OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Glencoaghan Horseshoe

Glencoaghan Horseshoe és el conjunt de muntanyes que envolten una vall en forma de ferradura que es troba a la península de Connemara, al comtat de Galway, a Irlanda. Es troba a l'oest del Lough Inagh i al nord de la carretera que va de Galway a Clifden.
L'excursió que recorre els cims transcorre per sis dels dotze cims anomenats Twelve Bens i dura de sis a onze hores. Recorre una distància de 16 km i té un ascens acumulat de 1500 m. Passa per sis cims, que són: Beann Leitirigh o Benlettery (577 m), Beann Gabhair o Bengower (664 m), Beann Bruighin o Benbreen (691 m), Beann Coileach dubh o Bencollaghduff (696 m), Beann Corr o Bencorr (711 m) i Doirin clar o Derryclare (677 m).

## Referències

* 1 2 https://books.google.cat/books?id=e7qvYQQA0VgC&pg=PA192&lpg=PA192
* ↑ http://www.walkconnemara.com/walks.html
* 1 2 https://books.google.cat/books?id=myTj6rnMDEsC&pg=PA14
* ↑ http://www.wildernessireland.com/walking/places-in-ireland-top-5-long-walks/

## Enllaços externs

* Vídeo del recorregut de l'excursió
# Mortalium Animos

Mortalium Animos (llatí: l'esperit dels mortals) és una encíclica escrita pel papa Pius XI sobre el tema de l'ecumenisme i «la unitat de la veritable església», publicat a l'ocasió de l'epifania el 6 de gener de l'any 1928. Abans del Concili del Vaticà II, l'Església Catòlica veia amb molt mals ulls la relació amb els altres cristians. «L'encíclica Mortalium animos en va ser l'exemple més clar.» Era entre d'altres, una reacció contra les «converses de Mechelen» amb l'església anglicana engegades pel metropolità belga Désiré-Joseph Mercier (1851-1926).

## Argument

Condemna el moviment ecumenista en la mesura que sigui relativista, reconegui elements de la teologia protestant o posi en dubte la «sola veritat» i els dogmes de l'única església veritable, la de Roma «on Pere i Pau van vessar la seva sang». Segons Pius XI, ningú no pot estar-se, ningú no pot quedar-se en la «única església del Crist» si no reconeix, per obediència l'autoritat i el poder de Pere i els seus successors legítims. S'obre només amb caritat cristiana als feligresos de la diàspora protestant, en la mesura que aquests «germans extraviats» es convertissin i amb un prec humil implorin la llum celestial i reconeguin l'única veritable església del Crist. Prohibeix qualsevol assemblea de catòlics amb els protestants, que no servi a empentar «aquests dissidents» a tornar a l'església de la qual al passat, malauradament, se'n van separar. Qualsevol altra actitud conduiria a indiferentisme, relativisme i modernisme.

## Referències

* 1 2 Mortalium animos, 1928.
* ↑ Matabosch, Antoni «B. Sesboüé, L'Église et les Églises. La conversion catholique à l'oecuménisme» (pdf). Fundació Joan Maragall, pàg. 169-170.
* ↑ Martínez, Paola. «Con la iglesia hemos topado». Barcelona: Independent Media Center, 15-07-2010.
* ↑ Facultat de Teologia de Barcelona (ed.). Concili Vaticà II: constitucions, decrets, declaracions. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 87. ISBN 9788484154570.
* ↑ «Paraules augustes». Aubada, setmanari catòlic [Badalona], XII, 530, 18-02-1928, pàg. 2. Arxivat de l'original el 2016-03-06 [Consulta: 6 març 2016].

## Bibliografia

* Rato, Ambrogio Damiano Achille. Mortalium animos (en llatí, francès, italià, portuguès, anglès). Roma: Vaticà, 6 de gener del 1928. (text complet original)
# Gotmar II

Gotmar II fou bisbe de Girona en dates discutides entre 941 i 951.

