OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vicenç Gascón

Vicenç Gascón (Barcelona, 1928 - 4 de juliol de 2019) va ser un pintor català naïf.

## Biografia

Casat amb la també pintora naïf Maria Castillo.Des de 1979 participà en nombroses exposicions i certàmens. Existeixen obres seves en col·leccions privades de tot l'estat espanyol, Holanda i França i al Museo Internacional de Arte Naïf de Jaén ubicat al Palacio de Villardompardo. Morí el 4 de juliol de 2019 a Castelldefels, Barcelona.
"La seva obra, plena de calideses, ens explica unes idees, uns pensaments i tal vegada unes vivències meravelloses, però ho fa quasi sempre, d'una manera que segons qui, en diria oníriques (...), és d'aquesta mena de pintura plena d'ingenuïtat i sinceritat que tan sols poden expressar els esperits nets". Josep Maresma i Pedragosa (1984)
"El seu art va més enllà del que normalment s'anomena com a pintura naïf però assumeix un mimetisme i una summa elaboració que voreja el perfeccionisme com si es tractés d'una miniatura. En la seva pintura, cada traç, cada punt és articulat amb l'altre, tot el quadre sembla una relació de seqüències en el temps o en l'espai, amb parques intervencions i escassos complements. És feta amb labor i no insistida, és fresca i nítida. Imma Gómez (1992)

## Exposicions

Exposicions.
* Galeria LLorens de Barcelona
* Biennal H.O.S.A de Barcelona
* Musée International d'Art Naïf Max Fourny de Paris
* Museo Luzzara d' Italia
* Naïf Centro Galería de Arte de Madrid
* Museo Internacional de Arte Naïf de Jaén
* Museu de Badalona
* Galeria Refugi de Barcelona
* Galeria Roglán de Barcelona
* Unicef "Art Catalunya '87"

## Galeria d'imatges

* La Sagrada Família
* Paisatge amb Montserrat al fons.
* Parc Güell de Barcelona.

## Premis

Premis rebuts.
* 1r Premi VII Concurs de Primavera. Museu de Badalona (1983)
* 1r Premi Biennal de Arte H.O.S.A. Galeria Sant Jordi, Barcelona. (1980)
* 2n Premi Biennal de Arte H.O.S.A.. Galeria Sant Jordi, Barcelona. (1978)
* 3r Premi Exposició de Paletes pintades a l'oli. Galeria Roglán. Barcelona (1987)
* Accèssit IV Concurs de Tardor. Museu de Badalona
* Accèssit VI Concurs de Primavera. Museu de Badalona

## Referències

* ↑ Diputación Provincial de Jaén. Arte Naïf (en castellà). Jaén: Diputación Provincial e Instituto de Cultura, 1988.
* ↑ Maresma i Pedragosa, Josep «Vicenç Gascón». 6è Saló Naïf, 1984.
* ↑ Gómez, Imma «Vicenç Gascón». 10è Saló Naïf, 1992.
* 1 2 Ràfols. Diccionario Ràfols de artistas contemporáneos de Cataluña y Baleares., 1987.

## Bibliografia

* Diccionario Ràfols de artistas contemporáneos de Cataluña y Baleares. Ràfols: Barcelona, 1987. Tomo II
* Revista Artes Plásticas, 1985, nº 65, p. 53.
* Arte Naïf. Jaén: Diputación Provincial e Instituto de Cultura, 1988.
# Districte escolar

Un districte escolar és una forma concreta que adopta l'administració educativa en països com els Estats Units i Canadà. Els districtes escolars són responsables de l'administració de totes les escoles públiques en un lloc concret, que pot ser un municipi sencer o part. És un cos polític únic, equivalent al d'una ciutat o al d'un comtat, ja que tenen diversos poders, com el de cobrar impostos, per exemple.
Els districtes escolars tenen un cos legislatiu, anomenat consell escolar, consell de trustees o comitè escolar, els membres són elegits directament per la població mitjançant la celebració d'unes eleccions. Aquests membres, per la seva banda, tenen la responsabilitat de triar a un superintendent (supervisor), generalment un professor altament qualificat, per actuar com a cap executiu del consell, responsable també de prendre decisions i posar en marxa les polítiques. De vegades, el districte pot actuar com judicatura, aplicant sancions als empleats o estudiants.

