OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Campionat de Reunió de futbol

La lliga de Reunió de futbol (oficialment Championnat de La Réunion de football) és la màxima competició futbolística de l'Illa de Reunió. És organitzada per la Lliga de Reunió de Futbol. Fou creada l'any 1950.

## Principals estadis

| Ciutat | Estadi | Capacitat |
| Saint-Paul | Estadi Paul Julius Bénard | 12.000 |
| Saint-Pierre | Estadi Michel Volnay | 8.000 |
| Sainte-Marie | Estadi Nelson Mandela | 8.000 |
| Saint-Denis | Estadi Jean-Ivoula | 7.500 |
| Saint-Louis | Estadi Théophile Hoarau | 2.500 |
| Saint-Joseph | Estadi Raphaël Babet | 2.000 |
| Saint-Joseph | Estadi Raphaël Babet | 2.000 |
| Le Port | Estadi Georges Lambrakis | 2.000 |
| Saint-Leu | Estadi Saint-Leu | 1.000 |

## Historial

Font:
* 1950: SS Patriote (1)
* 1951: SS Patriote (2)
* 1952: SS Jeanne d'Arc (1)
* 1953: SS Patriote (3)
* 1954: SS Patriote (4)
* 1955: SS Patriote (5)
* 1956: JS Saint-Pierroise (1)
* 1957: JS Saint-Pierroise (2)
* 1958: SS Saint-Louisienne (1)
* 1959: JS Saint-Pierroise (3)
* 1960: JS Saint-Pierroise (4)
* 1961: JS Saint-Pierroise (5)
* 1962: SS Patriote (6)
* 1963: SS Saint-Louisienne (2)
* 1964: SS Saint-Louisienne (3)
* 1965: SS Saint-Louisienne (4)
* 1966: SS Saint-Louisienne (5)
* 1967: SS Saint-Louisienne (6)
* 1968: SS Saint-Louisienne (7)
* 1969: SS Saint-Louisienne (8)
* 1970: SS Saint-Louisienne (9)
* 1971: JS Saint-Pierroise (6)
* 1972: JS Saint-Pierroise (7)
* 1973: JS Saint-Pierroise (8)
* 1974: SS Excelsior (1)
* 1975: JS Saint-Pierroise (9)
* 1976: JS Saint-Pierroise (10)
* 1977: FC Ouest (1)
* 1978: JS Saint-Pierroise (11)
* 1979: SS Saint-Pauloise (1)
* 1980: CS Saint-Denis (1)
* 1981: SS Saint-Pauloise (2)
* 1982: SS Saint-Louisienne (10)
* 1983: SS Saint-Pauloise (3)
* 1984: CS Saint-Denis (2)
* 1985: SS Saint-Pauloise (4)
* 1986: SS Saint-Pauloise (5)
* 1987: CS Saint-Denis (3)
* 1988: SS Saint-Louisienne (11)
* 1989: JS Saint-Pierroise (12)
* 1990: JS Saint-Pierroise (13)
* 1991: US Stade Tamponnaise (1)
* 1992: US Stade Tamponnaise (2)
* 1993: JS Saint-Pierroise (14)
* 1994: JS Saint-Pierroise (15)
* 1995: CS Saint-Denis (4)
* 1996: CS Saint-Denis (5)
* 1997: SS Saint-Louisienne (12)
* 1998: SS Saint-Louisienne (13)
* 1999: US Stade Tamponnaise (3)
* 2000: AS Marsouins (1)
* 2001: SS Saint-Louisienne (14)
* 2002: SS Saint-Louisienne (15)
* 2003: US Stade Tamponnaise (4)
* 2004: US Stade Tamponnaise (5)
* 2005: US Stade Tamponnaise (6)
* 2006: US Stade Tamponnaise (7)
* 2007: US Stade Tamponnaise (8)
* 2008: JS Saint-Pierroise (16)
* 2009: US Stade Tamponnaise (9)
* 2010: US Stade Tamponnaise (10)
* 2011: Saint-Pauloise FC (6)
* 2012: SS Saint-Louisienne (16)
* 2013: US Sainte-Marienne (1)
* 2014: Saint-Pauloise FC (7)
* 2015: JS Saint-Pierroise (17)
* 2016-17: JS Saint-Pierroise (18)
* 2017: JS Saint-Pierroise (19)
* 2018: JS Saint-Pierroise (20)
* 2019: JS Saint-Pierroise (21)
* 2020: SS Excelsior (2)
* 2021: US Stade Tamponnaise (11)
* 2022: CS Saint-Denis (6)