## Biografia

Gotmar fou abat de Sant Cugat del Vallès i escollit bisbe de Girona cap al mes de juny de 944. En aquesta data apareix esmentat com a bisbe electe a un document que dona fe de l'elecció d'Hildesind, fill de Tassi, com a abat del monestir de Sant Pere de Rodes. Posteriorment, el 7 de juliol de 944 apareix en un precepte reial com a bisbe de Girona, sense el qualificatiu de electe.
Flórez esmenta que Sulpici Pontich el situa com a canonge de Girona ja al 922 quan apareix esmentat, amb altres religiosos, al Llibre verd dels feus que recull un privilegi del rei Carles el Simple a petició del bisbe Guigó de Girona. Flórez discuteix l'inici de seu episcopat, que segons una carta del Papa Lleó VII als monjos de Ripoll datada al 938 on s'esmenta a Gotmar com a bisbe de Girona, tres anys abans de la data de l'episcopologi de les Constitutiones Synodales (941), document desacreditat pel Pare jesuïta Masdeu. En un cartulari del monestir de Sant Pere de Rodes hi ha constància de la visita al rei Lluís d'Ultramar per part del monjo Tassi queixant-se del marquès Sunifred, el comte Guifré per les disputes de propietat amb els monestirs de Banyuls i Sant Policarp. Guifré i Sunifred al seu torn amb l'assentiment de Gotmar suplicaren al rei que rebés el monestir de Roda cosa que succeí el 9 de juliol del vuitè any del seu regnat (943/944). El 15 de juny del 947 consta que un llec i un canonge, respectivament Gotmar i Miró, que l'historiador Étienne Baluze (1630-1718) suposa el mateix que fou més tard bisbe de Girona, consagraren l'església del Castro Finestres, dedicada a Santa Maria. L'any 950 donà llicència per a l'establiment del Monestir de Camprodon. Al Llibre verd de Girona consta una permuta de terre entre el bisbat i una noble anomenada Rayuldis, que donà terres en el lloc citat com Villamagni per unes a Domeny (1 de març de 949). Durant l'episcopat de Gotmar es reberen alous a Maniculos i Figueres amb mil sous per a l'església de Sant Pere al monestir de Camprodon. L'emperador Lluís de França a súplica de Guifré confirmà el canvi. El 951 Gotmar nomenà el primer abat del monestir, Jaufred, qui marxà el 955 de pelegrinatge.
La darrera notícia que es té de Gotmar és el 31 de gener de 951 en que consagrà l'església de Santa Coloma de Farners però és possible que el seu pontificat s'allargués fins a 954, data en què fou elegit bisbe de Girona Arnulf.

## Referències

* 1 2 Ordeig i Mata, Ramon «Precisions sobre l'episcopologi de Girona dels segles VIII-X». Annals de l’Institut d’Estudis Gironins, 45, 2004, pàg. 471-482 [Consulta: 21 juliol 2021].

## Bibliografia

* Merino, Antolín; de la Canal, José. «Cap. VI. Obispos de Gerona». A: Enrique Flórez. España sagrada: Tratado LXXXI de la Santa Iglesia de Gerona en su estado antiguo. Madrid: Imprenta de Collado, 1819, p. 126-129 [Consulta: 26 març 2014].
# American Airlines Center

L'American Airlines Center és un pavelló localitzat en el barri del Parc Victòria proper al centre de Dallas, Texas que és usat per a partits d'hoquei, bàsquet i concerts.
L'American Airlines Center és la llar dels següents equips esportius:
* Dallas Stars (NHL)
* Dallas Mavericks (NBA)
* Dallas Desperados (Arena Football League)

## Història

Per a l'any 1998, els Dallas Mavericks, el seu propietari Mark Cuban i els Dallas Stars volien complir el seu desig de substituir el seu pavelló (el Reunion Arena) per un de nou. Els residents de Dallas van aprovar la implementació d'impostos nous en els hotels i el lloguer de cotxes per a pagar la nova llar dels Mavericks i els Stars.

## Galeria

* Entrada al pavelló
* American Airlines Center
* Dirk Nowitzki llançant un tir lliure
* Façana del pavelló

## Enllaços externs

* American Airlines Center
# Heinrich Burger

Heinrich Burger (Múnic, 31 de maig de 1881 – Múnic, 27 d'abril de 1942) va ser un patinador artístic sobre gel alemany que va competir a començaments del segle xx. Va ser campió olímpic i dues vegades campió del món, sempre en la modalitat de parelles junt a Anna Hübler.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla d'or en la prova parelles del programa de patinatge artístic junt a Anna Hübler. Aquell mateix any es proclamaren campions del món per parelles, títol que repetirien el 1910.

