OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martina Sáblíková

Martina Sáblíková (Nové Město na Moravě, Txecoslovàquia 1987) és una patinadora de velocitat sobre gel i ciclista txeca que va destacar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010.

## Biografia

Va néixer el 27 de maig de 1987 a la ciutat de Nové Město na Moravě, població que en aquells moments formava part de Txecoslovàquia però que avui en dia forma part de la República Txeca.

## Carrera esportiva
### Patinatge sobre gel

Especialista en llargues distàncies, va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia), esdevenint l'abanderada en la cerimònia inaugural dels Jocs, on finalitzà quarta en la prova de 5.000 m. i setena en els 3.000 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà) aconseguí guanyar tres medalles: la medalla d'or en la prova de 3.000 m. i 5.000 metres, a més de la medalla de bronze en la prova dels 1.500 metres.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2014 realitzats a Sotxi (Rússia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova dels 5.000 m. femenins així com la medalla de plata en la prova dels 3.000 metres. Així, es va convertir en la primera atleta de la República Txeca a guanyar tres medalles d'or olímpiques en les edicions d'estiu o d'hivern dels Jocs.
El 2006 es proclamà subcampiona del món en la prova júnior de combinada, i al llarg de la seva carrera ha aconseguit guanyar quinze medalles en el Campionat del Món (deu d'elles d'or) i entre el 2007 i el 2021 dotze medalles en el Campionat d'Europa (quatre d'elles d'or). Així mateix aconseguí guanyar la medalla d'or en la Universíada de 2013 en les proves dels 3.000 i 5.000 metres.

### Patinatge en línia i ciclisme

Sáblíková també va competir en diverses curses de patinatge de velocitat en línia i ciclisme, com a part de la seva preparació d'estiu per a la temporada de patinatge. El 2004 va acabar en 16a posició al Campionat del Món de patinatge de velocitat en línia júnior en la distància de 20 km, a Sulmona. L'any 2006 va guanyar la marató (42,2 km) al Campionat Txec de patinatge de velocitat en línia a Plzeň i el 2007 la mitja marató (21,6 km) a Ostrava.
L'any 2007, també va guanyar el bronze en la contrarellotge individual en la distància de 24 km al Campionat d'Europa contrarellotge sub-23 junior de ciclisme en ruta a Sofia i un altre bronze en la distància de 18 km al Campionat de ciclisme en carretera de Txeca a Žďár nad Sázavou. El 2010, va guanyar l'or al Campionat Nacional Txec per Carretera i contrarellotge.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Martina Sáblíková». [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 «SS - Person Bio». [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Trentino 2013 Winter Universiade. Result book» (en anglès). Winter Universiade 2013. Arxivat de l'original el 17 de febrer 2019. [Consulta: 13 març 2013].
* 1 2 «Martina Sáblíková a NOVIS Team», 27-03-2010. Arxivat de l'original el 2010-03-27. [Consulta: 13 març 2022].

## Enllaços externs

* (txec) Portal personal Arxivat 2010-03-04 a Wayback Machine.
* (anglès) www.skateresults.com - Martina Sáblíková Arxivat 2010-03-28 a Wayback Machine.
# Max Stiepl

Max Stiepl (Viena, 23 de març de 1914 - 27 d'agost de 1992) va ser un patinador de velocitat austríac que va competir durant les dècades de 1930 i 1940.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on disputà tres proves del programa de patinatge de velocitat. Guanyà la medalla de bronze en la prova dels 10.000 metres, rere Ivar Ballangrud i Birger Wasenius, mentre en els 1.500 metres i 5.000 metres fou cinquè. El 1948, un cop finalitzada la Segona Guerra Mundial, als Jocs de Sankt Moritz, tornà a disputar les mateixes tres proves del programa de patinatge de velocitat, amb una desena posició en els 10.000 metres com a millor resultat.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de 1937 i una de plata al Campionat d'Europa de 1934, així com 10 campionats nacionals (1934 a 1938, 1943, 1947 a 1950).

## Referències

* 1 2 3 «Max Stiepl Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 14 febrer 2019].
# Rintje Ritsma

Rintje Ritsma, anomenat Beer van Lemmer, (Lemmer, Països Baixos 1970) és un patinador de velocitat sobre gel neerlandès, ja retirat, que destacà a la dècada del 1990.

## Biografia

Va néixer el 13 d'abril de 1970 a la població de Lemmer, població situada a la província de Frísia.

