OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca

Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca és una capella del poble rossellonès de Vilallonga de la Salanca, a la Catalunya del Nord.
Està situada a ponent del poble vell, al carrer de Sant Sebastià, cantonada amb el Bulevard de les Corberes, el qual, juntament amb l'Avinguda de Perpinyà fa la volta a tot el nucli antic.
És una capella d'època moderna d'influència gòtica, probablement del segle xvi, construïda de maons vermells, molt característics de les teuleries de la zona. Sant protector contra les epidèmies, la capella dedicada a sant Sebastià màrtir fou erigida entre finals de l'edat mitjana i començaments de la Moderna, com en molts altres pobles de Catalunya, en una època en què diverses epidèmies desolaren tot Europa.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Vilallonga de la Salanca». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 314. Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.

## Referències

* ↑ «L'església en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2015-12-26. [Consulta: 25 desembre 2015].
# Sorgo d'Alep

El sorgo d'Alep (en llatí Sorghum halepense) (usualment dit canyota, milloca, panissola, etc., encara que aquests noms també s'apliquen a altres plantes), és una espècie de planta herbàcia perenne del gènere del sorgo considerada una mala herba molt important. Té un rizoma i fa llargues inflorescències en panícula de fins a 30 o 40 cm. Les fulles són llargues i amb una nervació central blanca evident Creix en herbassars, com planta ruderal i afecta principalment als conreus de regadiu els de dacsa i l'alfals.
És una espècie nativa de la conca del mediterrani però actualment creix a tot Europa, Orient Mitjà i a altres parts del món.

## Descripció

* La tija és erecta amb forma de canya. La seva alçada varia entre 0,5 a 2 m, de vegades fins a 2,4 m.
* Les fulles són paral·lelinèrvies i glabres de 10 a 50 cm de longitud i de 1.2 a 4 cm d'amplada.
* La llavor és una cariopsi oval amb una longitud de 3 mm.
Es multiplica tant per via sexual (per llavors) o vegetativa (pels rizomes).

## Ús

La canyota s'ha utilitzat com planta farratgera i per aturar l'erosió però principalment és una mala herba nociva, considerada entre les 10 ptijors del món. per les següents raons:
* Les fulles que s'han marcit per la glaçada o el temps sec i calent poden contenir prou quantitat de cianur d'hidrogen per matar el ramat boví i cavalls si en mengen prou quantiat. Les fulles també poden contenir nitrats excessius..
* Creix i s'estén tan de pressa que perjudica els conreus.
* Resisteix l'herbicida més comú, el glifosat a Argentina i Estats Units. És considerada una de les deu pitjors herbes nocives del món.

## Referències

* ↑ https://www.termcat.cat/ca/cercaterm/fitxa/MjY0Njg1MQ%3D%3D
* ↑ Botànica virtual
* ↑ Western Farm Press. Johnsongrass resistance to glyphosate confirmed in Argentina Arxivat 2012-07-16 at Archive.is, Aug 28, 2006. (accessed 2010.01.06)
* ↑ Monsanto. Glyphosate Resistant Johnsongrass Confirmed In Two Locations Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine., March 12, 2008. (accessed 2010.01.06)
* ↑ Delta Farm Press. Glyphosate-resistant johnsongrass in Mid-South Arxivat 2008-05-11 a Wayback Machine., March 19, 2008 (accessed 2010.01.06)
* ↑ BugwoodWiki Holm, L. G., P. Donald, J. V. Pancho, and J. P. Herberger. 1977. The World's Worst Weeds: Distribution and Biology. The University Press of Hawaii, Honolulu, Hawaii. 609 pp.

## Enllaços externs

* Kansas Wildflowers and Grasses - JOHNSON GRASS page. Includes photos
# Francesca Bartrina Martí

Francesca Bartrina Martí (Serinyà, 1968 - Banyoles, juny 2014) va ser una doctora en Teoria de la Literatura i Literatura Comparada, especialista en l'obra de Caterina Albert, que va impartir classes a la Universitat de Vic des de l'any 1996. A més, va ser directora del Centre d'Estudis Interdisciplinaris de la Dona i, des de l'any 2002 va dirigir la col·lecció Capsa de Pandora d'Eumo Editorial.
Va ser una referència a Catalunya en els estudis literaris de gènere, i va conrear també la traducció i la dramatúrgia. Va fundar, juntament amb Jordi Sala, la companyia Didascàlia de teatre. A partir del 2006 va conduir, en sessions dedicades a la literatura de gènere, el Club de Lectura de la Biblioteca de Banyoles, en col·laboració amb l'Ateneu Obert de la Dona.
Ha rebut diversos homenatges. El març del 2015, l'Ajuntament de Serinyà inaugura la Sala de Lectura Francesca Bartrina. I el març de 2016 s'inaugura, a la Biblioteca de Banyoles, el Fons Francesca Bartrina sobre Literatura i Dona.