## Estats Units

Als Estats Units, no tots els sistemes d'ensenyament públic constitueixen districtes escolars com a òrgans diferents. En alguns estats, com ara Maryland, tots els sistemes escolars estan subordinats pel govern estatal. Altres estats, com Nova York, posseeixen districtes escolars controlats per òrgans públics i sistemes escolars independents, subordinats a un comtat o una ciutat. El 2002, als Estats Units existien 13.506 districtes escolars, 178 sistemes escolars administrats directament per l'Estat, 1.330 sistemes escolars administrats directament per la ciutat o el comtat on operen, i 1.196 agències d'educació. Actualment els districtes escolars més grans dels EUA són els districtes escolars unificats de Nova York i de Los Angeles.

## Enllaços externs

* 2002 Census of Governments
# Jordi Barbeta Sánchez

Jordi Barbeta Sánchez (Barcelona, 1956) és periodista i comentarista polític. Ha treballat en mitjans de comunicació de Barcelona, Madrid i Washington DC (EUA).

## Biografia

Barbeta és llicenciat en Periodisme (1979) i en Publicitat i Relacions Públiques (1981) per la Universitat Autònoma de Barcelona UAB. També es diplomat en Guionatge Cinematogràfic l'any 1989.
Des de l'any 1974 va col·laborar als diaris Mundo Diario (informació comarcal) i Tele/eXprés (secció Internacional). L'any 1981 va ser nomenat cap de premsa i comunicació de l'Ajuntament de Granollers. També ha col·laborat amb la revista L'Avenç. Redactor i comentarista polític a El Periódico de Catalunya des de l'any 1982. L'any 1988 va ser nomenat corresponsal polític de TV3. Al febrer de l'any 1990 va ser subdirector del diari Avui i a l'any 1992 de El Observador. Barbeta va ser editor de programes al canal de televisió pública TV3 i posteriorment va ser cap d'informació política en aquest canal.
Barbeta ha estat professor de la Universitat Ramon Llull (URL) i professor visitant en el «màster de periodisme Barcelona-Nova York», dirigit per Josep Cuní en associació amb la Columbia Journalism School.
L'abril de l'any 2000 va ser redactor en cap i columnista al diari La Vanguardia. Comentarista polític en emissores de ràdio i televisió de Barcelona i de Madrid: TVE, Antena3, Tele5 i Cuatro, així com RNE, cadena SER, COPE, Onda Cero, Catalunya Ràdio i RAC1. L'any 2014 va ser nomenat corresponsal de La Vanguardia a Washington (EUA) en els darrers anys de la presidència als EUA de Barack Obama i primers de la presidència de Donald Trump. L'any 2108 torna a Barcelona i reprén l'activitat de columnista en el diari digital El Nacional. Va col·laborar amb Fernando Jáuregui en l'edició del llibre Los últimos años de Felipe González i va ser coautor del llibre TV3 10 anys.
L'any 2006 l'Associació de Professionals de Ràdio i Televisió li va atorgar el premi Micròfon de Plata pels seus articles a La Vanguardia.

## Referències

* 1 2 3 4 «Biografia del Sr. Jordi Barbeta Sánchez, periodista i politòleg». Sopars de Girona. [Consulta: 13 abril 2023].
* ↑ «Jordi Barbeta, nuevo subdirector del diario “Avui». Grup Godó. [Consulta: 13 abril 2023].
* ↑ TV3. «Programa Els matins - 23/01/2023». [Consulta: 14 abril 2023].
* ↑ «La Vanguardia». Grup Godó. [Consulta: 13 abril 2023].
* ↑ «Els consellers del nou Govern de la Generalitat d'Artur Mas» (en castellà), 27-12-2012. [Consulta: 13 abril 2023].
* ↑ TV3. «Els matins - 31/10/2022». [Consulta: 13 abril 2023].
* ↑ «Jordi Barbeta». Diari El Nacional. [Consulta: 14 abril 2023].
* ↑ Barbeta, Jordi; Bajuelo, Enric. TV3-10 anys. Barcelona: Columna, 1993. ISBN 84-7809-547-0.
# Pont de Sant Sadurní

El Pont de Sant Sadurní és una construcció del segle xviii desapareguda de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès)

