OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reconquesta de Gal·lípoli

La reconquesta o batalla de Gal·lípoli va ser un intent reeixit per Amadeu VII de Savoia, de recuperar la península de Gal·lípoli, perduda des de la seva captura per part dels otomans el 1354, després d'un desastrós terratrèmol.
Des de 1354, els turcs havien utilitzat els Dardanels per travessar cap a Tràcia en gran nombre. En un període de menys de 100 anys, la part occidental de l'Àsia Menor s'havia convertit en el nucli de l'Imperi Otomà. Quan els turcs van travessar cap a Europa, van prendre una ciutat darrere l'altra de l'Imperi Romà d'Orient, la qual cosa no va impedir la seva pròpia guerra civil fins a 1391 i intercanviaren els grecs locals per colons turcs, amb la qual cosa els turcs obtingueren un assentament a la regió que ha perdurat fins als nostres dies.
En última instància, Gal·lípoli no era tan estratègicament important el 1366 com ho havia estat el 1354, atès que Tràcia ja era un bastió otomà. Tanmateix, els cristians mantenien la supremacia naval a la regió, i en van retenir el control fins a principis de segle xv, és a dir que tot i tenint els turcs tropes a Tràcia, una guerra de desgast hauria portat la marea a favor de Bizanci; sense reforços d'Àsia Menor els turcs haurien estat delmats.
La guerra civil romana d'Orient del 1373-1379 va fer distreure massa l'Imperi Romà d'Orient i Andrònic IV Paleòleg va donar les claus dels Balcans a Murad, a canvi de l'assistència del sultà. La caiguda de Gal·lípoli el 1377 va forçar una vegada més la implantació de colons turcs, amb la qual cosa es va anar destruint la mica de poder romà d'Orient que quedava.

## Bibliografia

* OSTROGORSKY, George. Storia dell'Impero Bizantino. Milà: Einaudi, 1968. ISBN 8806173626.
* Ducas, Història turc-bizantina 1341-1462 , a cura di Michele Puglia, 2008, il Cerchi, Rímini, ISBN 88-8474-164-5
* Norwich, John Julius. Bisanzio. Milà: Mondadori, 2000. ISBN 8804481854.
* Ducellier, Alain. Bisanzio (IV-XV secolo). Milà: San Paolo, 2005. ISBN 8821553663.
# Caragol cristià

El caragol cristià, caragol jueu o vinyala (Otala punctata) és una espècie de mol·lusc gastròpode terrestre de la família Helicidae endèmica de la Mediterrània occidental, molt comú als Països Catalans.

## Distribució

Otala punctata habita l'est de la península Ibèrica, Illes Balears, sud de França, Còrsega i nord-oest d'Algèria. Ha estat introduïda a Sardenya i Malta, Estats Units, Argentina i Uruguai, i, recentment, a Xile.

## Característiques

És, amb el caragol bover (Helix aspersa), el caragol gran més freqüent als Països Catalans. La seva conquilla és gruixuda i sòlida, de diàmetre major (fins a 4 cm), més deprimida, amb l'espiral més baixa. És de color marró amb petites taques difuses més clares.

### Espècies similars

Al sud de la península Ibèrica i a las Balears, Otala punctata conviu amb Otala lactea, una espècie molt semblant, de la qual es diferencia perquè l'obertura està menys intensament acolorida, amb el llavi usualment blanc.
La vaqueta (Iberus gualterianus alonensis) podria també confondre's amb Otala punctata, però és de color més clar i viu especialment en terrenys calcaris rocosos, abruptes i desforestats.

## Història natural

Otala punctata abunda als cultius de secà, mentre que el cargol bover prefereix zones més ombrívoles i humides, com els horts i vores de cursos de agua. Com la resta de pulmonats, és hermafrodita simultani.

## Gastronomia

Igual que Helix aspersa, es recol·lecta activament i és molt apreciat en gastronomia.
A la comarca de l'Anoia és especialment apreciada aquesta espècie de cargol i se'l coneix com a vinyala (cargol de vinya).