## Referències

* ↑ «Réunion - List of Champions». RSSSF.
# Reserva Nacional de Caça del Cadí

La Reserva Nacional de Caça del Cadí te 48.449 ha situades als Pirineus, repartides entre les comarques de la Baixa Cerdanya, l'Alt Urgell, el Berguedà i el Solsonès.
Es va declarar originalment per la Llei 37/1966, del 31 de maig de l’estat espanyol, per a fomentar, conservar i protegir les espècies cinegètiques que hi vivien per permetre’n, posteriorment, el seu aprofitament.
La creació, l’any 1983, del Parc natural del Cadí-Moixeró va provocar que una gran part de la RNC quedés dins dels límits del parc natural. La resta del territori va ser inclosa posteriorment (l’any 1992) dins del Pla d’Espais d’Interès Natural (PEIN). A més, tot el conjunt de la reserva pertany també a una zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA).

## Fauna cinegètica

Les espècies cinegètiques principals que van ser la raó per a la creació de la RNC són l'isard i el senglar. El primer es caça per acostament, sempre acompanyat per un guarda de la reserva. El senglar es caça en batudes organitzades principalment per les colles de caçadors locals.
En el cens que es va fer en el moment de la creació de la reserva, l'any 1966, es van comptar només 78 isards. La política de protecció i gestió de la RNC va aconseguir que l’any 1999 s’arribés a 2551 isards. L’any 2005 va arribar-hi la malaltia del pestivirus que va delmar la població en més d’un 50%: fins a 930 exemplars censats en el cens d’estiu del 2006.
El cabirol i el cérvol, reintroduïts als Pirineus durant la segona meitat del segle XX, són també objecte d’un pla cinegètic que ordena el seu aprofitament, juntament amb altres espècies de caça menor com les perdius roja i xerra, la llebre o la becada.

## Referències

* ↑ «RNC del Cadí». Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Ley 37/1966, de 31 de mayo, sobre creación de Reservas Nacionales de Caza». BOE.
* ↑ «Opuscle de la RNC del Cadí». Generalitat de Catalunya.
# Revere

Revere és un municipi situat al territori de la província de Màntua, a la regió de la Llombardia (Itàlia).
Revere limita amb els municipis de Borgofranco sul Po, Magnacavallo, Ostiglia, Pieve di Coriano, Serravalle a Po i Villa Poma.
Pertanyen al municipi la frazione de Zello

## Galeria

* Església parroquial
* Palazzo Ducale
* Vista del poble
* Pòrtics

## Referències

* ↑ Comune di Revere - Statuto.
# Riot Grrrl

Les Riot Grrl o també Riot Grrrl és un moviment musical que comprèn diverses cantants, músiques i bandes d'un estil entre el punk rock i el rock alternatiu, contingut activista feminista (postfeminista) i que expressament s'hi autoinclouen. També conegut com a Moviment Grrrl, aquest col·lectiu de militants postfeministes va néixer als Estats Units als anys noranta, influït per nombroses músiques punk i rock dels anys setanta i vuitanta. El nom prové del llançament d'un fanzín amb aquest nom per part de la ballarina Kathleen Hanna i la crítica de rock Tobi Vail, respectivament cantant i bateria de Bikini Kill. Les Riot Grrrls fan música, organitzen conferències i altres esdeveniments per a donar suport a les dones al sector musical i també s'impliquen d'una manera més àmplia a l'art en general i l'acció política feminista.
Els col·lectius i bandes associats a les Riot Girrls solen tractar l'empoderament de les dones i denunciar problemes lligats el racisme, el masclisme, la sexualitat i la violència domèstica, entre d'altres. Algunes d'aquestes bandes són Bikini Kill, Jack Off Jill (més tard Scarling), Bratmobile, Adickdid, Bang!, The Butchies, Calamity Jane, Dickless, Emily's Sassy Lime, Excuse 17, Fifth Column, The Frumpies, Heavens to Betsy, Huggy Bear, Sleater-Kinney, L7 i Team Dresch
A Europa són ben conegudes les russes Pussy Riot, de filosofia similar.

