 20en% 20Ballast% 20Nedam% 20bekijken% 20locatie% 20Corantijnbrug.asp original] el 17 jul de 2011. [Consulta: 27 juny 2017].

## Vegeu també

* Pont flotant

## Enllaços externs

* alamy.com_stock-photo. «photo-bridge».
# El desorden que dejas (sèrie de televisió)

El desorden que dejas és una sèrie espanyola original de Netflix estrenada l'11 de desembre de 2020. És una adaptació de la novel·la homònima de Carlos Montero publicada el 2016 i és protagonitzada per Inma Cuesta i Bárbara Lennie, a més de comptar en el repartiment amb Tamar Novas, Aaron Piper i Roberto Enríquez.
A principis de 2019 la plataforma de streaming va anunciar que adaptaria la novel·la i aquesta s'estrenaria al llarg de l'any 2020, el rodatge es va iniciar el 21 d'octubre del mateix any a Galícia. La sèrie consta de 8 episodis de 40 minuts de durada escrits i dirigits per Carlos Montero al costat de Sílvia Quer i Roger Gual.

## Trama

Raquel, una professora de literatura, accepta una substitució a l'institut Novariz, del poble del seu marit. En el seu primer dia, troba entre els exàmens una nota que diu "I tu quant trigaràs a morir?". La il·lusió per començar les classes xoca amb la benvinguda dels alumnes, aviat descobrirà qui era la professora a la qual substitueix i com ha marcat la vida de tots.

## Repartiment
### Repartiment principal

* Inma Cuesta - Raquel Valero
* Bárbara Lennie - Elvira Ferreiro Martínez "Viruca"
* Tamar Novas - Germán Araujo
* Aaron Piper - Iago Nogueira
* Roberto Enríquez - Mauro Muñiz
* Roque Ruiz - Roi Fernández
* Isabel Garrido - Nerea Casat Macías
* Fede Pérez - Demetrio Araujo
* Alfonso Agra - Tomás Nogueira
* Susana Dans - Marga

### Repartiment secundari

* Xavier Estévez - Ramón
* Xosé Touriñán - Gabriel Acevedo
* Maria Tasende - Iria
* Camila Bossa - Isa
* Maria Costes - Claudia
* Abril Zamora - Tere
* Chelo Falcón - Carmen
* Ana Santos - Concha
* Mela Casal - ¿?
* César Cambeiro - ¿?

## Episodis

| Núm. | Títol | Dirigit per | Escrit per | Data de llançament original |
| 1 | "En la boca del lobo" | Carlos Montero | Carlos Montero | 11 de desembre de 2020 |
| 2 | "Lo saben" | Carlos Montero | Carlos Montero | 11 de desembre de 2020 |
| 3 | "Cuenta hasta tres" | Silvia Quer | Javier Holgado Vicente | 11 de desembre de 2020 |
| 4 | "Caída en picado" | Silvia Quer | Carlos Montero | 11 de desembre de 2020 |
| 5 | "El lugar sercreto" | Silvia Quer | Javier Holgado Vicente | 11 de desembre de 2020 |
| 6 | Lo que no quiso ver en ti" | Roger Gual | Carlos Montero | 11 de desembre de 2020 |
| 7 | "La tercera víctima" | Roger Gual | Javier Holgado Vicente | 11 de desembre de 2020 |
| 8 | "El desorden que dejas" | Roger Gual | Carlos Montero | 11 de desembre de 2020 |

## Producció

El rodatge iniciat a l'octubre de 2019 es va allargar fins a mitjan març del 2020 en localitzacions com Cambre, Oleiros, la Coruña, Celanova, Ribadavia, Bande i els canons del Sil. La sèrie és produïda per Vaca Films.

## Referències

* ↑ Arteaga, Sandra. «Reparto de El desorden que dejas, nueva serie de Netflix del creador de Élite» (en castellà). ComputerHoy, 08-10-2019. [Consulta: 26 gener 2020].
* ↑ «Vaca Films produce para Netflix la serie ‘El desorden que dejas', debut en la dirección de Carlos Montero».
# El premio

El premio és una pel·lícula coproduïda per Mèxic, França, Polònia i Alemanya de la directora Paula Marcovitch, que va ser estrenada el 2011 a Mèxic, però no fou estrenada a l'Argentina fins 2020.

## Sinopsi

Argentina, anys 70. Una nena de set anys, Cecilia, i la seva mare es veuen obligades a viure lluny del món en una modesta barraca a la vora de l'oceà, a San Clemente del Tuyú, a la província de Buenos Aires.
Tots dos guarden un pesat secret. Però, la jove Cecilia encara no és capaç d’entendre el seu significat profund. Perquè no s'avorreixi durant els llargs mesos d’hivern, la seva mare l'envia a l'escola amb una identitat falsa. Ella li demana, però, que tingui cura, que no parli massa i, sobretot, que menteixi sobre el seu pare ... Ara, un dia, Cecilia i els companys de la seva classe, per ordre dels soldats, han d’escriure un assaig en honor de l'exèrcit ...

## Repartiment

* Paula Galinelli Hertzog : Cecilia Edelstein
* Laura Agorreca: Lucía Edelstein, la mare de Cecilia
* Viviana Suraniti: la directora de l'escola
* Sharon Herrera : Silvia, la millora amiga de Cecilia a l'escola
* Uriel Iasillo : Walter, nen de l'escola

## Premis i nominacions

En la LV edició dels Premis Ariel va guanyar el Premi Ariel a la millor pel·lícula, al millor guió original, a la millor edició i a la millor opera prima, i fou nominat a millor director, millor actor, millor coactuació femenina, fotografia, disseny artístic i vestuari.
Va competir en la secció oficial del 61è Festival Internacional de Cinema de Berlín, on va guanyar l'Os de Plata a la contribució artística i a la fotografia.

## Referències

* ↑ Paula Markovitch finalmente estrena "El premio" en la Argentina, pagina12,com, 12 de setembre de 2020
* ↑ ‘El premio’, Rodrigo Plá y Atenco, ganadores del Ariel 2013, Arístegui Noticias, 31 de maig de 2013
* ↑ «The Competition of the 61st Berlinale». Berlinale. Arxivat de l'original el 21 gener 2011. [Consulta: 21 gener 2011].
* ↑ «Berlin Film Festival unveils 2011 line-up». monstersandcritics.com. Arxivat de l'original el 21 de gener 2011. [Consulta: 21 gener 2011].
# Hendrik de Iongh

Hendrik de Iongh (Dordrecht, Holanda Meridional, 4 d'agost de 1877 - La Haia, 9 d'agost de 1962) va ser un tirador neerlandès que va competir a començaments del segle xx.
El 1912 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estocolm, on va disputar tres proves del programa d'esgrima. En la prova del sabre per equips guanyà la medalla de bronze, mentre en sabre i espasa quedà eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ «Hendrik de Iongh Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 26 d'octubre 2012. [Consulta: 19 setembre 2016].
* ↑ «Olympics Statistics: Hendrik de Iongh». databaseolympics.com. [Consulta: 14 abril 2010].