## Referències

* ↑ «Fauna Europaea - Otala punctata». Arxivat de l'original el 2011-11-03. [Consulta: 22 abril 2009].
* 1 2 3 «Otala punctata». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 22 abril 2009].
* 1 2 3 AnimalBase - Otala punctata
* ↑ Mapa de distribució de Otala punctata basat en espècimens conservats a col·leccions
* ↑ Registros de Otala punctata en Chile

## Enllaços externs

* AnimalBase; fotos per a la identificació d'Otala punctata; noti's el llavi clar
* AnimalBase; fotos per a la identificació d'Otala lactea; noti's el llavi fosc
# Iván Moro Fernández

Iván Moro Fernández (Madrid, 25 de desembre de 1974), és un waterpolista espanyol.

## Biografia

Va jugar amb la selecció espanyola que va guanyar la medalla d'or a l'olimpíada del 1996 a Atlanta.
Va créixer a Alcorcón on va començar a jugar a waterpolo al Club Natación Ondarreta, amb els seus germans grans, Daniel Moro i Oscar Moro.
Daniel i Iván van emigrar a Barcelona i van jugar a diversos equips de la lliga de divisió d'honor de waterpolo espanyola i a la selecció espanyola.
La ciutat d'Alcorcón va posar el nom d'Iván Moro a una de les seves piscines.
El 2004 es va fundar a Alcorcón l'escola de Triatló Iván Moro per tal de difondre el triatló entre els més joves. L'any 2006, l'ajuntament d'Alcorcón el va nomenar Gerent de la Fundació Alcorcón per a l'Esport
El 2011 va rebre la Medalla d'Or de la Reial Ordre del Mèrit Esportiu.

## Clubs

* Club Natación Ondarreta (1983-1993)
* Club Natació Barcelona (1993-1996)
* Real Canoe Natació Club (1996-2001)
* Club Natació Atlètic-Barceloneta (2001-2005)
* Club Natación Ondarreta (2005-)

## Títols
### En club com a jugador

* 5 Lligues d'Espanya de waterpolo (1995, 1996, 1999, 2000 i 2003)
* 3 Copes d'Espanya de waterpolo (1995 i 1996)
* Una supercopa d'Espanya de waterpolo (2002)
* Una Copa LEN (1995) amb el Club Natació Barcelona

### Com a jugador de la selecció espanyola

* Or als campionats del món de Fukuoka (2001)
* 4t als jocs olímpics de Sydney 2000
* Or als campionats del món de Perth (1998)
* Or a les Jocs Olímpics d'Atlanta (1996)
* Bronze a la copa del món FINA 1999
* Bronze als jocs del Mediterrani de 1997
* Plata als Goodwill Games 1998

## Participacions en Copes del Món

* Jocs Olímpics d'Atlanta 1996
* Campionat Mundial de Natació de Perth 1998
* Jocs Olímpics de Sydney 2000
* Campionat Mundial de Natació Fukuoka 2001
* Jocs Olímpics d'Atenes 2004

## Referències

* ↑ «Escuela de Triatlón Iván Moro». Arxivat de l'original el 2 de febrer de 2009. [Consulta: 28 desembre 2008].
* ↑ «RFEN- Nuevos ´Caballeros´ de las Órdenes de Mérito (28/9/2011)». Arxivat de l'original el 14 de març de 2016. [Consulta: 28 setembre 2011].
* ↑ Periódico El mundo-ficha de Atenas 2004
# Retrat de Mae West que pot utilitzar-se com a apartament surrealista

Retrat de Mae West que pot utilitzar-se com a apartament surrealista és una obra del pintor català Salvador Dalí realitzada entre 1934 i 1935. Està feta en guaix sobre paper de diari. Com el seu nom indica, és d'estil surrealista i les seves dimensions són 31 × 17 cm. Es conserva a l'Institut d'Art de Chicago.

## Descripció

Aquesta obra va ser realitzada sobre una foto de l'actriu Mae West publicada en un diari. Dalí crea a partir d'aquesta fotografia un escenari realista d'una estança de l'època usant els trets facials de l'actriu com a mobles i motius ornamentals.
El cabell és usat com una cortina que hi ha a la porta. Cada ull de l'actriu simula un quadre emmarcat, el nas pren la forma d'una xemeneia sobre la qual hi ha un rellotge i, finalment, la boca es converteix en un sofà. El fons de la cara és pintat de vermell per la paret i a la part inferior se simula el pis de la sala. Sobre la barbeta, Dalí, hi pinta unes escales i decora l'exterior de la cambra.