## Referències

* ↑ Usen indistintament dues o tres "r" a la paraula "girl" (noia, en anglès), com a joc amb l'onomatpeia "grr". Kristin Rowe-Finkbeiner, The F-Word: Feminism In Jeopardy-Women, Politics and the Future, ed. Seal Press, 2004. ISBN 1-58005-114-6 (anglès)
* ↑ Jackson, Buzzy. W.W. Norton. A Bad Woman Feeling Good: Blues and the Women Who Sing Them (en anglès), 2005. ISBN 978-0-393-05936-6.
* ↑ A Little Too Ironic": The Appropriation and Packaging of Riot Grrrl Politics by Mainstream Female Musicians, de Kristen Schilt, publicat a Popular Music and Society, Volum 26, Número 1, pàgs. 5-16. 2003 (anglès)
* ↑ «List of Riot Girl Bands» (en anglès), 23-02-2009. Arxivat de l'original el 23 de febrer 2009. [Consulta: 30 setembre 2012].
* ↑ Macmillan. Girl Power: The Nineties Revolution in Music (en anglès), 15 febrer 2010, p. 42. ISBN 9781429933285.
# Rosa Ventura Alemany

Rosa Ventura Alemany és una farmacèutica catalana especialista en antidopatge, directora del Laboratori Antidopatge de Catalunya.
Llicenciada en Farmàcia per la Universitat de Barcelona, Rosa Ventura es va doctorar l'any 1994 a la Universitat de Barcelona, amb la tesi Desenvolupament de procediments analítics per a la detecció de substàncies d'utilització prohibida en l'esport.
Les seves contribucions al control antidopatge la van fer mereixedora l'any 2003 del premi Manfred Donike Memorial Award, Scientific Excellence in Dope Analysis, atorgat per la Universitat de Colònia.
L'any 2015 va substituir al doctor Jordi Segura, que es jubilava, com a directora del Laboratori de Control Antidopatge de l'Institut Hospital del Mar d'Investigacions Mèdiques, un dels dos laboratoris espanyols acreditats per l'Agència Mundial Antidopatge, des d'on coordina el Grup de Recerca en control del dopatge a l'esport. El Laboratori va passar a anomenar-se Laboratori Antidopatge de Catalunya a partir de l’any 2017. Com a directora de la institució, ha estat responsable del control dels Jocs Mediterranis de Tarragona de 2018, va aconseguir l'aprovació el 2019 com a APMU (Unitat de Gestió dels Passaports dels Atletes), i la recerca desenvolupada en el Laboratori és la base científica de les noves regles sobre l’ús de glucocorticoides en l’esport de l’Agència Mundial Antidopatge.
Rosa Ventura és membre de diversos comitès d’experts de l'Agència Mundial Antidopatge. Des de 2010, forma part de la junta de la Sociedad Española de Espectrometría de Masas.

## Referències

* ↑ «En las entrañas del antidopaje: "Hemos llegado a encontrar hasta 8 y 9 sustancias en un deportista"» (en castellà), 25-05-2022. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Alemany, Rosa Ventura. Desenvolupament de procediments analitics per a la deteccio de substancies d'utilitzacio prohibida en l'esport: diuretics, probenecida i mesocarb (Tesi) (en castellà). Universitat de Barcelona, 1994.
* ↑ «Producció científica a la UPF | VENTURA ALEMANY, ROSA». [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Antaviana, Can. «Personal del programa» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Press, Europa. «Rosa Ventura: "Estamos más cerca que nunca de los tramposos"», 08-09-2022. [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Antaviana, Can. «Laboratori de Control Antidopatge». [Consulta: 13 febrer 2023].
* ↑ L’Esportiu. «Conveni contra el dopatge - 19 oct 2017». [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Antaviana, Can. «Rosa Ventura nova directora del Laboratori de Control Antidopatge de l’IMIM - Notícies». [Consulta: 11 febrer 2023].
* ↑ Antaviana, Can. «Laboratori de Control Antidopatge». [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ Arribas, Carlos «El método de Barcelona que podría salvar a Froome» (en castellà). El País [Madrid], 14-12-2017. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «La investigación del Laboratorio Antidopaje de Cataluña ha sido la base de las nuevas reglas sobre el uso de glucocorticoides en el deporte de la Agencia Mundial Antidopaje - Biotech Spain». [Consulta: 12 febrer 2023].
* ↑ «Sociedad Española de Espectrometría de Masas» (en castellà). [Consulta: 11 febrer 2023].
# Iàkov Fedótovitx Pàvlov