## Descripció

Es tractava d'un pont d'una sola arcada de punt rodó del segle xviii construït per creuar el torrent de la Canaleta en l'actual plaça del Pont Romà, nom posat en record del pont desaparegut. La denominació incorrecta de Pont Romà prové de la creença inicial que la construcció era d'origen romà i hauria format part de la Via Augusta al seu pas pel Penedès, però avui aquesta teoria ha quedat desmentida.
Al final de la Guerra Civil el pont fou destruït i la urbanització posterior dels anys 1940 anivellà el terreny, desapareixent qualsevol vestigi visible. Avui forma part com a jaciment a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
A destacar que en la mateixa plaça de Pont Romà s'hi ha reconstruït l'arc del portal de ponent de la vila construït el 1650 al final de l'actual carrer Cavallers. Un cop desmuntat en data indeterminada, l'arc es va reconstruir primer a la Torre de les Aigües i després al final del carrer de l'Església, d'on es va treure l'any 1960 per permetre el pas de vehicles. Amb uns petits canvis, es va tornar a construir el febrer de 2008 un altre cop al final del carrer de l'Església, just a la confluència amb la plaça del Pont Romà. En tot cas, se'l coneix popularment com l'arc del pont romà, la qual cosa ha portat a la confusió de creure que formava part d'un pont romà, d'altra banda inexistent.

## Referències

* 1 2 «Cercador Inventari del Patrimoni Arqueològics. Fitxa». [Consulta: 29 març 2022].
* ↑ Roig i Forés, Glòria; Ballesta i Senabre, Carme «Els noms dels carrers de la vila de Sant Sadurní d'Anoia». Miscel·lània penedesenca, 1995, pàg. 239–280. ISSN: 2385-3409.
* ↑ «L'arc del pont romà reconstruït i reubicat al seu antic emplaçament». Casa de la Vila. Butlletí municipal de l'Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia, 01-04-2008, pàg. 8.
# Partit Democràtic (Xipre)

El Partit Democràtic (grec Δημοκρατικό Κόμμα, Dimokratikó Kómma, DIKO) és un partit polític de Xipre d'ideologia centrista, fundat el 1976 per Spyros Kyprianou. Fins als darrers anys ha estat liderat per Tassos Papadópulos qui ha estat President de Xipre abans de Dimitris Khristófias. A les eleccions legislatives xipriotes de 2006 fou el tercer partit en disputa, amb el 17,9% dels vots i 11 de 56 escons.
Papadópulos fou derrotat a les eleccions presidencials xipriotes de 2008, i aleshores van decidir donar suport al candidat d'AKEL Dimitris Khristófias a la segona volta. Abans de les eleccions europees de 2009, el DIKO va anunciar que es podria unir al grup socialista del Parlament europeu en comptes de l'ALDE.

## Presidents

* 1976-2000 Spyros Kyprianou
* 2000-2006 Tassos Papadópulos
* 2006-present Marios Karoyian

## Resultats electorals
### Parlament

| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons |
| Any | # | % | Pos. | # | ± |
| 1976 | Amb AKEL i EDEK | Amb AKEL i EDEK | Amb AKEL i EDEK | 21 / 35 | Nou |
| 1981 | 56,749 | 19.50 | 3r | 8 / 35 | 13 |
| 1985 | 88,322 | 27.65 | 2n | 16 / 56 | 8 |
| 1991 | 66,867 | 19.55 | 3r | 11 / 56 | 5 |
| 1996 | 60,726 | 16.43 | 3r | 10 / 56 | 1 |
| 2001 | 60,977 | 14.84 | 3r | 9 / 56 | 1 |
| 2006 | 75,429 | 17.92 | 3r | 11 / 56 | 2 |
| 2011 | 63,763 | 15.76 | 3r | 9 / 56 | 2 |
| 2016 | 50,922 | 14.49 | 3r | 9 / 56 | = |
| 2021 | 40,395 | 11.29 | 3r | 9 / 56 | = |
* ↑ Va ser 1r amb 163.207 vots (71.2%)

### Parlament Europeu

| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons |
| Any | # | % | Rank | # | ± |
| 2004 | 57.121 | 17.09 | 3r | 1 / 6 | Nou |
| 2009 | 37,625 | 12.28 | 3r | 1 / 6 | = |
| 2014 | 28,044 | 10.83 | 3r | 1 / 6 | = |
| 2019 | 38,756 | 13.80 | 3r | 1 / 6 | = |
| 2024 | 35,815 | 9.72 | 5è | 1 / 6 | = |

