OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Annett Böhm

Annett Böhm (Meerane, Saxònia, Alemanya, 8 de gener de 1980) és una judoca alemanya.
Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 a Atenes, aconseguint una medalla de bronze en la categoria de menys de 70 kg. L'any anterior havia guanyat també una medalla de bronze als Campionats del Món de judo de 2003.

## Palmarès internacional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2004 | Atenes, Grècia | 3 | –70 kg |
| Campionat del Món ||||
| Any | Lloc | Medalla | Categoria |
| 2003 | Osaka, Japó | 3 | –70 kg |

## Referències

* ↑ «Annett Böhm» (en anglès). Olympedia.org. [Consulta: 20 octubre 2020].
* ↑ «Annett Böhm erkämpft Bronze». Spiegel Sport, 18-08-2004 [Consulta: 19 octubre 2020].
* ↑ «Annett Böhm» en JudoInside.com (anglès)
# Lara Izagirre Garizurieta

Lara Izagirre Garizurieta (Amorebieta, Biscaia, 10 de setembre de 1985) és una guionista, directora i productora de cinema basca.

## Biografia

Lara Izagirre després d'obtenir la Llicenciatura en Comunicació Audiovisual de la UPV/EHU, marxa a Nova York per a completar els seus estudis i cursa els Aspectes de la Producció Cinematogràfica en NYFA, (Nova York Film Academy). El seu següent destí és Barcelona on estudia un Màster de Guió a l'ESCAC (Escola Superior de Cinema i Audiovisuals de Catalunya) i inicia el guió del que serà el seu primer llargmetratge: Un otoño sin Berlín.
En 2010 posa en marxa Gariza (productora de cinema) i a partir d'enguany, escriu guions, dirigeix i produeix documentals i curtmetratges. La seva primera pel·lícula, Un otoño sin Berlín, s va estrenar en 2015 en la 63 edició del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià.

## Filmografia

Guió, direcció i producció
* Bicycle Poem (2010).
* KEA (2011).
* Next Stop: Greenland (2012).
* Sormenaren Bide Ezkutuak (2013).
* Larroxa (2013).
* Un otoño sin Berlín (2015).
* Nora (2020).

## Col·laboracions

* Errementari
* Vitoria, 3 de marzo
* Muga deitzen da pausoa
* Bayandalai
* Una ventana al mar (pròximament).

## Premis i distincions
### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 2015 | Premi Irizar al Cinema Basc-Menció especial | Un otoño sin Berlín | Guanyador |
* A la pel·lícula 'Un Otoño sin Berlín', se li van concedir tres premis en el Festival Francès Annecy Cinéma Espagnol. El Cristall per llargmetratge, Premi del Jurat Juvenil i el Premi del Departament de l'Alta Savoia.
* Irene Escolar guanya el Goya a la millor actriu revelació el 2016 pel seu treball a Un Otoño sin Berlín.
* Primer Premi pel documental “Next Stop: Greenland” el 2013 al Festival BCN Sports Films Festival, en l'apartat de cinema-aventura.
* Millor pel·lícula en el Festival Moscow International Vertical Festival 2013.

## Referències

* ↑ , <https://www.filmin.es/directora/lara-izaguirre>
* ↑ «http://www.cineclubfas.com/laraizagirre.php». Arxivat de l'original el 2019-02-07. [Consulta: 12 desembre 2018].
* ↑ «http://www.durangon.com/lara-izagirre-recoge-premio-del-publico-del-festival-operas-primas-novelisimo/». [Consulta: 8 novembre 2018].
* ↑ «Un otoño sin Berlín: la mirada de los sentimientos | Cactus» (en castellà), 05-01-2016. Arxivat de l'original el 2016-02-03. [Consulta: 30 novembre 2019].
* ↑ «Festival de San Sebastián :: Zinemira» (en anglès americà). [Consulta: 30 novembre 2019].
* ↑ Palmarés de la 64 edición del Festival de San Sebastián, 2016
* ↑ «Un otoño sin Berlín » Premios Goya 2020». [Consulta: 30 novembre 2019].