Iàkov Fedótovitx Pàvlov (rus: Я́ков Федо́тович Па́влов; 4 d'octubre de 1917 – 29 de setembre de 1981) va ser un soldat de l'Exèrcit Roig soviètic, per es va fer famós a la batalla de Stalingrad per la defensa que va fer, amb un grapat més de soldats, de l'anomenada Casa de Pàvlov, al centre de la ciutat, casa que es convertí en un símbol de la defensa heroica de la ciutat. El 27 de juny de 1945 va rebre el títol d'Heroi de la Unió Soviètica.
Nascut el 1917 en el si d'una família camperola al poblet de Krestovaia, al districte de Valdaiski, al nord-oest de Rússia (actualment l'oblast de Nóvgorod). Allà, es graduà a l'escola primària i treballà com a camperol. Pàvlov s'allistà a l'Exèrcit Roig el 1938.
Durant la Gran Guerra Patriòtica lluità als fronts Sud-oest, de Stalingrad, 3r Ucraïnès i 2n Belarús. El 1942 va ser destinat al 42è Regiment de Fusellers de la Guàrdia, englobat a la 13a divisió de fusellers de la Guàrdia. Participà en les batalles defensives als afores de Stalingrad. Entre juliol i agost de 1942 participà en la captura de Kamixin, sent nomenat comandant d'una unitat de metralladores a la 7a companyia. Posteriorment comandaria una unitat de reconeixement militar amb rang de sergent superior.
Durant la batalla de Stalingrad, la nit del 27 de setembre de 1942, la secció de Pàvlov reconquerí un edifici residencial de 4 pisos, que tenia vistes a la plaça central de Stalingrad i tenia una important posició tàctica, sent cobejat pels alemanys. Aviat, la seva secció rebé reforçaments, subministraments de municions i connexió telefònica, defensant-lo davant els continus atacs alemanys, fins que van ser rellevats dos mesos després (actualment es coneix com la "Casa de Pàvlov". El 25 de novembre resultà ferit a una cama, i en recuperar-se va ser destinat a una unitat d'artilleria i, finalment, va ser nomenat comandant del departament d'intel·ligència de les unitats d'artilleria. Per les seves accions a Stalingrad va rebre el títol d'Heroi de la Unió Soviètica el 27 de juny de 1945. Pàvlov va ser llicenciat de l'exèrcit a l'agost de 1946.
Després de la guerra treballà a Valdai (oblast de Nóvgorod). S'afilià al Partit Comunista, el tercer secretari del comitè e districte, graduant-se a l'Escola Superior del Comitè Central del PCUS i sent elegit en 3 ocasions com a diputat al Soviet Suprem de la RSFS de Rússia.
El 1980 va rebre el títol de "Ciutadà Honorífic de la ciutat de Volgograd".
Pàvlov va morir el 29 de setembre de 1981, i està enterrat a Nóvgorod.