## Palmarès
### Individual

| Competició | 1904 | 1905 | 1906 | 1907 | 1908 |
| Campionat del món | 2n | | 2n | 5è | 3r |
| Campionat d'Europa | Ab. | 2n | | | |
| Campionat d'Alemanya | 1r | | 1r | 1r | |

### Parelles

Sempre amb Anna Hübler.
| Competició | 1907 | 1908 | 1909 | 1910 |
| Jocs Olímpics | | 1r | | |
| Campionat del món | | 1r | | 1r |
| Campionat d'Alemanya | 1r | | 1r | |

## Referències

* ↑ «Heinrich Burger Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 3 setembre 2016].
# Sant Gregori d'Osor

Sant Gregori d'Osor és una capella d'Osor (la Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La capella està ubicada en el cim de Sant Gregori de Turonal, el qual limita els termes d'Osor i la Cellera de Ter, prop dels cims de Sant Gregori i el Puigdefrou. Es troba en un emplaçament privilegiat que proporciona unes magnífiques vistes al visitant.

## Descripció

La capella de Sant Gregori d'Osor es tracta d'una petita construcció d'una sola nau rectangular i capçada amb un absis semicircular. Està coberta amb una teulada a dues aigües de vessants i laterals i rematada amb un campanar d'espadanya d'un sol ull i amb campana. Corona el campanar una creu de ferro forjat.
L'accés a la capella està resguardat per un atri amb una gran obertura d'arc de mig punt. A l'interior d'aquest s'hi troba un portal d'accés d'arc de mig punt equipat amb unes grans dovelles de pedra, les quals estan molt ben treballades i desbastades. A sobre del portal hi ha un ull de bou cobert amb un enreixat de ferro forjat.
La capella es troba en bon estat de conservació, ja que a simple vista no hi ha cap element perillós que faci perillar la seva integritat. Darrere la capella hi ha una construcció peculiar com és la popular Piràmide d'en Vinyes.

## Història

La capella de Sant Gregori d'Osor es coneix des de l'any 1632. Pels anys 1900 estava en ruïnes i només quedava dreta una part de la paret de ponent, el 1941 per l'impuls del doctor Ramon Vinyes Triadó (1889-1978, veí d'Anglès i usufructuari de la finca de mas les Romagueres) aprofitant la paret que va quedar dreta se'n va construir una de petitona al cantó de ponent. El recinte de l'antiga capella és actualment un muret de 40 cm que fa de pati. El juliol de 1948, amb les pedres que li van sobrar va construir la piràmide. L'any 1986 va quedar immatriculada per l'Església catòlica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Sant Gregori d'Osor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Akhiovit

Akhiovit fou un districte de la província o regió armènia de Tauruberan, a la part nord de la punta nord-est del llac Van. Limita a l'est amb els districtes de Garni i Arberaní; al nord amb el Bagrevand; a l'est amb l'Apahunik, i al sud amb el Beznunik i el llac Van. La capital fou Zarishat. Possessió dels Gnuní, amb la infiltració d'àrabs a la segona meitat del segle vii i començament del segle viii el territori es va poblar de musulmans; els Gnuní van demanar ajut a Aixot IV Bagratuní (el carnívor) o Aixot Qatj (el brau), cap de la casa dels Bagratuní (que fou príncep d'Armènia el 806) el qual es va presentar a la zona amb mil homes, però veient que no podia evitar la caiguda del país en mans dels àrabs, va reunir a la població armènia i a la família de prínceps i se'ls va emportar cap al Taik. Akhiovit va passar als àrabs vers el 771 i l'emir qaysita (o djahàpida) de Manazkert, Djahap al-Qaisi, el va dominar vers el 772.

## Mapa d'Aghihovit

L'Enciclopèdia Soviètica d'Armènia publicà una sèrie de mapes entre els quals hi ha el de la regió vaspurakanesa d'Akhiovit.

## Referències

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 pàgs.
# Sàhara (desambiguació)

«Sàhara o Sahara» té aquests significats:
* Geografia:
** Sàhara, desert del nord d'Àfrica
** Sàhara Occidental, territori sense estatus reconegut internacionalment
** Sàhara Espanyol, antiga província espanyola
** Sàhara-Sus, territori comercial europeu al sud del Marroc
** Sàhara Occidental, República Àrab Saharaui Democràtica, sovint esmentat per les sigles RASD
* Cinema:
** Sahara (pel·lícula de 1943), dirigida per Zoltán Korda
** Sahara (pel·lícula de 1983), dirigida per Andrew McLaglen
** Sahara (pel·lícula de 1995), dirigida per Brian Trenchard-Smith
** Sahara (pel·lícula de 2005), dirigida per Breck Eisner
** Sahara (pel·lícula de 2017), pel·lícula d'animació franco-canadenca del 2017
# Maxim Van Gils

Maxim Van Gils (Brasschaat, 25 de novembre de 1999) és un ciclista belga, professional des del 2021. Actualment corre a l'equip Red Bull-Bora-Hansgrohe.
Després de tres temporades en categories inferiors de l'equip Lotto Soudal U23 el 2021 passà al professionalisme de la mà de l'equip Lotto-Soudal. Debutà a la Volta a Catalunya. El 2022 guanyà la seva primera cursa com a professional al Tour de l'Aràbia Saudita. El 2024 va guanyar una reduïda Volta a Andalusia.