## Obra

Entre altres obres, destaquen:
* Dones i accessibilitat: perspectives i recursos bibliogràfics. Vic : Eumogràfic (2011).
* Dones de teatre. Vic : Servei de Publicacions de la Universitat de Vic (2007)
* Caterina Albert/Victor Català. La voluptuositat de l'escriptura. Vic : Eumo Editorial (2001).
* Gènere i escriptura. L'obra de Caterina Albert/Víctor Català. Bellaterra : Gènere i escriptura. L'obra de Caterina Albert/Víctor Català(2000).

## Referències

* ↑ «Mor als 45 anys la filòloga Francesca Bartrina». El Punt Avui, 13-06-2014. [Consulta: 4 maig 2016].
* ↑ «Autors/es de Banyoles i comarca». Biblioteca Pública de Banyoles, 05-03-2013. [Consulta: 19 febrer 2016].
* ↑ «Francesca Bartrina Martí, resum biogràfic al web del Centre d'Estudis Interdisciplinaris de Gènere». Universitat de Vic, 2014. Arxivat de l'original el 2016-04-14. [Consulta: 19 març 2019].
* ↑ «Francesca Bartrina en el record». [Consulta: 24 octubre 2020].
# Pere Daguí

Pere Daguí, també conegut com a Pere Deguí o de Gui (Montblanc, Conca de Barberà cap a 1435 - Sevilla 1500) fou un eclesiàstic i filòsof.
Fou un gran estudiós de l'obra de Llull i adquirí renom entre els entesos de tot el Principat.

## Biografia

Passà la seva joventut lliurat a quefers ben aliens als estudis filosòfics i humanístics, ja que no començà a estudiar la doctrina lul·liana fins a l'edat de trenta-set anys. Després es convertí en un expert coneixedor de la doctrina del Doctor Il·luminat i començà a ensenyar a Barcelona on en 1473 redactà el seu primer llibre Janua Artis. Aquest llibre fou publicat en 1482 i li provocà nombroses amargures per les sospites que van recaure en ell de contenir proposicions herètiques. El 1481, en fundar-se la Càtedra de Filosofia Lul·liana a Palma, en fou nomenat el primer catedràtic.
Acusat d'heterodòxia per l'inquisidor de Mallorca Guillem Caselles, hagué d'anar a Roma (1484) a defensar-se, i allí rebé l'autorització papal per reeditar l'obra Ianua artis magistri Raymundi Lullii (8 edicions fins al 1516). De retorn a l'illa, esclataren disturbis a Palma i es refugià amb els seus deixebles (anomenats daguins: en destacaren Jaume Gener, Arnau Descós i Bernat Boïl) al Puig de Randa, on fundaren una escola lul·liana.
Arran de l'obra Opus fou novament acusat de pseudoal·lelisme per l'inquisidor Caselles i hagué de refugiar-se a la Cort, on fou nomenat Capellà dels Reis en 1487 pels Reis Catòlics. D'aquesta manera, exercí la càtedra lul·lista pertot on estigué (Saragossa, Jaén, Sevilla i d'altres).
El seu ensenyament ajudà a difondre la filosofia de Ramon Llull a Castella i a Itàlia, i al fet que adquirís categoria universitària. Ha estat considerat el més gran i cèlebre deixeble de Llull.

## Obres més importants

* Ianua artis magistri Raymundi Lullii (Barcelona, 1482)
* Opus de formalitatibus sive metaphisica (Palma, 1489)
* Formalitates (Sevilla, 1500)
* Tractatus de differentia (Sevilla, 1500)
# Wes Borland

Wesley Louden "Wes" Borland (Richmond, Virgínia, 7 de febrer de 1975) és un músic, compositor, dissenyador gràfic i pintor conegut per ser el guitarrista original i compositor de la banda de nu metal Limp Bizkit i cantant principal de la banda de rock industrial Black Light Burns.
# Sincretisme polític

La política sincrètica fa referència a la política fora del convencional espectre polític dreta-esquerra. La idea principal del sincretisme polític és que agafant posicions polítiques de neutralitat gràcies a la combinació d'elements associats amb l'esquerra i la dreta aconseguir reconciliació.. Aquest hiperònim es defineix per la negació dels dos pols estàndards d'un espectre polític unidimensional donat, es refereix a aproximacions bastant heterogènies.