## Condecoracions

    Heroi de la Unió Soviètica (n. 6775)
    Orde de Lenin
    Orde de la Revolució d'Octubre
    Orde de l'Estrella Roja (2)
    Medalla del Centenari de Lenin
    Medalla de la defensa de Stalingrad
    Medalla de la victòria sobre Alemanya en la Gran Guerra Patriòtica 1941-1945
    Medalla del 20è Aniversari de la Victòria en la Gran Guerra Patriòtica
    Medalla del 30è Aniversari de la Victòria en la Gran Guerra Patriòtica
    Medalla del 40è Aniversari de les Forces Armades Soviètiques
    Medalla del 50è Aniversari de les Forces Armades Soviètiques

## Enllaços externs

* biografia de Pàvlov' - a Herois de Guerra Russos (rus)
# Sioma Baram

Sioma Baram (hebreu: סיומה ברעם) (Chisinau, 1919 - Formentera, 26 de juliol de 1980), de naixement Sioma Boberman, va ser un pintor israelià assentat amb la seva dona, la també pintora Bella Brizel, a l'illa de Formentera. Va exercir com a crític d’art en prestigioses revistes de París, Londres, Tòquio i Tel-Aviv.

## Biografia

Nascut a Bessaràbia, fill de pares jueus, el 1939 va emigrar a Palestina. Va estudiar pintura a l'Institut d'Art i Disseny Avni amb Aharon Avni i escultura amb Moshe Sternschuss. Hi va conèixer Bella Brizel, amb qui es es va casar. Durant la dècada del 1950, tots dos van viure a París i va estudiar pintura al fresc a l'École du Louvre. Va participar en diverses campanyes militars al nord d’Àfrica amb l'exèrcit britànic durant la Segona Guerra Mundial i també va lluitar per la independència d'Israel. Posteriorment, el 1952, va traslladar-se amb la seva esposa a l'illa de Formentera i hi van habitar, amb viatges esporàdics a París, fins que van morir. Van inspirar l'autor francès Jacques Peuchmaurd a escriure la novel·la Le Soleil de Palicorna, el film de la qual van protagonitzar.
Baram es va fer cèlebre per la sèrie de pintures Betlem sobre Jerusalem i el poble jueu. En aquest cas va acostar-se al surrealisme, tot i que l'obra anterior havia estat més influït pel cubisme. També feia gravats i art abstracte. Va exhibir el seu art individualment i col·lectivament a galeries de Londres, París, Tòquio, Lausana, Tòquio, Tel-Aviv i Jerusalem mateix.
Va morir l'any 1980 a Formentera. Va tenir un enterrament jueu a les Pitiüses, el primer al territori en 500 anys. Més tard, el seu taüt va ser transportat a Israel i soterrat al Mont de les Oliveres.
Després de la mort de l'artista i la seva dona, el 1988 es va fundar la galeria d’art Bella & Sioma Baram a Sant Francesc de Formentera. Hi van exposar artistes com ara Marc Tara, Cornelis le Mair i Antoni Taulé. A més, es va establir un fons de foment de la creativitat per a artistes jóvens a nom seu.

## Referències

* ↑ Книга Шломо Ницана с иллюстрациями Сёмы Барама Arxivat 2016-03-13 a Wayback Machine.: Псевдоним Барам — фамилия семьи его матери.
* 1 2 3 «Baram, Sioma». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell Insular d'Eivissa i Formentera. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ «Художники Форментеры». Arxivat de l'original el 2010-03-24. [Consulta: 23 octubre 2010].
* ↑ «art». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell Insular d'Eivissa i Formentera. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ «Peuchmaurd, Jacques». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell Insular d'Eivissa i Formentera. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ «L'escultura de l'artista Aaron Keydar "Los guardianes" es col·locarà a la sala de plens». Consell Insular de Formentera, 05-07-2010. [Consulta: 25 desembre 2022].
* ↑ Rubio, Josep «Acertijos en forma de escultura» (en castellà). Formentera més propera. Consell Insular de Formentera, 03-09-2010, pàg. 26 [Consulta: 25 desembre 2022].

## Bibliografia

* Or, Miriam. סיומה ברעם: על האמנות של סיומה ברעם (en hebreu), 1986.
# François Laumonier

François Laumonier (10 de setembre de 1949) és un diplomàtic francès. És fill d'un cirurgià, professor de la Facultat de Medicina de Bordeus. Va estudiar a l'escola Saint Genès, després va estudiar dret i ciències polítiques abans d'ingressar al Ministeri d'Afers Exteriors el 1973.