## Carrera esportiva

Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1992 realitzats a Albertville (França), on finalitzà quart en la prova dels 1.500 m., dotzè en els 1.000 m. vint-i-setè en els 500 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 realitzats a Lillehammer (Noruega) aconseguí guanyar dues medalles: una medalla de plata en els 1.500 m. i una medalla de bronze en els 5.000 m., a més de finalitzar setè en els 10.000 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano (Japó) aconseguí guanyar tres medalles, cap d'elles però d'or, la medalla de plata en la prova dels 5.000 m. i les medalles de bronze en els 1.500 m. i en els 10.000 metres. Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units), on fou novè en la prova dels 1.500 metres, i també participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia), on aconseguí guanyar una nova medalla de bronze en la prova de pesecució per equips.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit catorze medalles en el Campionat del Món de patinatge de velocitat sobre gel, esdevenint campió de la prova combinada en quatre ocasions (1995, 1996, 1999 i 2001), una en 1.500 m. (1997) i una altra en 5.000 metres (1997). Així mateix ha estat campió d'Europa de patinatge de velocitat en sis ocasions (1994-1996 i 1998-2000).

### Rècords del món

| Prova | Temps | Data | Seu |
| 1.500 m. | 1:51.60 | 8 de gener de 1994 | Hamar |
| Samalog | 156.201 | 9 de gener de 1994 | Hamar |
| 1.500 m. | 1.48.88 | 20 de desembre de 1997 | Heerenveen |
| Samalog | 152.651 | 7 de febrer de 1999 | Hamar |

### Rècords personals

| Prova | Temps | Data | Seu |
| 500 m. | 35.90 | 20 de febrer de 1999 | Hamar |
| 1.000 m. | 1:10.19 | 20 de febrer de 1999 | Hamar |
| 1.500 m. | 1.45.86 | 19 de febrer de 2002 | Hamar |
| 3.000 m. | 3.49.29 | 11 de març de 2004 | Heerenveen |
| 5.000 m. | 6:20.26 | 19 de novembre de 2005 | Salt Lake City |
| 10.000 m. | 13:28.19 | 17 de febrer de 1998 | Hamar |

## Enllaços externs

* (neerlandès) Portal personal
# Sigurd Moen

Sigurd Moen (Krødsherad, 31 d'octubre de 1897 - Drammen, 6 d'octubre de 1967) va ser patinador de velocitat sobre gel noruec que va competir durant la dècada del 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix, on disputà les cinc proves del programa de patinatge de velocitat. Guanyà la medalla de bronze en la prova dels 1.500 metres. Fou quart en la dels 5.000 metres, cinquè en la combinada, sisè en els 10.000 metres i tretzè en els 500 metres.
El 1925 es proclamà campió de Noruega de les quatre distàncies, fita no repetida fins al 2009.

## Referències

* 1 2 «Sigurd Moen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 4 desembre 2017].
# Latgawa

Els latgawa són un grup d'amerindis dels Estats Units que vivia a la vall de Rogue a l'interior del sud-oest d'Oregon. En la seva pròpia llengua "latgawa" vol dir "els que viuen a les terres altes," tot i que també se'ls coneix com a walumskni pels veïns klamaths. Són força emparentats amb els takelma (dagelma) ("(aquells) al llarg del riu"), que també es coneix com a takelmes de les terres baixes o takelmes del riu. Els Latgawa seran anomenats aleshores takelmes de les terres altes.

## Història

Els latgawa se situaven a la part superior de la vall del riu Rogue cap a l'est a l'antiga reserva índia de Table Rock i Bear Creek i al barri de Jacksonville (Oregon). Juntament amb altres tribus al llarg del riu Rogue, que es van agrupar en la tribu riu Rogue, però després de les guerres Rogue River en 1856 les bandes del riu Rogue foren traslladades a la força i es van dividir entre la Reserva Siletz i la reserva Grande Ronde, molt al nord de les terres tradicionals de la tribu. Alguns dels membres de les tribus originals mai van ser capturats i es van veure obligats a vagar.
En l'era de les guerres del riu Rogue, els indis de la vall del Rogue van morir o van ser capturats, mentre que molts dels latgawa escaparen i van sobreviure amb l'ajuda de tribus com els klamaths, blackfoot, nez percés i suquamish, i del cap Seattle i altres.