## Enllaços externs

* Dimokratikon Komma web oficial
* Eleccions i política a Xipre
# Uesugi Harunori

    En aquest nom japonès, el cognom és Uesugi.
Uesugi Harunori (上杉 治憲, 1751 - 1822) fou un dàimio japonès, novè mandatari del domini feudal Yonezawa, una regió d'Okitama. Va néixer a Edo, i fou el segon fill d'un daimyo del clan Akizuki, que controlava part de la província d'Hyuga. La seva mare era la neta del quart mandatari de Yonezawa. Els seus noms d'infantesa foren "Matsusaburō" (松三郎) i "Naomatsu" (直松). Fou adoptat per Uesugi Shigesada, llavors daimyo de Yonezawa, i el 1767 el va succeir en el càrrec. Després de retirar-se va adoptar el nom de Yozan (鷹山).
Se'l coneix principalment per les reformes financeres que va dur a terme i sovint se'l cita com a exemple de bon governador de domini. El domini Yonezawa s'havia endeutat durant uns cent anys fins que Harunori va prendre el control. Shigesada fins i tot havia pensat en la idea de convertir el domini en un shogunat com a últim recurs. Amb tot, fou convençut pel seu sogre, el daimyo de la província Owari, per tal que en comptes de tot això, abdiqués com a daimyo. Fou llavors quan Harunori es va convertir en el nou daimyo de Yonezawa.
Va introduir mesures disciplinàries estrictes i va ordenar l'execució de diversos karō (assessors) que s'oposaven als seus plants. El resultat de les diverses mesures implementades fou que Yonezawa es va convertir en un domini bastant pròsper i no va patir la fam que va patir el Japó en l'era Tenmei (1781-1789). El 1830, quan ja feia una dècada de la mort d'Harunori, Yonezawa fou declarat oficialment pel shogunat com a exemple de bon govern.
Va exposar els seus punts de vista sobre el rol d'un senyor feudal i la tasca de govern en una carta dirigida al seu fill Uesugi Haruhiro:
| « | L'estat (国家, kokka) és heretat d'un avantpassat i es passa a un descendent; no ha de ser administrat egoistament. El senyor existeix per al bé de l'estat i del poble: l'estat i el poble no existeixen per al bé del senyor. | » |

## Referències

* ↑ Mark Ravina (1995). "State-Building and Political Economy in Early-Modern Japan," Journal of Asian Studies 54.4.

## Bibliografia

* Frederic, Louis (2002). "Japan Encyclopedia." Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press.
* Gordenker, Alice. "So, what the heck is that? Mistletoe," Japan Times. desembre 18, 2007.
* Sansom, George (1963). "A History of Japan: 1615-1867." Stanford, California: Stanford University Press.
# Uma-jirushi

Uma-jirushi (馬印, lit. ‘insígnia de cavall’) eren unes grans banderes utilitzades durant l'època feudal al Japó per a identificar un daimyō o senyor feudal en el camp de batalla. Tingueren un auge important durant el període Sengoku de la història del Japó. Mentre que algunes només eren banderes grosses, no gaire diferents dels sashimono o hata-jirushi, d'altres eren figures tridimensionals com estels, en forma de campana, gongs, para-sols o serpentines.
Encara que n'existien moltes formes diferents, es dividien en dues categories, els ō-uma-jirushi (estendards grossos) i els ko-uma-jirushi (estendards petits). Els daimyō menys importants tenien només una Uma-jirushi, mentre que els més importants amb majors ingressos en tenien una de cada categoria. El 1645, el shogunat Tokugawa va formalitzar-ne l'ús, cosa que permetia als senyors feudals amb uns ingressos superiors als 1.300 koku utilitzar els ko-uma-jirushi i als senyors feudals amb ingressos superiors als 6.000 koku utilitzar a més a més els ō-uma-jirushi
Les ō-uma-jirushi eren el centre d'acció en el camp de batalla, ja que mentre ajudaven en l'organització dels guerrers aliats, també atreien l'atenció dels enemics, per la qual cosa el risc de portar una uma-jirushi era molt gran. Aquests estendards anaven subjectats a bosses de cuir fixades en cinturons per poder-los portar, i els més grans s'asseguraven amb uns tirants a l'espatlla dels guerrers que els transportaven.
Al segle xv, un monjo anomenat Kyūan va acabar un text titulat O-Uma-Jirushi, un compendi il·lustrat d'heràldica de l'època. En el text, es descriu l'heràldica de la majoria, si no de totes, les principals famílies de samurais de les batalles del període Sengoku. Aquest text representa una de les fonts primàries d'informació heràldica d'un dels períodes més convulsos de la història del Japó.