## Enllaços externs

* Lara Izagirre Arxivat 2018-07-29 a Wayback Machine. a garizafilms.com
# Francisco Javier Fernández Torrejón

Francisco Javier Fernández Torrejón (Xile, 19 d'agost de 1975) és un futbolista xilè que disputà dos partits amb la selecció de Xile l'any 2000.

## Referències

* ↑ National Football Teams
# Reizo Fukuhara

Reizo Fukuhara (Hachihonmatsu, avui Higashihiroshima, Prefectura d'Hiroshima, Japó, 2 d'abril de 1931 - 27 de febrer de 1970), va ser un futbolista, entrenador i professor japonès.

## Biografia

Reizo Fukuhara va estudiar i jugar a futbol a la Universitat de Tsukuba. Va arribar a disputar 2 partits amb la selecció japonesa el 1955. Aquell mateix va graduar-se i va començar la seva carrera com a professor a les escoles secundàries d'Urawa i de la Universitat d'Hiroshima. 1966 va esdevenir entrenador de la selecció nacional sot-20. Va morir als 38 anys com a conseqüència d'un càncer d'estómac.

## Enllaços externs

* Japan National Football Team Database
# Múscul oponent del polze

El múscul oponent del polze o oponent del dit polze (musculus opponens pollicis), és un múscul petit i triangular de la mà. Es troba a la regió palmar externa, a l'eminència tenar. La seva acció consisteix en l'oposició del dit polze.
S'origina per dins amb el retinacle flexor de la mà (flexor retinaculum), un lligament anul·lar, i el tubercle del trapezi. Des del seu origen discorre cap avall i lateralment fins a inserir-se en tota l'extensió de la cara externa de la part anterior del primer metacarpià. S'origina en el tubercle del trapezi i en el retinacle flexor adjacent. S'insereix en tota la longitud del marge lateral del primer metacarpià i en la superfície palmar lateral d'aquest.

## Innervació i irrigació

Igual que els altres músculs de l'eminència tenar, l'oponent del polze està innervat per una branca recurrent del nervi medià. La irrigació sanguínia va a càrrec de la branca palmar superior de l'artèria radial.

## Funció

L'oposició del polze consisteix en una combinació d'accions que permet que la punta del polze toqui el centre del palmell de la mà i la polpa dels altres dits. La part d'aquesta maniobra coberta per l'oponent del polze és la flexió del metacarpià del polze en la seva articulació. Específicament, aquesta acció fa que el palmell de la mà es faci en forma de copa. Perquè l'oposició del polze sigui completa i efectiva, cal l'acció de més músculs, a més de l'oponent del polze.

## Notes

* ↑ En el Diccionari enciclopèdic de medicina apareix la denominació múscul oponent del polze. Al Termcat especifiquen que és un dit: múscul oponent del dit polze. Vegeu TERMCAT, Centre de Terminologia. Diccionari d'anatomia. Barcelona: Fundació Barcelona, 1993. 435 p. (Diccionaris terminològics) ISBN 84-88169-06-X

## Referències

* 1 2 3 4 «múscul». Diccionari enciclopèdic de medicina. Enciclopèdia Catalana, S.A. 1997-2010. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 1r abril 2014].
    Aquest article incorpora text de l'edició de l'Anatomia de Gray en domini públic.

## Imatges

* Dissecció de la mà.
* Ossos de la mà esquerra. Superfície palmar.
* Secció transversal a nivell del canell i els dits.
* Secció transversal dels músculs de la mà.