## Referències

* ↑ «Sincretismo: concepto, tipos, características y ejemplos». [Consulta: 9 novembre 2020].
* ↑ Griffin, 1995, p. 8.
* ↑ Kallis, 2002, p. 71.
* ↑ Bastow i Martin, 2003, p. 2.

## Bibliografia

* Griffin, Roger. Fascism (en anglès). Segona edició. Oxford: Oxford University Press, 1995. ISBN 978-0192892492.
* Kallis, Aristotle A. The Fascism Reader (en anglès). Routledge, 2002. ISBN 978-0415243599.
* Balmires, Cyprian. World Fascism: A Historical Encyclopedia. ISBN 978-1576079409.
* Bastow, Steve; Martin, James. Third Way Discourse (en anglès). Edinburgh University Press, 2003. ISBN 9780748615612.
# Canigó 1883

Canigó 1883, coneguda també com a Canigó 1883: La llegenda pirinenca de Jacint Verdaguer, és una pel·lícula documental de 2023, dirigida per Albert Naudín i escrita per Naudín i Bernat Gasull i Roig.
El film recrea la història de l'ascens de Verdaguer, amb 38 anys, i un pastor, per la xemeneia del puig del Balaig i assolir el cim més alt de la muntanya del Canigó. És protagonitzada per l'actor Lluís Soler i Auladell, que interpreta el poeta de vell, Santi Pocino com al poeta de jove, Sílvia Bel i Busquet com a fada Flordeneu i Xavier Boada com a Jaume Collell, l'amic íntim de Verdaguer.
La preestrena de la pel·lícula fou en diferents espais: BBVA Torelló Mountain Film Festival (18 de novembre), ETC de Vic (27 de novembre), Fira Indilletres de la Bisbal d'Empordà (2 de desembre), Cinema de l'Art de Cambrils (14 de desembre) i Cinemes Girona (17 de gener). El 26 de gener de 2024 s'estrenà oficial a sales de cinema de Catalunya i Andorra, i a les 22:05 hores del 9 de gener de 2025 al programa El documental del canal de televisió El 33 i a la plataforma digital 3Cat, ambdós de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. En ocasió de l'estrena a Televisió de Catalunya, els guionistes van anunciar que havien estat treballant amb l'il·lustrador Toni Térmens per publicar una adaptació en còmic de cara a l'octubre.

## Referències

* ↑ Ramírez, Irene. «El Canigó com un embruix». Núvol.com, 19-11-2023. [Consulta: 20 novembre 2023].
* 1 2 Casanovas, Ricard. «'Canigó 1883', la llegenda pirinenca de Jacint Verdaguer». ElCinèfil.cat, 18-05-2022. Arxivat de l'original el 2023-10-30. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ «El film 'Canigó 1883' reivindica la figura del poeta Jacint Verdaguer: "Si fóssim un país normal, seria un heroi"». LaVanguardia.cat, 29-06-2022. Arxivat de l'original el 2023-10-30. [Consulta: 30 octubre 2023].
* ↑ ««Canigó 1883» continua la travessia de Verdaguer pel Pallars». PallarsDigital.cat, 10-05-2022. [Consulta: 30 octubre 2023].
* 1 2 3 «Canigó 1883 arriba a la gran pantalla». Verdaguer.cat, 24-10-2023. [Consulta: 30 octubre 2023].
* 1 2 «"Canigó 1883": La llegenda pirenaica de Jacint Verdaguer». 3Cat.cat. CCMA, 16-12-2024. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «El Festival de Cinema de Muntanya de Torelló estrena en primícia 'Canigó 1883': "S'hi descobreix un Verdaguer rebel"». CCMA.cat, 18-11-2023. [Consulta: 20 novembre 2023].
* 1 2 «La pel·lícula 'Canigó 1883', que narra el periple de Jacint Verdaguer pels Pirineus, inspira un còmic». 3cat. CCMA, 09-01-2025. [Consulta: 30 gener 2025].