## Referències

* Turnbull, Stephen (1998). 'The Samurai Sourcebook'. London: Cassell & Co.
* Turnbull, Stephen (2002). 'War in Japan: 1467-1615'. Oxford: Osprey Publishing.
# Yatsuhashi

El yatsuhashi (八橋 o 八ツ橋) és un pastís japonès. Especialitat de Kyoto, es ven principalment com a record o present dolç (miyagegashi). És un dels meibutsu (productes regionals famosos) més coneguts de Kyoto.
El nom yatshuhashi prové del d'un jugador de koto, que es deia Yatsuhashi Kengyō (八橋検校).
Hi ha dues menes de yatsuhashi, una versió cuinada (焼き八橋) i una versió al vapor, nama yatsuhashi (生八橋, lit. ‘Yatsuhashi cru’).
El yatsuhashi cuit s'elabora amb farina d'arròs (上新粉, jōshinko), canyella en pols i sucre i s'enforna de manera semblant al senbei. Té la forma d'un koto.
Es fa servir canyella líquida en lloc de pols per al yatsuhashi al vapor. Sovint conté pasta de mongetes vermelles (anko) a l'interior. Però avui, alguns contenen xocolata, melmelada o fins i tot crema de llet.
El yatsuhashi cru té una textura tova, semblant al mochi i sovint es menja embolicat en pasta de mongetes vermelles (餡, an); pot tenir diversos sabors diferents. La versió més notable és la de la regió de Kyoto, que és negra, color degut a la pols de mongeta negra que s'hi posa al sobre.
# Rivière Noire

La Rivière Noire és un districte de Maurici situada a l'oest de l'illa. El seu nom, Rivière Noire significa Riu Negre en francès. Aquesta regió rep menys pluges que la resta. El districte té una àrea de 259 quilòmetres quadrats (100 milles quadrades) i la seva població és d'aproximadament 79,247 persones a data de 31 de desembre de 2012. És el tercer districte més gran de Maurici en superfície, però el districte en què hi viu menys gent. El districte és majoritàriament rural, i també inclou la zona oest de la ciutat de Port Louis i la zona oest de Quatre Bornes

## Llocs d'interès

Els punts d'interès del districte inclouen les Cascades de Tamarin i les dunes de Chamarel. El nom de Rivière Noire deriva del fet que el districte és el més sec de l'illa. Flic en Flac és una de les platges més famoses i llargues de l'illa.

## Educació

Escoles:
* École maternelle et primaire Paul et Virginie, a French international school, is in Tamarin.

## Referències

* ↑ Ministry of Finance & Economic Development (2012).
* ↑ Statistic office of Mauritius. «Housing and population Census 2011», 2011. Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2013. [Consulta: 29 juliol 2012].
* ↑ "École maternelle et primaire Paul et Virginie."
* ↑ "Accueil Arxivat 2016-02-01 a Wayback Machine.." École maternelle et primaire Paul et Virginie.

## Vegeu també

* Districtes de Maurici
# Jacob (desambiguació)

Jacob és el nom dels següents personatges:
* Jacob, fill d'Isaac, patriarca d'Israel
* Jacob, pare de Josep de Natzaret, avi de Jesucrist
* Jacob d'Alexandria, metge grec
* Jacob de Batnes, religiós sirià, bisbe de Batne o Batnes
* Jacob de Coccinabafos, monjo del monestir de Coccinabaphus
* Jacob Diaca, religiós sirià, diaca d'alguna església a Síria o Celesíria
* Jacob d'Edessa el Vell o Jacob Baradeu o Jacob Zanzalos, monjo i bisbe d'Edessa
* Jacob d'Edessa el Jove o Jacob Doctor, Jacob Comentador i Jacob Intèrpret de llibres, bisbe d'Edessa
* Jacob de Nimiuza, eremita sirià
* Jacob de Nísibis o Jacob Magne, asceta i bisbe de Nisibes
* Jacob el Sirià, monjo sirià
* Jacob (jurista), jurista romà d'Orient
# Títol 10 del Codi de Reglaments Federals

El títol 10 del Codi de regulacions federals és un dels 50 títols que componen el Codi de regulacions federals dels Estats Units (CFR) i conté el conjunt principal de normes i regulacions emeses per agències federals sobre l'energia nuclear. Està disponible en format digital i imprès i es pot consultar en línia mitjançant el Codi electrònic de regulacions federals (e-CFR).