## Enllaços externs

* LUC op
* Figura anatòmica: 08:st-04 a Human Anatomy Online, SUNY Downstate Medical Center
* opponens+pollicis+muscle al Diccionari d'eMedicine
* PTCentral Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
# Smetana (làctic)

El smetana (en rus i ucraïnès сметана, en polonès śmietanka, en txec smetana, en eslovac smotana, en romanès smântână i en hongarès tejföl) és un producte làctic típic de les cuines de l'Europa central i oriental. Igual com la crema agra, s'obté a partir de la fermentació bacteriana de la nata. Pot tenir un contingut en greix bastant variable, entre el 10% (lleuger) fins al 70% (gras). Els més habituals als supermercats russos són de 20%, 30% i 42%. En la composició, s'hi pot afegir un espessidor (com ara la gelatina).

## Usos

És un ingredient freqüent de les cuines eslaves i romanesa i s'empra per amanir certs plats, com per exemple la sopa borscht, la ciorbă o la mamaliga. També pot fer-se servir com a farciment, per exemple en els blinis. Cal no confondre-la amb la «salsa smetana», realment un succedani d'aquesta, i que s'elabora amb iogurt (o nata), i a la qual se li afegeix suc de llimona per a donar un toc d'acidesa.
# 1540
## Esdeveniments
### Resta del món

* Enric VIII d'Anglaterra es divorcia per quarta vegada.
* El Papa aprova l'orde dels jesuïtes.
* Pedro de Valdivia parteix a la conquesta de Xile.
* Lodovico Ferrari idea un métode per resoldre una equació de quart grau.

## Naixements

* 28 de gener, Hildesheim: Ludolph van Ceulen, matemàtic neerlandès.
* 3 d'abril, Florència, Ducat de Florència: Maria de Cosme de Mèdici, princesa italiana membre de la dinastia Mèdici (m. 1557).
* 29 de juny, Cifuentes, Guadalajara: Ana de Mendoza, princesa d'Éboli, noble espanyola (m. 1592).
* Pöchlarn: Johann Rasch, compositor del Renaixement
* Brandenburg: Gregor Lange, compositor

## Necrològiques

* 27 de gener, Brèscia: Àngela Merici, religiosa fundadora de la Companyia de Santa Úrsula (n. 1474).
* 6 de maig, Bruges, comtat de Flandes, (Països Baixos espanyols avui Bèlgica): Joan Lluís Vives i March, un dels més destacats humanistes i filòsofs del Renaixement.
* 28 de juliol, Putney, Londres (Anglaterra): Thomas Cromwell, fou Primer Ministre d'Enric VIII d'Anglaterra entre 1532 i 1540 i Comte d'Essex. (n. 1485).
* Lió, Regne de França: Francesco de Layolle, compositor i organista.

## Referències

* ↑ B.A, Domer J. Huffman, Jr. Direct Ancestors of Domer J. Huffman, Jr: & D.J.’s Odds & Ends (en anglès). Dorrance Publishing, 2016-11-14. ISBN 978-1-4809-2689-9.
* ↑ Ferrer Valero, Sandra. «La tuerta, Ana de Mendoza (1540-1592)». Mujeres en la historia, 02-09-2011. [Consulta: 5 maig 2020].
* ↑ «s. Angela Merici, virgen, fundadora de las Ursulinas» (en castellà). Vatican News. [Consulta: 27 gener 2024].
* ↑ «Thomas Cromwell | Biography, Facts, & Death» (en anglès). [Consulta: 28 juliol 2020].
# Silvio Orlando

Silvio Orlando (nascut el 30 de juny de 1957 a Nàpols, Itàlia), és un actor de cinema i televisió. També ha fet de director de teatre de dues obres escrites per Peppino de Filippo: Don Rafaelo 'o trumbone and Cupido scherza e spazza. El 2008 va ser protagonista de l'obra de Roberto Paci Dalò's, L'assedio delle ceneri.
Ha treballat amb nombrosos directors destacats d'Itàlia com Nanni Moretti, Daniele Luchetti, Carlo Mazzacurati o Gabriele Salvatores.