## Palmarès

* 2017
** 1r a la Clàssica dels Alps Júnior
* 2019
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Navarra
* 2022
** 1r al Tour de l'Aràbia Saudita i vencedor d'una etapa
* 2024
** 1r a la Volta a Andalusia i vencedor d'una etapa
** 1r a l'Eschborn-Frankfurt
** 1r al Gran Premi del cantó d'Argòvia

### Resultats al Tour de França

* 2023. 59è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2021. 88è de la classificació general
* 2022. No surt (16a etapa)

## Referències

* ↑ Farrand, Stephen. «Maxim Van Gils joins Red Bull-Bora-Hansgrohe after Lotto-Dstny divorce». ProCyclingStats, 09-12-2024 (arxiu). [Consulta: 3 febrer 2025].
* ↑ «Exhibición de Van Gils en Arabia para lograr su primera victoria» (en castellà), 04-02-2022. [Consulta: 28 febrer 2024].
* ↑ «La première étape du Tour d'Andalousie annulée à cause des manifestations des agriculteurs». Le Dauphiné libéré, 14-02-2024. [Consulta: 14 febrer 2024].
* ↑ Théo Boichard. «Tour d'Espagne - Maxim Van Gils touché par le Covid chez Lotto Soudal», 05-09-2022..

## Enllaços externs

* Maxim Van Gils a ProCyclingStats
# Dezső Kosztolányi

Dezső Kosztolányi (hongarès: Kosztolányi Dezső) (Subotica, 29 de març de 1885 - Budapest, 3 de novembre de 1936) va ser un conegut poeta, novel·lista, periodista, crític literari, assagista i traductor hongarès. És sobretot conegut per algunes novel·les, sovint situades a la població imaginària de Sarszeg, la principal qualitat de les quals és sens dubte una mescla indissociable d'ironia i de tendresa, d'humor i de malenconia.

## Biografia

Nasqué a Szabadka (Subotica en serbi) el 1885, ciutat que en aquell moment formava part de l'Imperi Austrohongarès i actualment situada al nord de Sèrbia. Va inspirar-se en aquesta ciutat per crear la fictícia Sárszeg, on té lloc l'acció de les seves novel·les Alosa i L'estel daurat. Kosztolányi va estudiar a la Universitat de Budapest, on va conèixer els poetes Mihály Babits i Gyula Juhász, i durant un curt període a Viena. Posteriorment va esdevenir periodista, ocupació que va mantenir durant la resta de la seva vida. L'any 1908 va substituir l'escriptor Endre Ady com a reporter d'un rellevant diari de Budapest, el Budapesti Napló (Diari de Budapest). El seu primer recull de poesies, Les queixes del nen pobre, publicat el 1910, va obtenir un èxit rotund al seu país, i va encetar una prolífica etapa al llarg de la qual va publicar pràcticament un llibre cada any. Va morir el 1936 a causa d'un càncer de laringe.

## Escrits

La revista literària Nyugat ('Occident' en hongarès), de gran importància en el procés de revitalització de la literatura hongaresa, va ser creada el 1908, i Kosztolányi en va ser un dels primers col·laboradors, part dels quals s'anomenen sovint com la "primera generació Nyugat", i hi publicaven sobretot obres en vers.
Entre els seus escrits podem destacar les novel·les Alosa, L'estel daurat, Anna Édes (de la qual hi ha traducció en català, Proa, 2006) o Neró, el poeta sangonós, i relats com els que va incloure a Contes psicoanalítics, tal vegada resultat de la seva relació amb la psicoanàlisi i psicoanalistes com Sándor Ferenczi. Quant a la seva obra poètica, l'any 1924 va publicar un volum en vers el títol del qual evocava la seva tasca anterior, Les queixes de l'home trist.
Kosztolányi també es va dedicar a la traducció d'obres literàries de l'anglès a l'hongarès, com ara El conte d'hivern o Alícia al país de les meravelles.
# Gigamesh