## Reproduccions

En els anys trenta, Dalí va encarregar fabricar, a petició de l'anglès Edward James, un sofà semblant al del quadre.
A finals dels anys setanta, Dalí, amb ajuda de l'arquitecte català Òscar Tusquets, va reproduir l'apartament, en tres dimensions, al Teatre-Museu Dalí de Figueres.

## Referències

* ↑ Barranco, Justo. «Surrealisme per canviar el món». La Vanguardia, 27-02-2020. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ Ordóñez, Rafael. «En los labios de Mae West» (en castellà). El Independiente, 10-04-2018. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ Cervantes, Xavier. «Surrealisme i disseny, un amor productiu». Ara, 01-03-2020. [Consulta: 26 gener 2025].

## Enllaços externs

* Imatge del quadre
# Katarina Radivojević

Katarina Radivojević (serbi: Катарина Радивојевић) (Belgrad, 29 de març de 1979) és una actriu sèrbia. És coneguda pels seus papers en pel·lícules com Zona Zamfirova (2002), Morphia i Tears for sale, ambdues del 2008. El 2009 Katarina Radivojević va ser la protagonista de l'espectacle off-Broadway Painkillers, dirigit per Sanja Beštić al Theatre Row de Times Square.

## Referències

* ↑ «Katarina Radivojević u žiriju šou programa "Tvoje lice zvući poznato"» (en serbi), 25-09-2013. [Consulta: 8 febrer 2025].
* ↑ «Glumica Katarina Radivojević – biografija», 02-07-2015.
* ↑ «MURDERERS OF MY FATHER - Katarina Radivojević: I play an aunt and I like it!», 20-02-2017.
* ↑ Fainaru, Dan. «Morphia» (en anglès), 04-02-2009. [Consulta: 8 febrer 2025].
# Robert Goberna i Franchi

Robert Goberna i Franchi (Barcelona, 1 d'agost de 1859 - Barcelona, 4 d’octubre de 1934), fou un pianista, organista, director, crític i compositor. Es va formar musicalment a l'Escolania de Montserrat i va participar en la vida musical barcelonesa de la segona meitat del segle xix.
Va ser organista a l'església de la Concepció, feina que compaginava amb freqüents concerts públics a l’orgue del Palau de les Belles Arts. Alumne de piano del mestre Vidiella, va arribar a tenir fama com a pianista i va treballar en alguns cafès de Barcelona. Com a director va desenvolupar la seva feina a l’església organitzant concerts sacres, pels quals havia creat una orquestra de la qual posteriorment es va ocupar Granados.
En l’aspecte coral, va dirigir durant la temporada de 1905 la Societat Coral Euterpe, així com l'Orfeó Barcelonès durant alguns anys, formant al mateix temps a molts pianistes notables. Com a crític musical va escriure habitualment a El Correo Catalán, Diario Catalán, Diario de Barcelona i, ja al final de la seva vida, a Las Noticias. La seva obra de creació és abundant, especialment en música religiosa. És autor de diverses misses de rèquiem i de glòria, salves, motets i salms, obres corals profanes, música de cambra i cançons, així com d’abundant música per a orgue, instrument pel qual va escriure un mètode pedagògic, anomenat El órgano moderno. És autor també d’una sèrie d’articles sobre “El presente y el porvenir de la música religiosa”.
Va contraure matrimoni amb Mercè Bulart i Capella amb qui tingué diversos fills: Robert, Cecília, Mercè i Sagrari Goberna i Bulart.