## Filmografia

| Kamikazen ultima notte a Milano, direcció de Gabriele Salvatores (1987) Palombella rossa, direcció de Nanni Moretti (1989) La settimana della sfinge, direcció de Daniele Luchetti (1990) Matilda, direcció de Antonietta De Lillo e Giorgio Magliulo (1990) Il portaborse, direcció de Daniele Luchetti (1991) Il richiamo della notte, direcció de Carlo Mazzacurati (1992) Un'altra vita, direcció de Carlo Mazzacurati (1992) Arriva la bufera, direcció de Daniele Luchetti (1993) Sud, direcció de Gabriele Salvatores (1993) Il cielo è sempre più blu, direcció de Antonello Grimaldi (1995) La scuola, direcció de Daniele Luchetti (1995) Ferie d'agosto, direcció de Paolo Virzì (1996) Intolerance, episodi "Arrivano i sandali", direcció de Daniele Cini (1996) I magi randagi, direcció de Sergio Citti (1996) Vesna va veloce, direcció de Carlo Mazzacurati (1996) La mia generazione, direcció de Wilma Labate (1996) Nirvana, direcció de Gabriele Salvatores (1997) Auguri professore, direcció de Riccardo Milani (1997) Aprile, direcció de Nanni Moretti (1998) | Polvere di Napoli, direcció d'Antonio Capuano (1998) Figli di Annibale, direcció de Davide Ferrario (1998) Fuori dal mondo, direcció de Giuseppe Piccioni (1999) Preferisco il rumore del mare, direcció de Mimmo Calopresti (2000) La stanza del figlio, direcció de Nanni Moretti (2001) Luce dei miei occhi, direcció de Giuseppe Piccioni (2001) Il bacio dell'orso, direcció de Serguei Bodrov (2002) El Alamein, direcció de Enzo Monteleone (2002) Il consiglio d'Egitto, direcció de Emidio Greco (2003) Il posto dell'anima, direcció de Riccardo Milani (2003) Opopomoz, només vou, direcció de Enzo D'Alò (2003) Dopo mezzanotte, narrador, direcció de Davide Ferrario (2004) Il caimano, direcció de Nanni Moretti (2006) Caos tranquil, direcció d'Antonello Grimaldi (2008) Il papà di Giovanna, direcció de Pupi Avati (2008) La fabbrica dei tedeschi, direcció de Mimmo Calopresti (2008) Ex, direcció de Fausto Brizzi (2009) Il grande sogno, direcció de Michele Placido (2009) Genitori & figli - Agitare bene prima dell'uso, direcció de Giovanni Veronesi (2010) La passione, direcció de Carlo Mazzacurati (2010) |

## Premis

* David di Donatello al millor actor secundari, 1998
* David di Donatello al millor actor, 2006
* Copa Volpi per la millor interpretació masculina en el Festival de Cinema de Venècia, 2008.

## Referències

* 1 2 http://www.daviddidonatello.it/cercavincitori2.php?idsoggetto=442&vin=orlando Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (italià)
* ↑ http://www.eluniversal.com.mx/notas/536161.html Arxivat 2008-11-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Tercera Guerra Mundial

La Tercera Guerra Mundial és un conflicte armat teòric el nom del qual l'identifica com a successor de la Primera (1914-1918) i Segona (1939-1945) Guerres Mundials. Es tractaria d'un conflicte global en el qual probablement s'utilitzaria armament atòmic.
Durant la Guerra Freda, arran de la tensió entre els Estats Units i la Unió Soviètica i particularment a causa del desenvolupament i proves d'armes nuclears, hi hagué una consciència creixent que el món s'encaminava cap al pròxim conflicte global. Aquesta guerra fou anticipada per les autoritats civils i militars de diversos països, i és un tema recurrent en la ficció.
Diversos autors han suggerit que la Guerra Freda fou en si mateixa la Tercera Guerra Mundial, perquè els dos bàndols, l'OTAN i el Pacte de Varsòvia donaren suport polític, militar i econòmic als combatents en diversos conflictes arreu del món. La guerra contra el terrorisme endegada pels Estats Units arran dels Atacs de l'11S també es tracta d'un conflicte global en el qual diversos països participen en conflictes militars arreu del món. El mateix president George Bush la identificà amb aquest nom en una entrevista el 2006.