## Avui

Els latgawa juntament amb els membres de 26 bandes i tribus més viuen a les àrees Greater Bear Creek i Rogue Valley del sud d'Oregon, sovint són coneguts col·lectivament com a Indis Rogue, i foren instal·lats per la força a les reserves Siletz i Grand Ronde. Els latgawa són un dels dos pobles que parlen takelma: els takelma al costat est de les muntanyes Klamath i de la Costa al centre del riu Rogue prop de Grants Pass (Oregon); i els latgawa a l'àrea de l'alt riu Rogue River al voltant d'Applegate, Jacksonville, Talent, Medford, Eagle Point, Butte Falls, Shady Cove, Trail, i que s'estén més enllà de Prospect i Union fins Crater Lake. Latgawa vol dir "els que viuen a les terres altes." Els latgawa mai foren "terminats" i per això no els cal tornar a ser reconeguts novement per la Bureau of Indian Affairs. Tanmateix, en 2014 els latgawa no figuren al registre federal de tribus reconegudes oficialment.

## Referències

* ↑ Latgawa official website. http://www.latgawa.org/TribalGov.htm accessed 13th January 2014

## Enllaços externs

* Tribu índia Latgawa
* Web Arxivat 2009-04-25 a Wayback Machine. de la tribu ameríndia Latgawa
# Marc Domici Calví

Marc Domici Calví (en llatí: Marcus Domicius Calvinus) va ser un magistrat romà. Formava part de la gens Domícia, una gens romana d'origen plebeu. Va morir als primers temps de la guerra de Sertori, l'any 79 aC.
Cap a l'any 80 aC va ser nomenat pretor, i l'any següent se li va assignar la província d'Hispània Citerior. Quint Sertori, enemic del dictador Luci Corneli Sul·la, havia desembarcat a la Hispània Ulterior, derrotant al seu propretor, Luci Fufidi. Sertori va prendre el control d'Hispània Ulterior mentre el seu legat i qüestor Luci Hirtuleu anava a trobar Domici Calví a Hispània Citerior. Mentrestant, el Senat va decidir que es necessitava un comandant més experimentat i va convertir la Hispania Ulterior en una província proconsular i van enviar el procònsol Quint Cecili Metel Pius com a nou governador, i també li van donar el comandament de la guerra contra Sertori.
Domici Calví va anar cap a la Hispania Ulterior, però va trobar el seu pas bloquejat per l'exèrcit d'Hirtuleu que havia fortificat Consabura, i l'estava atacant amb la guerra de guerrilles, que desgastava l'exèrcit romà. Hirtuleu amb unes quantes cohorts, s'enfilava per un camí estret entre dues muntanyes escarpades i infranquejables i els exploradors el van avisar que s'acotava una força enemiga important. Va fer cavar una rasa i va posar una muralla de fusta al darrere. Va calar foc al parapet de fusta per tallar el pas de l'enemic, aturat per les flames.
Finalment es va lliurar una batalla al riu Anas, on l'exèrcit de Domici va ser derrotat. El pretor va morir en la batalla o va ser assassinat per les seves pròpies tropes, que buscaven una ofrena de pau, abans de desertar al camp dels rebels.
Metel Pius, que no coneixia encara el desastre, havia enviat un legat, Luci Tori Balbus per ajudar a Domici Calví, però també va ser derrotat, aquesta vegada per Sertori. El substitut de Calví com a governador va ser Quint Calidi.

## Notes

* ↑ Les dates de seu càrrec són incertes.

## Referències

* 1 2 3 Patterson, Marcia L; Robert S. Broughton. The Magistrates of the Roman republic : vol. II. Nova York: The American philological association, 1951, p. 79, 84, 506.
* ↑ Matyszak, Philip. Sertorius and the struggle for Spain. Barnsley, South Yorkshire: Pen & Sword Military, 2013, p. 79. ISBN 9781848847873.
* 1 2 3 Brennan, T. C. The Praetorship in the Roman Republic: vol. 2. Oxford: Oxford University Press, 2000, p. 505-506. ISBN 9780195114607.
* ↑ Sext Juli Frontí. Strategematon, I, 5, 8
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Quint Sertori, XVI, 12
* ↑ Titus Livi. Epítom, XC
# Ernest Xancó i Creixell