## Obres

* A María
* Angelus Domini
* Benedictus Dominus Deus Israel
* Cançó de l’herba de l’amor
* Canto a María
* Canto nupcial, op. 27
* Col·lecció de sardanes
* Christus factus
* Dulce pensar
* Elevación
* La cançó del rossinyol
* La cegueta
* Miserere
* Niniche, mazurca. Dedicada a la seva esposa, Mercè Bulart.
* Rosa de Jericó
* Sardana gallega
* Tot breçant. Dedicada a la seva filla Mercè Goberna i Bulart
* Violeta

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1859, llibre tercer, número de registre 955.
* ↑ Goberna i Franchi, Robert. (1997). Dins Gran Enciclopèdia Catalana (Vol. 12, p.128). Barcelona: Enciclopèdia Catalana.
* ↑ CARBONELL i GUBERNA, Jaume «Goberna, Robert». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002.
# José Luis Doreste Blanco

José Luis Doreste Blanco (Las Palmas de Gran Canaria, 18 de setembre de 1956) és un regatista canari, ja retirat, guanyador d'una medalla d'or olímpica.
És germà dels també regatistes Gustavo Doreste, Luis Doreste i Manuel Doreste.
Va participar, als 19 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), on finalitzà en dotzè lloc de la classe Finn. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica) finalitzà dissetè. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units) participà, al costat d'Antonio Gorostegui, en la classe Star i finalitzà setè, aconseguint així un diploma olímpic. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud) retornà a la classe Finn, aconseguint la medalla d'or en aquesta disciplina. En els seus últims Jocs, els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Espanya) participà altre cop en la classe Star al costat de Javier Hermida, finalitzant setè.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit 5 medalles en el Campionat del Món de vela, destacant un or en la classe Finn l'any 1987 i dos ors en la classe Star els anys 1982 i 1983.
# Reserva índia de White Earth

White Earth és una reserva índia de la nació Chippewa de Minnesota. Fou creada el 1868 per a les bandes Pembina, Mississipi i Pillager de la nació anishinaabemowin. Té una extensió de 3400 km² i una població censada de 3.378 habitants segons el cens del 2000. Està situada a 225 milles de Minneapolis-Duluth i a 65 de Fargo.
El 1989 l'activista de l'AIM Winona LaDuke fundà el White Earth Land Recovery Project per a cobrar les terres arrabassades per la Dawes Act del 1887.
La principal font de recursos són els casinos i hotels Shooting Star a Mahnomen (Minnesota), que són les qui ofereixen més ocupació als habitants de la reserva.

## Referències

* White Earth. Arxivat 2006-02-08 a Wayback Machine. Minnesota Indian Affairs Council (anglès)

## Enllaços externs

* Reserva White Earth (anglès)
* White Earth Land Recovery Project (anglès)
# Santiago Pérez de Arenillas

Santiago Pérez de Arenillas (Becerril de Campos, Palència, 11 d'agost de 1739 - Girona, 17 d'octubre de 1797) fou un eclessiàstic castellà, bisbe de Girona.
Fill de pares nobles i terratinents, va rebre una esmerçada educació i ben aviat va manifestar interès pels estudis eclesiàstics. Va esdevenir beneficiat i, posteriorment, capellà del seu poble. Al cap d'uns anys va ascendir a fiscal del bisbe de Plasència. D'aquí va passar a penitencier de la catedral de Santander durant setze anys. Després va esdevenir doctoral de la catedral de Burgos, on fou nomenat vicari general de l'arquebisbe. A la mort d'aquest, va exercir com a administrador apostòlic d'aquella seu metropolitana.
El 30 de setembre de 1796 va prendre possessió de la seu episcopal de Girona. Va haver de constatar la mala situació de la diòcesi per les conseqüències de la Guerra Gran entre França i Espanya amb la destrucció de temples com ara l'església de Camprodon.
La salut del bisbe Pérez era precària i va caure greument malalt a Fornells, morint pocs dies després, el 17 d'octubre de 1797. Gairebé només havia passat un any del seu nomenament i no va tenir gaire temps per deixar una empremta pròpia en la seva tasca episcopal.

## Bibliografia

* Manuel de los Dolores. Oración fúnebre que, en las solemnes exequias que el mui ilustre cabildo de la Santa Iglesia Catedral ofreció a Dios por el alma del difunto obispo de Gerona, el ilustríssimo y revéndissimo señor Don Santiago Pérez de Arenillas, del Consejo de Su Majestad. Girona: Narcís Oliva. Girona, 1797.