## Vegeu també

* Segona guerra freda

## Referències

* ↑ «Bush likens 'war on terror' to WWIII» (en anglès). ABC news, 06-05-2006. Arxivat de l'original el 29 de juny 2011. [Consulta: 27 agost 2012].
# Jaciment arqueològic de Can Gambús

En el paratge de Can Gambús (Sabadell, Vallès Occidental) i amb motiu d'un projecte de transformació urbanística d'aquest sector, entre els anys 2003-2007 es van fer tres intervencions arqueològiques preventives que van permetre documentar un gran jaciment arqueològic, format per tres sectors: Can Gambús 1, Can Gambús 2 i Can Gambús 3.
Es tracta d’una àrea excavada d’unes 75 hectàrees:
* Can Gambús 1: correspon a una necròpolis neolítica localitzada a la meitat sud.
* Can Gambús 2: s'hi ha trobat nombroses estructures de diferents nuclis rurals de cronologia diversa: neolític, edat de bronze, ferro, ibèric i medieval. Ubicada a la meitat nord.
* Can Gambús 3: pertany a l'època romana, imperial i d’antiguitat tardana; es troba al centre del jaciment.

## Can Gambús-1

Jaciment arqueològic localitzat al sud del paratge de Can Gambús (Sabadell), en el límit entre els termes municipals de Sabadell i Sant Quirze del Vallès, el qual va ser excavat entre els anys 2003-2006 i en el qual s'hi van localitzar un total de 625 estructures arqueològiques distribuïdes en una superfície d'unes 30 ha.
S'hi han documentat estructures i restes arqueològiques dels següents períodes: neolític antic cardial, neolític mitjà (sepulcres de fossa), neolític final, primera edat del ferro, època ibèrica, època romana, antiguitat tardana i èpoques medieval i baixmedieval.
D'aquest jaciment destaquen tres conjunts d'estructures i fases cronoculturals:
* Una necròpolis formada per 47 sepulcres de fossa del neolític mitjà.
* Un tram d'un aqüeducte subterrani o cuniculus d'època romana (segles I-II dC).
* Un vilatge i una necròpolis de l'antiguitat tardana (segles VI-VIII), amb diverses estructures d'hàbitat (sitges d'emmagatzematge, fons de cabana, de magatzems i de zones de treball, pous d'aigua i lacus o dipòsits per a líquids, entre altres) i un total de 36 tombes.

## Referències

* ↑ Santamaria, Antonio. «El jaciment arqueològic de Can Gambús 2», 16-01-2022. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ Roig Buxó, Jordi; Coll Riera, Joan-Manuel «El paratge arqueològic de Can Gambús 1 (Sabadell, Vallès Occidental)». Tribuna d'Arqueologia 2006, 2007, pàg. 85-109.
* ↑ Roig, Jordi i altres «La necrópolis de Can Gambús-1 (Sabadell, Barcelona). Nuevos conocimientos sobre las prácticas funerarias durante el Neolítico medio en el Noreste de la Peninsula Ibérica». Trabajos de Prehistoria, 67, 1, 2010, pàg. 59-84. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 23 maig 2015].
* ↑ Roig Buxó, Jordi; Coll Riera, Joan-Manuel «El registro cerámico de una aldea modelo de la Antigüedad Tardía en Cataluña (siglos VI-VIII): Can Gambús-1 (Sabadell, Barcelona)». Atti del Congresso Internazionale sulla ceramica medievale nel Mediterraneo (Venezia, 23-27 novembre 2009), 2012, pàg. 195-198.
# Jordi Pol i Cullell