Ernest Xancó i Creixell (Barcelona, 1917 - Sant Cugat del Vallès, 7 de setembre de 1993) fou un violoncel·lista, compositor i director d'orquestra català.
Format al Conservatori del Liceu, als 12 anys ingressà a l'Institut Casals, on fou alumne del mateix Pau Casals i de Francesca Vidal. El 1932 estudià composició a París amb Nadia Boulanger. El 1935 obtingué el Premi Parramon, a Barcelona. Començà la seva carrera de concertista com a nen prodigi, sovint acompanyat al piano per Giocasta Corma, que seria la seva primera esposa.
El 1939, per culpa de l'amenaça del nazisme, marxà a Xile, convidat pel govern d'aquest país per estrenar el Concert per a violoncel i orquestra del compositor xilè Adolfo Allende. A partir del 1942 fixà la seva residència a l'Argentina, a Buenos Aires, on treballà amb Erich Kleiber, el qual el reclamà com a col·laborador seu per a organitzar l'Orquesta Filarmónica de La Habana. El 1946 es traslladà al Brasil, a Rio de Janeiro, per a col·laborar en el programa Música Viva de la radio O Globo amb Cláudio Santoro, Koll Reuter i Gaspar Cassadó. Fins al 1948 participà també en les activitats de la Universitat de Rio. El 1948 retornà a Cuba, on fou professor de violoncel a l'Havana. Amb Gaspar Cassadó fundà a Cuba la Sociedad de Música Contemporánea i continuà la seva activitat concertística formant part del Cuarteto Nacional. El 1954 fou cridat pel govern de l'Equador per a organitzar l'Orquestra Nacional d'aquell país, tasca que realitzà influït pels ensenyaments de Sergiu Celibidache. El 1958 Joan Antoni Pàmias el sol·licità a Barcelona per aixecar el nivell de l'Orquestra del Liceu, bastant malmès en aquelles dates, i que comença a dirigir la temporada 1959-1960. El 1960 torna a Cuba, a precs de Josep Ardévol, comissari de la música del nou govern de Fidel Castro. El 1967 de nou a Barcelona, dirigí l'orquestra del Gran Teatre del Liceu i formà part d'importants grups de música de cambra. Fou nomenat catedràtic de violoncel del Conservatori del Liceu, on portà l'herència de Casals. El 1972 estrenà al Palau de la Música Catalana la Rapsòdia Catalana per a violoncel i orquestra de Manuel Blancafort.
És autor d'un quartet de corda i de diverses cançons. Impulsà durant força temps el festival de música d'El Papiol, i entre els seus enregistraments hi ha l'òpera Canigó d'Antoni Massana, que dirigí diverses vegades al Liceu.

## Referències

* ↑ «Els intèrprets catalans». Web. Generalitat de Catalunya, 2012. [Consulta: abril 2013].
* ↑ Oliveres, Camil «La Música. Palau de Belles Arts: Ernest Xancó...». La Humanitat, núm.1363, 08-07-1936.
* ↑ Guerrero Martín, José. «Ernest Xancó recibirá un homenaje el domingo en el conservatorio de música de la Rambla» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ «Anunci del nou càrrec» (en castellà). La Vanguardia. [Consulta: 6 octubre 2019].
* ↑ http://www.manuelblancafort.org/cat/biografia/popupbio/23/#
* ↑ Gravació de Canigó
* «Ernest Xancó i Creixell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Abu-Àhmad Abd-Al·lah al-Mustàssim bi-L·lah

Abu-Àhmad Abd-Al·lah al-Mustàssim bi-L·lah —àrab: أبو أحمد عبد الله المستعصم بالله, Abū Aḥmad ʿAbd Allāh al-Mustaʿṣim bi-Llāh—, més conegut per la primera part del seu làqab com a al-Mustàssim (1213-1258) fou el darrer abbàssida de Bagdad (1243-1258). Tingué com a visir Muàyyad-ad-Din Muhàmmad ibn al-Alkamí.
Era fill d'al-Mustànsir, a qui va succeir en morir el 12 de desembre de 1242. El 1256 el kan Hulagu va demanar als sobirans musulmans de combatre els ismaïlites d'Alamut, però el califa no va escoltar el kan. La primavera del 1257 una ambaixada mongola va arribar a Bagdad i va exigir que el califa fes arrasar les defenses de la ciutat i anés personalment a veure el kan Hulagu per continuar les negociacions, o bé enviés almenys algun representant. El califa va refusar aquestes peticions i Hulagu va amenaçar de declarar-li la guerra. Un missatge del califa va voler ser intimidatori però Hulagu va respondre marxant amb les seves forces cap a Bagdad. Llavors una ambaixada califal li va sortir el pas i va oferir un tribut anual, però el kan no es va deixar convèncer i el gener del 1258 els mongols es presentaren davant Bagdad, que fou assetjada. Els intents de negociar van fracassar. El califa es va rendir el 10 de febrer i la ciutat fou ocupada i saquejada.
El 20 de febrer de 1258, per ordre d'Hulagu, el califa fou executat amb la major part dels seus parents.
Amb l'avanç cap a Síria i Palestina, els cristians del Principat d'Antioquia s'aliaren amb els mongols en contra de l'islam. Després de la conquesta mongola de Síria, en la qual van caure Damasc, Alep, Hama i Homs, els aiúbides, que ja havien perdut el soldanat del Caire a mans dels mamelucs quedaren definitivament esborrats dels seus dominis. Bàybars I, soldà mameluc, que havia usurpat el poder, va acollir al-Mustànsir, germà d'al-Mustàssim, i va obtenir així la definitiva legitimitat del seu règim.