## Vegeu també

* L'enigma Verdaguer

## Enllaços externs

* Canigó 1883 a VerdaguerPirineus.cat
* YouTube.com - Tràiler de la pel·lícula
# Doug Shapiro

Doug Shapiro (Nova York, 15 de setembre de 1959 - Mendocino, 15 de gener de 2025) va ser un ciclista estatunidenc, que fou professional entre 1984 i 1989. El 1985 va ser el primer estatunidenc en acabar el Tour de França.

## Palmarès

* 1984
** 1r al Coors Classic
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Ciclista Llombarda
* 1985
** Vencedor d'una etapa al Coors Classic
* 1986
** Vencedor d'una etapa al Redlands Bicycle Classic

### Resultats al Tour de França

* 1985. 74è de la classificació general
* 1986. Abandona (12a etapa)

## Referències

* ↑ Hansen, Matt. «Legendary U.S. racing pioneer Doug Shapiro dies at 65» (en anglès canadenc), 17-01-2025. [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ Hood, Edmond. «PEZ Talk: American Cycling Legend Doug Shapiro» (en anglès americà), 14-03-2019. [Consulta: 30 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Ash reshteh

L'ash reshteh de vegades escrit ash-i reshteh (persa: آش رشته) és una mena d'āsh (sopa espessa) preparada amb reshteh (fideus prims), kashk (un producte lacti fermentat semblant a un iogurt agre), pròpia de l'Iran i l'Azerbaidjan. 0 Hi ha més de 50 sorts de sopes espesses (āsh) en la gastronomia de l'Iran, essent aquesta una de les més populars.
En la seva preparació s'utilitzen reshteh (fideus prims), kashk (una espècie de iogurt agre), herbes com julivert, espinac, anet, cebollí gal·lès i, de vegades, coriandre, cigrons, guixons, llentilles, cebes, farina, menta seca, all, oli, sal i pebre negre. Aquesta és una sopa vegetariana que fàcilment es pot transformar en vegana si s'omet el kashk, alternativament s'hi pot afegir carn.
L'ash reshteh tradicional se serveix en esdeveniments iranians especials, com el Nowruz, el Sizdah be-dar o durant la temporada hivernal. Es diu que els fideus simbolitzen la bona sort per a l'any que comença.

## Referències

* 1 2 «Ash-Reshteh (Persian New Years Noodle Soup)». Follow Me Foodie. [Consulta: 26 març 2016].
* ↑ «Aash-e Reshteh Recipe». Persian City Recipes. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 26 març 2016].
* ↑ «Ash-e-reshteh - Noodle soup». International Osteoporosis Foundation. Arxivat de l'original el 2019-12-08. [Consulta: 26 març 2016].
* ↑ «Asheh Reshteh» (en anglès). My Persian Kitchen. Arxivat de l'original el 2019-12-08. [Consulta: 26 març 2016].

## Vegeu també

* Tutmaç
# Creu de terme (Ulldemolins)

La Creu de terme és una obra d'Ulldemolins (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La creu de terme d'Ulldemolins antigament se situava al camí de Lleida, al costat del cementiri actual. Avui dia es troba en una capella de la parròquia de Sant Jaume Apòstol d'Ulldemolins.
En una banda hi ha la imatge de la Verge amb el nen Jesús i per l'altre, Crist crucificat. La creu està sobre un capitell molt treballat hexagonal, en una cara hi ha les inicials de qui la va fer construir, Mn. Francesc Nebot, natural del poble, que va exercir el seu ministeri a Valls.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Creu de terme». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Śniardwy

Śniardwy és el llac més gran de Polònia. Té una superfície de 113.8 km². Fa 22,1 km de llargada i 13,4 km d'amplada. La seva fondària màxima és de 23 metres. Conté 8 illes.

## Geografia

El llac Śniardwy es va formar quan es va enretirar la capa de glaç de la darrera glaciació. Entre les 8 illes es troben: Szeroki Ostrów, Czarci Ostrów, Wyspa Pajęcza, Wyspa Kaczor i d'altres. Als seus voltants hi ha les poblacions de Popielno, Głodowo, Niedźwiedzi Róg, Okartowo, Nowe Guty, Zdęgowo i Łuknajno.
Entre les seves moltes cales, dues reben noms com llacs separats: Warnołty i Seksty. Śniardwy connecta amb els següents llacs: Tuchlin, Łuknajno, Mikołajskie, Roś, Białoławki i Tyrkło. Està envoltat pel sistema de canals anomenat Kanały Mazurskie.