Jordi Pol i Cullell (Barcelona, 1949) és un fotògraf català.
De formació autodidacta, va començar a documentar la ciutat de Barcelona durant les dècades de 1970 i 1980. El 1979 va començar a col·laborar amb el Centre Internacional de Fotografia Barcelona, des d'on va documentar bona part dels barris de la Ribera i del Raval de Barcelona, fent el que es coneix com a «fotografia de carrer». Entre l'any 1990 i 2000 va ser el director de l'Espai de fotografia Francesc Català-Roca, que estava ubicat a la Casa Golferichs. Des d'aquest espai va organitzar exposicions de fotògrafs catalans de renom com ara Agustí Centelles, Leopold Pomés, Xavier Miserachs, Oriol Maspons, Josep Maria Alguersuari o Colita. Colita el va definir com un un «gat de carrer», expert a trobar «el moment precís en el lloc adequat», i descrivia així la seva tècnica: «T’apropes molt a la gent, treballes enganxat al tema com una paparra al seu gos; no hi ha fotos "robades" amb teleobjectius i zooms, només la teva Leica amb un honest 35 i, com a luxe, un 21 mm.»

## Premis i reconeixements

* 1969 - Premi Ramón Dimas per un reportatge aparegut a la revista Destino.

## Fons personal

El 2019 va donar tot el seu arxiu personal de fotografies, que comptava amb més de trenta mil negatius i fulls de contacte, tiratges i objectes relacionats amb la fotografia, a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El desembre de 2022 es va inaugurar una exposició commemorativa al mateix arxiu amb el títol Jordi Pol. Entre la multitud, que va estar oberta al públic fins l'abril de 2023.

## Referències

* 1 2 «Jordi Pol. Entre la multitud | Arxiu Fotogràfic». [Consulta: 14 desembre 2022].
* 1 2 «La fotografia de carrer, en estat pur | Barcelona Cultura». [Consulta: 14 desembre 2022].
* 1 2 «BOEK VISUAL. JORDI POL» (en castellà). RTVE, 24-11-2022. [Consulta: 14 desembre 2022].
* ↑ Jorge Ribalta i Cristina Zelich:"De la galeria Spectrum al CIFB. Apunts per a una història" de la publicació "Centre Internacional de Fotografia Barcelona (1978-1983)" Arxivat 2012-04-12 a Wayback Machine. PDF
* ↑ «Centre Internacional de Fotografia Barcelona (1978-1983). Declaracions de Cristina Zelich, comissaria de l'exposició». Arxivat de l'original el 2012-06-06. [Consulta: 8 maig 2012].

## Enllaços externs

* Galeria de fotos de Jordi Pol a l'AFB Arxivat 2022-12-14 a Wayback Machine.
* Galeria de Fotos a Boek Visual
# Jorge Silva Melo

Jorge Silva Melo (Lisboa, 7 d'agost de 1948-Lisboa, 14 de març de 2022) va ser un cineasta, actor, dramaturg, traductor, assagista, crític de teatre i cinema i cronista portuguès.

## Biografia

Va estudiar cinema en la London Film School (1969-1970) i teatre en Berlín juntament amb Peter Stein, en Milà juntament amb Giorgio Strehler, becat per la Fundació Calouste Gulbenkian. Va ser part del Grup de Teatre de Lletres, mentre va ser estudiant de la Universitat de Lisboa. Va ser també professor de la Escola Superior de Teatre e Cinema.
En 1972 va fundar el Teatre de Cornucòpia, al costat de Luis Miguel Cintra, que es va integrar fins a 1979.
És autor de les obres de teatre Seis Rapazes Três Raparigas, António, Um Rapaz de Lisboa, O Fim ou Tende Misericórdia de Nós, Prometeu, Num País Onde Não Querem Defender os Meus Direitos, Eu Não Quero Viver basat en l’obra Não Sei de Kleist, (en col·laboració amb Miguel Borges) i O Navio dos Negros, així com el llibret de Le Château dês Carpathes de Philippe Hersant, basat en l’obra de Jules Verne.
Fou cronista de Mil Folhas, suplement del periòdic Público.
El 25 d'abril de 2004, va rebre el grau de Comandant de l'Orde de la Llibertat.