## Carrera diplomàtica

François Laumonier va ser secretari de l'ambaixada a Bamako (Mali), a Dublín (Irlanda), abans de ser cridat al servei de protocol, al Ministeri d'Afers Exteriors, després a la Presidència de la República. Després va esdevenir cap de gabinet de Pierre Bérégovoy, primer secretari de l'ambaixada a Washington (Estats Units), director general de l'Agència de Cooperació Tècnica, Industrial i Econòmica, subdirector de recursos humans del MAE aleshores cònsol general de França a Ginebra. del 2001 al 2005, on va ser vicedegà del cos consular6, després es va incorporar a la inspecció general d'afers exteriors (2005-2008). Va ser nomenat pel govern com a ambaixador francès extraordinari i plenipotenciari a Lituània el 19 de setembre de 2008.

## Referències

* ↑ http://nominations.acteurspublics.com/fiche/personnalite/francois-laumonier%5BEnllaç+no+actiu%5D Page de François Laumonier sur Acteurs publics
* ↑ «Accueil - L'École de Paris du management». [Consulta: 22 octubre 2021].
* ↑ http://archives.24heures.ch/VQ/LAUSANNE/-/article-2002-01-1209/diplomatienouveau-consul-general-de-francefrancois-laumonier-sous-directeur-au-quai-d-orsay-a-ete%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-10-31. [Consulta: 24 desembre 2023].
* ↑ http://www.lejournalfrancais.ch/ljf60/ljf.pdf Journal Français n°60 (sept.2005), p23
* ↑ http://gillesenlituanie.hautetfort.com/archive/2008/09/20/nomination-du-nouvel-ambassadeur-de-france-en-lituanie.html%5BEnllaç+no+actiu%5D Blog de Gilles, un Français en Lituanie
* ↑ http://www.ambafrance-lt.org/spip.php?article689%5BEnllaç+no+actiu%5D Site de l'ambassade de France à Vilnius
* ↑ http://lannuaire.service-public.fr/services_nationaux/ambassade-ou-mission-diplomatique_172288.html ambassadeur extraordinaire et plénipotentiaire
* ↑ http://www.ambafrance-lt.org/spip.php?article794%5BEnllaç+no+actiu%5D coopération militaire
# The Furnace (pel·lícula de 1920)

The Furnace (també titulada “Breach of Promise”) és una pel·lícula muda de la RealArt dirigida per William Desmond Taylor i protagonitzada per Agnes Ayres, Jerome Patrick i Milton Sills. Basada en la novel·la homònima de Leslie Beresford, es va estrenar el novembre de 1920. Es considera una pel·lícula perduda.

## Argument

Folly Vallance es casa amb el milionari Anthony Bond només per diners. Quan aquest se n'adona imposa que només estaran casats de nom. Folly s'endinsa en el remolí de la societat on trava amistat l'amic íntim de Bond, Keene Mordaunt. Quan el comte Svensen intenta fer xantatge a Folly perquè fugi amb ell, Keene els persegueix fins a una casa de camp on es troben amb Anthony, que acusa el seu amic de traïció. Folly finalment reconeix que estima el seu marit i explica la causa del seu comportament. Bond la perdona i els dos es reconcilien.

## Repartiment

* Agnes Ayres (Folly Vallance)
* Milton Sills (Keene Mordaunt)
* Jerome Patrick (Anthony Bond)
* Helen Dunbar as Lady Foulkes-Brent
* Theodore Roberts (general Archibald Foulkes-Brent)
* Betty Francisco (Patricia Brent)
* F. A. Turner (Albert Vallance)
* Mayme Kelso (Mrs. Vallance)
* Lucien Littlefield as Bert Vallance
* Robert Bolder (Solomon Bassbridge)
* Edward Martindel (comte Svenson)

## Referències

* ↑ Ankerich, Michael G. Dangerous Curves atop Hollywood Heels: The Lives, Careers, and Misfortunes of 14 Hard-Luck Girls of the Silent Screen (en anglès). BearManor Media, 2010-12-05.
* ↑ Montalbán, José L. Martínez. La novela semanal cinematográfica (en castellà). Editorial CSIC - CSIC Press, 2002, p. 48-49. ISBN 978-84-00-08060-0.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 358. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ Long, Bruce. William Desmond Taylor: A Dossier (en anglès). Rowman & Littlefield, 1991, p. 444. ISBN 978-0-8108-4171-0.
* ↑ «The Furnace» (en anglès). American Silent Feature Film Survival Database, 1920. [Consulta: 19 gener 2023].