## Bibliografia

* 1 2 3 «Śniardwy, at the International Lake Environment Committee webpage». Arxivat de l'original el 2010-08-22. [Consulta: 24 agost 2015].
* J. Szynkowski, Mazury. Przewodnik, Kengraf Kętrzyn, 2003
# Santa Susanna (Can Ratés)

Santa Susanna és una capella part del gran mas denominat Can Ratersals afores del nucli de Santa Susanna (Maresme). El nom de Santa Susanna apareix al segle XII, el nom es canvià per l'advocació de la capella que es construí en aquesta època, en la qual es conserven pintures al fresc de l'alta edat mitjana. Restaurada al segle XVI pels propietaris, la família Ponç, passà als barons de Raters i després als Amar.
Petita església de planta rectangular capçada per un absis semicircular i petites finestres. Les dimensions reduïdes corresponen al seu ús com a capella d'un mas. Està situada en un desnivell del terreny i adossada a una masia. Presenta en la façana la porta allindada, una finestra i un relleu amb el mateix escut del mas del què formava part, Can Raters. A sobre hi ha un petit campanaret d'espadanya d'un sol ull.

## Referències

* 1 2 3 «Capella de Santa Susanna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Laringofaringe

La laringofaringe o hipofaringe és la porció més baixa de la faringe i la regió anatòmica que comunica la gola amb l'esòfag. De manera que en la laringofaringe desemboquen dos tubs anatòmics, la laringe per davant i l'esòfag per darrere.

## Límits

La laringofaringe es comunica amb la nasofaringe a través d'un forat delimitat pel pilar posterior i la vora lliure del vel del paladar. La vora inferior de la laringofaringe continua amb la vora superior de la laringe i l'orifici de l'esòfag per un plec de mucosa.

## Importància clínica

L'exploració de la laringofaringe s'aconsegueix amb ajuda d'un laringoscopi o per esofagoscòpia. Es pot visualitzar la regió amb l'ús d'un mirall recolzat sobre el vel del paladar estirant la llengua fora de la boca. En general es desitja examinar la configuració dels sins piriformes. Per recórrer la laringofaringe i penetrar la laringe s'usa un fibroscop flexible amb anestèsia tòpica.

## Vegeu també

* Laringitis

## Referències

* ↑ François Le Huche, Andre Allali La voz (castellà). Elsevier España, 2004 ISBN 8445812459
* ↑ Antonio Surós Batlló, Antonio Surós Batlló Juan Surós Batlló, Juan Surós Forns. Semiología médica y técnica exploratoria (anglès). Elsevier España, 2001. ISBN 8445810804

## Bibliografia

* Gómez Ángel, Diego; O'Connor Reina, Carlos; García Iriarte, Maria Teresa. Guía básica de estudio de la otorrinolaringología (en castellà). Ediciones Díaz de Santos, 2000. ISBN 84-7978-431-8.
# Garrofer de Montcabrer

El Garrofer de Montcabrer o Garrofer de Mataró (Ceratonia siliqua) és un arbre que es troba a la urbanització Montcabrer (Cabrils, el Maresme), el qual, segurament, és el garrofer més vell i gros de tot Catalunya.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 6 m.
* Perímetre de la base del tronc: 9,49 m.
* Alçada: 8 m.
* Amplada de la capçada: 13,8 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 102 m.

## Entorn

És una zona enjardinada amb talussos de gespa i alguna falzia negra en l'estrat herbaci; pitòspor, marfull, iuca, esparreguera boscana i heura, entre els arbusts i les lianes, i lledoner, acàcia de fulla blavenca, xiprer, olivera i algun exemplar de palmera canària, quant a arbres.

## Aspecte general

Tot i presentar les típiques necrosis de garrofer més que vell, l'arbre no té pas mal aspecte. Una de les branques principals s'ha trencat i s'ha desviat de la fèrula que la suportava. S'aprecia una frondositat foliar aparent, tot i que moderada, en tota la capçada, sense clapes, ni branques importants seques. A la soca té una invasió d'arbusts (pitòspors) i plantes enfiladisses (lligabosc i heura), que segur que no li és gens propícia, sinó tot el contrari, ja que no sols afecta l'escorça i l'estètica de l'arbre, sinó també les arrels i, per tant, hi competeix en l'absorció de nutrients del sòl. Destaca, finalment, la presència de petites tumoracions en branques de dimensions mitjanes.