## Filmografia
### Com a director de cinema

* Sofia Areal: Um Gabinete Anti-Dor (2016)
* Álvaro Lapa: A Literatura (2008)
* Conversas com Glícínia - documental (2004);
* António, Um Rapaz de Lisboa (2000);
* Joaquim Bravo, Évora, 1935, etc, etc, Felicidades - documental (1999);
* A Entrada na Vida (1997)
* Palolo, Ver o Pensamento a Correr - documental (1995);
* Coitado do Jorge (1993);
* Agosto (1987);
* Ninguém Duas Vezes (1985);
* Passagem ou a Meio Caminho (1980).

### Com a actor

* Das Tripas Coração, de Joaquim Pinto (1992);
* Swing Troubadour, como Victor Largillière, de Bruno Bayen (1991);
* O Bobo, de José Álvaro Morais - veu (1987);
* Repórter X, como Camilo, de José Nascimento (1987)
* Uma Rapariga no Verão, de Vitor Gonçalves (1986);
* Vertiges, de Christine Laurent (1985);
* Le Soulier de Satin, de Manoel de Oliveira (1985);
* A Ilha dos Amores, de Paulo Rocha (1982);
* Conversa Acabada, de João Botelho (1982);
* Silvestre, com a D. Paio, de João César Monteiro (1982);
* Quem Espera por Sapatos de Defunto Morre Descalço, de João César Monteiro (1970).

### Com a guionista

* Conversas com Glícínia, de Jorge Silva Melo - documental (2004);
* O Pedido de Emprego, de Pedro Caldas (2000);
* António, Um Rapaz de Lisboa, de Jorge Silva Melo (1999);
* Longe Daqui, de João Guerra (1994);
* Coitado do Jorge, de Jorge Silva Melo (1993);
* Xavier, de Manuel Mozos (1992);
* O Desejado, de Paulo Rocha (1988);
* Agosto, de Jorge Silva Melo (1987);

## Referències

* ↑ «Morreu o encenador, cineasta, ator e autor Jorge Silva Melo» (en portuguès de Portugal). [Consulta: 15 març 2022].
* ↑ «O gracioso foi sempre o Jorge» (en portuguès). Público, 29 enero 1999.
* ↑ «Cidadãos Nacionais Agraciados com Ordens Portuguesas» (en portuguès). «Resultado da busca de "Jorge Silva Melo".»

## Enllaços externs

* Teatro da Cornucópia
* Jorge Silva Meloa Artistas Unidos
* Fotografía de Jorge Silva Melo
# José María Sánchez Roda

José María Sánchez Roda fou un polític i escriptor valencià nascut a Requena. El 8 de novembre de 1937, durant la Guerra Civil Espanyola fou nomenat conseller de Cultura del Consell Provincial de València, com a representant de la Unió General de Treballadors (UGT) i, per la qual cosa fou el màxim responsable polític de l'Institut d'Estudis Valencians. Per raó d'aquest càrrec, estigué al capdavant de la Junta Delegada del Tresor Artístic de València.
En acabar la guerra, patí diverses formes de repressió per part del règim franquista. Va estar reclòs com a presoner al destacament penal de Torres de Segre entre novembre de 1942 i març de 1943 on prestà els seus serveis professionals com a practicant (Arxiu Històric de Lleida, Fons Centre Penitenciari de Ponent). El març de 1943 va obtenir la llibertat condicional. Posteriorment, es dedicà a la producció literària, principalment en el camp de la lírica; hi estigué molt vinculat a la Fiesta de la Vendimia de Requena.

## Enllaços externs

* «D. José María Sánchez Roda». Arxivat de l'original el 2011-05-12. [Consulta: 5 desembre 2010].