## Enllaços externs

* The Furnace al catàleg de l'American Film Institute
# The Ghosts of Versailles

Els fantasmes de Versalles és una òpera en dos actes, amb música de John Corigliano sobre llibret en anglès de William M. Hoffman. La Metropolitan Opera havia encarregat l'obra a Corigliano l'any 1980 per celebrar el seu 100 aniversari, amb l'estrena prevista per al 1983. Corigliano i Hoffman van prendre com a punt de partida de l'òpera l'obra de 1792 La mare coupable (La mare culpable) de Pierre Beaumarchais. Van trigar set anys a completar l'òpera, superat el termini inicial. L'òpera va rebre la seva estrena el 19 de desembre de 1991, al Metropolitan Opera, amb la producció dirigida per Colin Graham. L'estrena de set actuacions es va esgotar. El repartiment original incloïa Teresa Stratas, Håkan Hagegård, Renée Fleming, Graham Clark, Gino Quilico i Marilyn Horne. El Metropolitan Opera va recuperar l'òpera la temporada 1994/1995.
Corigliano considera aquesta obra una "grand opera buffa" perquè incorpora tant elements de l'estil de la gran òpera (grans números de cor, efectes especials) com la ximpleria de l'estil de l'òpera buffa. Els comentaristes han observat com l'òpera satiritza i parodia acceptava les convencions operístiques.

## Papers

| Paper | Tipus de veu | repartiment d'estrena, 19 de desembre de 1991 (Director: James Levine) |
| Maria Antonieta | soprano | Teresa Stratas |
| Beaumarchais | baríton | Håkan Hagegård |
| Fígaro | baríton | Gino Quilico |
| Susanna | mezzosoprano | Judith Christin |
| comtessa Rosina | soprano | Renée Fleming |
| Bégearss | tenor | Graham Clark |
| Comte Almaviva | tenor | Pere Kazaras |
| Florestina | soprano coloratura | Tracy Dahl |
| Lleó | tenor | Neil Rosenshein |
| Samira | mezzosoprano | Marilyn Horne |
| Lluís XVI | baix | James Courtney |
| Dona amb barret | mezzosoprano | Jane Shaulis |
| Cherubino | mezzosoprano | Stella Zambalis |
| Suleyman Pasha | baix | Ara Berberian |
| Josep | baríton | Kevin Short |
| Guillem | rol parlat | Wilbur Pauley |
| El Marquès | tenor | Richard Drews |
| Ambaixador anglès | baix | Felip Cokorinos |

## Sinopsi

L'òpera està ambientada en una existència més enllà de la cort de Versalles de Lluís XVI. Per tal d'alegrar el fantasma de Maria Antonieta, molesta per haver estat decapitada, el fantasma del dramaturg Beaumarchais posa en escena una òpera (òbviament basada en La mare coupable, encara que descrita per Beaumarchais com una nova composició) utilitzant els personatges i situacions. de les seves dues primeres obres de Fígaro.
En aquesta nova òpera-dins-una-òpera, el comte Almaviva és a París com a ambaixador d'Espanya. Juntament amb el seu fidel criat Fígaro, intenta rescatar a Maria Antonieta de la Revolució Francesa. Quan les coses van malament, el mateix Beaumarchais entra a l'òpera i – amb la inestimable ajuda de Fígaro i la seva dona Susanna – intenta rescatar la reina.

## Referències

* 1 2 Allan Kozinn , 15-12-1991.
* ↑ Edward Rothstein , 21-12-1991.
* ↑ Allan Kozinn , 13-01-1992.
* ↑ Edward Rothstein , 05-04-1995.
* ↑ Bernard Holland , 31-12-1991.
* ↑ Edward Rothstein «A Young Opera Heavy With the Past». , 05-01-1992.