## Observacions

El manteniment del Garrofer de Montcabrer sembla que el fan els mateixos veïns de la urbanització Montcabrer. A prop d'aquest garrofer n'hi ha d'altres de dimensions importants. A més, a l'àrea de jocs infantils del jardí públic que hi ha al costat de la placeta de la font de Montcabrer, hi ha un pi pinyer realment gran, anomenat per la gent del poble "Pi gros de la plaça".

## Accés

En direcció a Cabrils des de Vilassar de Mar per la N-II, poc després de passar per sota del pont de l'autopista C-32, i abans d'entrar al poble de Cabrils, es veu una rotonda. Un cop hi som, cal tombar a mà dreta, pel carrer de la Muntanya, que és l'inici de la urbanització Montcabrer. Cal seguir-lo fins que es troba una petita zona enjardinada. Allà es pot deixar el vehicle. Just al costat hi ha la casa, el corral i la font de Montcabrer, els quals són un espai públic. El garrofer creix just darrere de les cases que són sobre la font. Així doncs, cal fer la volta per darrere d'aquests edificis i accedir-hi finalment per unes escales, fins a trobar el gran garrofer: GPS 31T 0447977 4596707.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 138-139.

## Enllaços externs

* Parcs de Catalunya - Arbres monumentals Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català).
* Garrofer de Montcabrer (Cabrils) (català).
# Sipidduwa

Sipidduwa fou una regió amb centre a Sipiddu, una ciutat de l'Imperi Hitita, al nord d'Hattusa. La ciutat i regió fou saquejada i ocupada pels kashka després del 1400 aC sota el regnat d'Arnuwandas I. Un home anomenat Pitakkatalli, sens dubte un cap kashka, estava mobilitzant tropes a la ciutat de Sippidu (o Sappidu) a Sippiduwa o Sappiduwa, però el rei Subiluliuma I el va derrotar vers el 1330 aC

## Referències

* ↑ Bryce, Trevor. The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia: The Near East from the Early Bronze Age to the Fall of the Persian Empire (en anglès). Routledge, 2009-09-10. ISBN 9781134159086.
# Srđan Dragojević

Srđan Dragojević (Belgrad, 1 de gener del 1963) és un director de cinema serbi. Es feu conegut amb la pel·lícula Lepa sela lepo gore, del 1996 i ha tractat les Guerres de Iugoslàvia en diverses de les seues pel·lícules.

## Referències

* 1 2 Iordanova, Dina. Cinema of Flames: Balkan Film, Culture and the Media (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2019-07-25. ISBN 978-1-83871-503-8.
* ↑ Čvoro, Uroš. Turbo-folk Music and Cultural Representations of National Identity in Former Yugoslavia. Routledge, 2016-03-03, p. 155. ISBN 978-1-317-00607-7.
# Stone butch

Una stone butch és una lesbiana que mostra un comportament masculí, essent una posició més extrema de l'espectre butch-femme. Per davall d'aquesta estaria la de soft butch, d'aspecte més androgin i amb comportament de gènere no tan marcat. Normalment no els agrada ser tocades sexualment per la seva parella, tot i que sí els proporcionen gratificació sexual i, sovint, experimenten plaer fent-ho. També són receptives a rebre plaer sexual de la seva parella de maneres diferents.
El terme va ser popularitzat per Leslie Feinberg amb Stone Butch Blues, una novel·la de 1993 en la que descrivia l'exploració de la comunitat lesbiana per part de la protagonista. Una gran part de la novel·la gira al voltant de les tribulacions de ser una stone butch. Al final, la protagonista resol finalment la batalla entre la seva identitat de gènere, l'orientació sexual, i la funció sexual per reclamar l'autonomia d'identificar-se de la manera que desitgi.

## Referències

* ↑ Halberstam, Judith. «Even Stone Butches Get the Blues». A: Female Masculinity. Duke University Press, 1998.
* ↑ Zimmerman, Bonnie. Encyclopedia of Lesbian Histories and Cultures. Routledge, 2000, p. 140. ISBN 9780815319207.
* ↑ 1949-2014., Feinberg, Leslie,. Stone butch blues : a novel. Ithaca, N.Y.: Firebrand Books, 1993. ISBN 1555838537. OCLC 27336208.