## Estructura

La taula de continguts, tal com es reflecteix a l'e-CFR actualitzat el 19 de juny de 2014, és la següent:
| Volum | Capítol | Parts | Entitat reguladora |
| 1 | jo | 0-50 | Comissió Reguladora Nuclear |
| 2 | jo | 51-199 | Comissió Reguladora Nuclear |
| 3 | II | 200-499 | Departament d'Energia |
| 4 | II | 500-699 | Departament d'Energia |
| 4 | III | 700-999 | Departament d'Energia |
| 4 | X | 1000-1099 | Departament d'Energia (Disposicions Generals) |
| 4 | XIII | 1300-1399 | Junta Tècnica de Revisió de Residus Nuclears |
| 4 | XVII | 1700-1799 | Junta de Seguretat de les Instal·lacions Nuclears de Defensa |
| 4 | XVIII | 1800-1899 | Comissió de residus radioactius de baixa concentració interestatal del nord-est |
Les parts 0 a 199 són els requisits (i reservats per als requisits) prescrits per la Comissió de Regulació Nuclear dels Estats Units (NRC) i vinculants per a totes les persones i organitzacions que rebin una llicència de NRC per utilitzar materials nuclears o explotar instal·lacions nuclears. Cal una llicència per al disseny, la fabricació, la construcció, l'explotació i la clausura de reactors nuclears. Aquestes instal·lacions poden ser reactors comercials, de recerca o de prova. L'autoritat és àmplia i cobreix les llicències d'operadors facilitadors individuals a les entitats que operen aquestes instal·lacions.

## Referències

* ↑ «Title 10 of the Code of Federal Regulations (10 CFR)» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2023].
* 1 2 «Federal Register :: Request Access» (en anglès). [Consulta: 21 octubre 2023].
* ↑ «Federal Register :: Request Access» (en anglès). www.ecfr.gov. [Consulta: 20 juny 2014].
* ↑ «NRC Regulations Title 10, Code of Federal Regulations» (en anglès americà). [Consulta: 21 octubre 2023].
# Angola Democràtica – Coalició

Angola Democràtica – Coalició (portuguès: Angola Democrática – Coligação, també conegut com a AD–Coligação) va ser una aliança de partits polítics a Angola. La principal força dins AD–Coligação era el Front per la Democràcia (FpD). El president de l'aliança era Evidor Quiela. L'aliança fou formada en 1992.
A les eleccions generals d'Angola de 1992 AD–Coligação va obtenir el 0,86 % dels vots i un escó a l'Assemblea Nacional d'Angola que fou ocupat per João Vieira Lopes (1932-2012), del FpD. El candidat presidencial d'AD–Coligação va ser Simão Cassete, qui només va obtenir el 0,67% dels vots. Cassete va abandonar Angola després de les eleccions, i actualment és el representant del FpD a Europa. A les eleccions legislatives d'Angola de 2008 el partit només va obtenir el 0,29 % dels vots i cap escó, i entrà en una forta crisi. Fou extingida per ordre judicial en 2013.

## Referències

* ↑ João Vieira Lopes, Médico e nacionalista - In Memorium, Club-K, 11 de juny de 2012
* ↑ AD-Coligação define sexta-feira futuro da organização, angonoticias, 20 de novembre de 2008
* ↑ Angop. «Tribunal Constitucional extingue 67 Partidos Políticos». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 maig 2017].
# Banceu

Banceu o Bageu (grec antic: Βαγαῖος, Bagaîos o Βαγκαῖος Bangaîos) fou un noble i militar persa germanastre del sàtrapa Farnabazos II.
És esmentat per Xenofont com a comandant d'un cos de cavalleria que, en un enfrontament menor a un lloc a prop de la ciutat de Dascílion, va derrotar a la cavalleria d'Agesilau II en el primer any de la invasió d'Àsia (396 aC).

## Referències

* ↑ Elder, Edward. «Bagaeus or Bancaeus». A: William Smith (ed.). A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology (en anglès). Londres: John Murray, 1870.