Gigamesh és una llibreria de Barcelona especialitzada en literatura fantàstica, de ciència-ficció, terror, còmics i tota classe de jocs de taula com de guerra, d'estratègia, de rol, d'estil europeu, i de cartes col·leccionables, etc.
Fou inaugurada el 1985 pel llibreter, traductor i crític literari de ciència-ficció Alejo Cuervo. L'obertura de les seves portes va contribuir a instaurar el triangle friqui de Barcelona, del qual Gigamesh n'esdevindria el segon vèrtex.
El nom de la llibreria prové d'un fanzine, anomenat Gigamesh, que Cuervo mateix havia publicat el 1984. El mateix any, Cuervo va instaurar també els premis Gigamesh, dedicats a la literatura de ciència-ficció i fantasia. Més tard, també publicaria una revista homònima (1991) i fundaria l'editorial Gigamesh (1999).
El 2014 la llibreria Gigamesh es va mudar a un nou establiment al carrer Bailèn 8, esdevenint la llibreria de ciència-ficció i de gènere fantàstic més gran d'Europa.

## Història

La llibreria Gigamesh original fou oberta el 10 de juny de 1985 al número 53 de la Ronda de Sant Pere de Barcelona. En els seus primers anys d'existència, va tenir un gran èxit amb la venda de jocs de rol i, sobretot, amb la venda de jocs de mminiatures de Warhammer, Warhammer 40.000 i Space Hulk. No obstant, els anys 1990 els editors d'aquests jocs va obrir el seu propi establiment a Barcelona, fet que va obligar a Cuervo a reorientar el seu negoci, i va aprofitar la nova moda dels jocs de cartes col·leccionables, els quals havien començat a adquirir popularitat a partir de 1993 amb les cartes Magic. El creixement d'aquest mercat li va permetre obrir un nou local al número 43 de la mateixa Ronda de Sant Pere, especialitzat únicament en la venda de cartes col·leccionables. A aquesta botiga li seguiria l'obertura d'un tercer local al número 2 del Passeig de Sant Joan, amb una especialització més àmplia en jocs de tauler i jocs de rol. El 2007, l'establiment de només jocs de cartes va tancar les portes i el seu material de venda fou traspassat a la botiga del Passeig de Sant Joan.

## Referències

* ↑ «Món 'freak'». El País, 15-03-2007 [Consulta: 21 juliol 2020]. «A Barcelona, gran part de l'oferta es concentra als voltants de l'Arc del Triomf, a l'anomenat triangle friki, els vèrtexs del qual coincideixen -tirant d'imaginació- amb tres botigues clàssiques: Norma Còmics (Passeig de Sant Joan, 9), Gigamesh (Ronda de Sant Pere, 53) i Freaks (Ali Bei, 10...)»
* ↑ Antón, Jacinto «La librería barcelonesa Gigamesh, especializada en ciencia ficción, se lanza a editar obras del género» (en castellà). El País, 09-06-1999.
* ↑ Redacció «Abre en Barcelona la librería de género fantástico más grande de Europa» (en castellà). La Vanguardia, 27-03-2014.
* 1 2 Cuervo, Alejo. Exégesis. Barcelona: Edicions Gigamesh, 2014, p. 172. dipòsit legal B-8186-2014.

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Gigamesh
# Juha Tiainen

Juha Tiainen (Uukuniemi, 5 de desembre de 1955 - Lappeenranta, 27 d'abril de 2003) fou un atleta finlandès, especialista en el llançament de martell, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on fou desè en la prova del llançament de martell del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, va guanyar la medalla d'or en la mateixa prova. El 1988, a Seül, va disputar els seus tercers i darrers Jocs, en els quals no aconseguí classificar-se per a la final del llançament de martell.
Durant la seva carrera esportiva va disputar dos Campionat del Món d'atletisme, el 1983 i 1987, i tres Campionats d'Europa, el 1982, 1986 i 1990. Guanyà sos campionats finlandesos de martell, el 1977, 1979, 1981, 1984, 1987 i 1990.