## Referències

* ↑ Manuel de los Dolores. Oración fúnebre que, en las solemnes exequias que el mui ilustre cabildo de la Santa Iglesia Catedral ofreció a Dios por el alma del difunto obispo de Gerona, el ilustríssimo y revéndissimo señor Don Santiago Pérez de Arenillas,del Consejo de Su Majestad. Girona: Narcís Oliva. Girona, 1797.
# David Cabrero Buenache

David Cabrero Buenache (Madrid, 11 de desembre de 1976) va ser un ciclista espanyol especialitzat en la pista.
Va participar en els Jocs Olímpics de 2000, acabant 15è a la prova del Quilòmetre contrarellotge, i arribant a la 2a ronda a la prova de Keirin.

## Palmarès

* 1997
** Campió d'Espanya en Keirin
* 1999
** Campió d'Espanya en Keirin
* 2000
** Campió d'Espanya en Keirin
** Campió d'Espanya en Quilòmetre contrarellotge
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb José Antonio Villanueva i T. Sánchez)
* 2001
** Campió d'Espanya en Keirin
** Campió d'Espanya en Velocitat per equips (amb José Antonio Villanueva i I. Pérez)

### Resultats a la Copa del Món

* 1999
** 3r a València, en Keirin

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Batalla de Castagnaro

La Batalla de Castagnaro es va produir l'11 de març de 1387 a Castagnaro (avui Venècia, al nord d'Itàlia) entre les forces de Verona i Pàdua. És una de les més famoses batalles de l'edat dels condottieri italiana. La batalla va enfrontar a l'exèrcit de Verona liderat per Joan Ordelaffi i Ostasio II da Polenta, a la milícia paduana de John Hawkwood (Giovanni Acuto en italià) i Francesco Novello da Carrara.

## Antecedents

El nomenament de Felip d'Alençon com a patriarca d'Aquileia en 1381 va provocar greus discòrdies, el principal motiu de la qual va ser el desacord entre Udine i Cividale per qüestions d'interès comercial, vinculades a raons de prestigi cívic i familiar. El patriarca es va posar obertament al costat de Cividale, provocant una reacció furiosa per part de la gent d'Udine que el va obligar a fugir de l'estat patriarcal.
La Guerra de Chioggia el 1381 va acabar per mediació del comte Amadeu IV de Savoia mitjançant la Pau de Torí, però la República de Gènova va quedar molt debilitada i la República de Venècia va consolidar el seu poder a la Mediterrània oriental començant la seva expansió per terra ferma.
Francesco I da Carrara, senyor de Pàdua, que feia temps que tenia l'ambició d'ampliar els seus dominis cap a l'est, es va posar del costat del patriarca exiliat, aliat durant la guerra de Chioggia, va sufocar la revolta d'Udine el febrer de 1385 i va restablir-lo.

## La batalla

Seguint la tàctica fabiana, Hawkwood va animar a atacar als veronesos en un camp a la seva elecció, encara que dominant militarment els territoris propers. Igualant les seves forces en la zona més llunyana del canal i ancorant el seu flanc dret darrere d'un munt de fustes, Hawkwood va esperar que el gruix veronès ataqués a un cimbell situat amb un estendard fals, perquè la cavalleria aparegués per la part dreta amb l'estendard real i tancar la retirada.

## Conseqüències

Castagnaro va ser la major victòria de Sir John Hawkwood.
La derrota de Castagnaro va marcar el final de la llarga hegemonia dels della Scala, que al cap d'uns mesos serien expulsats de Verona per les tropes viscontes. El senyor de Verona Antoni I della Scala va trobar refugi amb el seu sogre Guiu III Polentani, senyor de Ravenna, mentre que la resta de la família s'escampà per Itàlia i Alemanya. El gran èxit assolit va resultar ser una victòria pírrica dels Carraresos, que van acordar la divisió dels territoris dels della Scala amb Joan Galeàs Visconti, qui no va complir les seves promeses i després de l'expulsió dels della Scala, a més de conquerir Verona, també es va quedar amb Vicenza, que aleshores formava part del senyoriu veronès i que havia estat promesa a Francesco I da Carrara.

## Referències

* ↑ Comyn, Robert Buckley. The History of the Western Empire: From Its Restoration by Charlemagne to the Accession of Charles V. (en anglès). Volum 2. W. H. Allen, 1851, p. 176-177.
* ↑ Geoffrey Trease, The Condottieri, 1971
* ↑ Kohl, Benjamin G. «Carrara». A: Dal Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 20 (en italià). Treccani, 1977.
# Fomarians Diables de Sant Climent

Fomarians és una colla de diables i tabalers de Sant Climent de Llobregat. Aquesta entitat va sorgir de l'esplai el Quirro Blau a principis dels anys noranta.
La colla és coneguda per organitzar correfocs i espectacles pirotècnics durant festes locals, incloent la Festa Major d'Hivern i l'Exposició de Cireres. També participen en altres celebracions populars com el Carnestoltes i l'Aplec del Roser.
L'any 2008, la colla va entrar en un període d'inactivitat per falta de relleu generacional, però va ser reactivada el 2012 gràcies a un grup de joves que volien recuperar els correfocs tradicionals de la Festa Major. Avui en dia, els Fomarians continuen sent una part activa de la cultura festiva de Sant Climent de Llobregat i formen part de la Federació de Diables i Dimonis de Catalunya.
L'any 2025, els Fomarians de Sant Climent de Llobregat celebraran els 30 anys de la seva creació. Aquesta celebració representa un moment significatiu per a la colla, que ha estat una part fonamental de les festes locals i de la cultura popular de la zona. A través dels anys, han organitzat nombrosos correfocs i espectacles pirotècnics, contribuint a la vivència de les tradicions i festes del municipi.
Viquipèdia
Diables.cat

## Referències

* ↑ «Sant Climent de Llobregat serà proclamada demà Ciutat Pubilla 2008», 25-04-2008. [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ «Colles | Federació de Diables i Dimonis de Catalunya». [Consulta: 2 novembre 2022].
# Serra dels Castellets

La serra dels Castellets és un massís muntanyenc situat en la divisòria entre els termes de Finestrat, Benimantell i Sella, tots a la Marina Baixa.
Es caracteritza per la seu cresta rocosa de gran verticalitat amb forma de dents de serra (809 msnm) i l'orientació còncava sud - nord-est, amb una marcada diferència de vegetació entre la solana i l'ombria. Té dos cims singulars a cada extrem - l'Alt del Realet (699 msnm) al sud, i la penya de la Xata (819 msnm) al nord. Pren el seu nom per la penya menor situada a la punta sud de la serra, la penya dels Castellets (653 msnm), o possiblement per un desaparegut castell d'origen islàmic situat al cim d'aquesta penya.
Tanca la vall del riu Anxero (Finestrat) pel nord-oest i limita amb el Ponotx i el Puigcampana al seu extrem oriental (coll de Sacarets o Sacarés 708 msnm). A l'oest, limita amb el riuet del Realet (Sella) i al nord, amb el barranc del Xarquer i el barranc de Sacarets (Benimantell), que la separen de la serra menor de Tafarmaig. Al sud, separada pel barranc Salat i la CV-758, té continuïtat orogràfica en la serra d'Orxeta. Existeix un coll de muntanya en la cresta de la serra anomenat el portell de Lopes (620 msnm). El petit recorregut PR-CV-12 transita pel coll de Sacarets.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Corpus Toponímic Valencià» (en català). Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2009. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Lugares de interés - Espacios Naturales Protegidos - Generalitat Valenciana» (en espanyol europeu). [Consulta: 27 desembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Visor cartogràfic de la Generalitat». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Senderos Geológicos - Guía de Lugares de interés geológico de la Provincia de Alicante». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «SIERRA DELS CASTELLETS – Casiaventurilla Senderismo» (en castellà), 24-03-2010. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Serra dels Castellets» (en castellà). [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Cresta de Castellets... Y un castillo del que nadie se acuerda». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Toponímia dels Pobles Valencians: Finestrat» (en català). Acadèmia Valenciana de la Llengua, Desconeguda. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ SL, Sernutec. «FEMECV : PR-CV 12». [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ «Mapa senderista del Puigcampana» (en castellà). Ajuntament de Finestrat, Desconeguda. [Consulta: 27 desembre 2023].