## Millors marques

* Llançament de martell. 81,52 metres (1984)

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Juha Tiainen». [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ Fitxa a rackfield.brinkster.net
# Mas de les Vallcaneres

Mas de les Vallcaneres és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les Vallcaneres són una partida del terme de la Sénia, a les quals s'arriba per una pista forestal que s'agafa al pantà d'Ulldecona. És una de les zones més altes dels Ports de Besseit. La zona fa una petita vall on està localitzat el Mas. Aquest mas és de planta rectangular, amb la façana principal orientada al sud-est; consta de planta baixa amb tres portes i vàries finestres, i primer pis amb un seguit de 7 finestres de forma rectangular. Teulada a doble vessant.

## Història

Fou objecte de Carta Pobla el 1238, atorgada per Guillem de Montcada a una família procedent de Linyola, considerat dins del terme de Tortosa a la muntanya de les Tres Eres. No va reeixir com a lloc de poblament. A la llinda d'una de les portes, entre la planta baixa i el primer pis, hi ha la data grafitada damunt d'un carreu de pedra de 1773.

## Referències

* 1 2 «Mas de les Vallcaneres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Joan III d'Alençon

Joan III d'Alençon dit «el Savi» a vegades apareix com a Joan I, per ser el primer d'aquest nom que fou duc, (1385 - Azincourt, 1415) fou comte, després duc d'Alençon, comte de Perche i baró de Sainte Suzanne, fill de Pere II d'Alençon i de Maria Chamaillard. Va ser el primer de la nissaga a portar el títol de duc.

## Biografia

Va succeir jove al seu pare i va viure en un període de confusió, enmig de les faccions que dividien el cercle de Carles VI de França el Boig. Va sostenir Lluís I d'Orleans i va destrossar les terres de partidaris dels borgonyons al Vermandois, després va participar en les preses de Saint-Denis i Saint-Cloud. Carles VI, mentre que assetjava als ducs de Berry i de Borbó a Bourges, va enviar Lluís d'Anjou contra Joan d'Alençon, que va haver de fer la seva submissió al rei, i el va acompanyar als setges de Compiègne, Noyon, Soissons, Bapaume i Arràs. El rei el va armar cavaller davant Bapaume i va erigir Alençon en ducat-paria el 1414.
Enric V d'Anglaterra va envair França, i la trobada dels dos exèrcits es va fer a la batalla d'Azincourt. En el moment d'aquest gran combat, Joan d'Alençon, que va dirigir l'exèrcit francès, va mostrar la mateixa temeritat que el seu avantpassat a Crécy; es diu que abans de morir va matar a Eduard duc de York, va ferir a Humphrey duc de Gloucester, i va tallar un ornament de la corona d'Enric V d'Anglaterra, però finalment fou superat per la guàrdia reial anglesa i quan s'anava rendir va ser mort pel noble gal·lès Dafydd Gam.

## Matrimoni i fills

Es va casar el 26 de juny de 1396 amb Maria de Bretanya (1391 - 1446) filla de Joan duc de Bretanya i de Joana de Navarra, i va tenir:
* Pere (1407 -1408), comte de Perche
* Joan II (1409 -1476), duc d'Alençon i comte de Perche
* Maria (1410 -1412)
* Joana (1412 -1420)
* Carlota (1413 -1435)
Va tenir també fills il·legítims:
* Pere (mort el 1424), bastard d'Alençon, senyor de Gallandon
* Margarida, bastarde d'Alençon, casada amb Joan de Saint-Aubin, senyor de Preaux

## Bibliografia

* «Liste des seigneurs de Sainte-Suzanne », a Alphonse-Victor Angot, Ferdinand Gaugain, Dictionnaire historique, topographique et biographique de la Mayenne, Goupil, 1900-1910
# Francesco Bussone da Carmagnola

Francesco Bussone da Carmagnola també conegut amb el malnom de Il Carmagnola (Carmagnola, Torí, ? - Venècia, 5 de maig de 1432) fou un general italià.
Sobrenom de Francesco Bussone, condottiere italià al servei de Felip Maria Visconti, duc de Milà, especialment en la conquesta del Milanesat, Alexandria, Brescia i Gènova. Durant les Guerres de Llombardia, el 1425 es passà a la República de Venècia i lluità contra el Ducat de Milà; prengué Brescia (1426) i Bèrgam (1428) i es distingí per la important victòria a la batalla de Maclodio (1427), però la seva generositat cap als presoners el feren sospitós al consell dels Deu. Alguns revers, i sobretot una derrota experimentada per la flota l'any 1431, feren que fos acusat de traïció a la república, condemnat a mort i decapitat.
És heroi d'una tragèdia d'Alessandro Manzoni: Conta di Carmagnola (1826).