## Referències

* ↑ David Nicolle, Knights of Jerusalem: The Crusading Order of Hospitallers 1100-1565 Arxivat 2015-04-06 a Wayback Machine., p.51(anglès)
* ↑ René Grousset, La epopeya de las Cruzadas, p.314(castellà)
* ↑ Antoni Segura, Aproximación al mundo islámico: desde los orígenes hasta nuestros días, p.359(castellà)

## Enllaços externs

* W. Muir, The Caliphate: Its Rise, Decline and Fall, from Original Sources (1892)
* Sir Henry Hoyle Howorth, History of the Mongols, from the 9th to the 19th century, Londres 1880
* http://www.hukam.net/family.php?fam=78
* http://www.answering-islam.de/Main/Books/Muir/Caliphate/chap78.htm
* http://classiques.uqac.ca/classiques/grousset_rene/empire_des_steppes/grousset_steppes.pdf doi:10.1522/24883187
# Lídion

El lídion (en grec antic λύδιον, lydion; plural lydia) fou un tipus de vas grec antic. És un recipient petit o mitjà, de cos esfèric, sense anses, sobre un peu estret, relativament alt, de forma cilíndrica o cònica. El coll n'és de longitud variable, i es troba amb el cos en un angle agut, i té un llavi horitzontal.
Es van produir sobretot durant el període arcaic en el segle vi abans de la nostra era. S'exportaren per tota la Mediterrània i s'imitaren en molts llocs. Va ser particularment popular a l'àrea grega oriental, com la jònica, i imitaven els tipus de vasos de l'antiga Lídia, amb línies o bandes concèntriques, d'on ve el seu nom, tot i que sembla una probable derivació de l'Antic Egipte.
S'utilitzava en els ritus funeraris de l'Antiga Grècia, com a recipient d'ungüents del tipus bakkaris (βάκκαρις) o de l'aigua lustral amb la qual es rentava el difunt. A penes es va produir a Atenes i són escasses les peces que tinuen decoració figurativa, tot i que, per exemple, al Museu Arqueològic Nacional de l'estat espanyol, hi ha un lídion que conté una escena funerària de ploramorts estirant-se els cabells en un costat i d'hòmens aixecant les mans en senyal de dol, en figures negres (Inventari 10939).

## Galeria

* Forma de lídion per dins i per fora
* Lídion, c. 500 ae
* Lídion, c. 550 ae
* Lídion, c. 500 ae
* Lídion, c. 550–500 ae
* Ceràmica grega
* Lècit

## Referències

* ↑ «Lydion. Baked Clay». The Lydian Treasure. [Consulta: 10 març 2020].
* ↑ «Término: Lidion» (en espanyol). [Consulta: 10 març 2020].

## Bibliografia

* Wolfgang Schiering, Die griechischen Tongefässe. Gestalt, Bestimmung und Formenwandel. 2a ed. Mann, Berlín 1983, p. 151, ISBN 3-7861-1325-4, Gebr.-Mann-Studio-Reihe.
# Joan Margenat i Salvany

Joan Margenat i Salvany (Sarrià, 1821 - Sarrià, 1893) va ser un hisendat català.

## Biografia

Fill de Francesc Margenat i Cuyàs i d'Antònia Salvany i Casas, va ser batlle de Sarrià en tres ocasions: 1854, 1858 i 1865.
El 1888 signà el Missatge a la Reina Regent i fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892) i Reus (1893).

## Referències

* ↑ Portavella i Isidoro, Jesús. Els carrers de Barcelona: Sarrià. Ajuntament de Barcelona. Districte de Sarrià-Sant Gervasi, 2008, p. 137. ISBN 978-84-9850-139-1.
* ↑ «Margenat, carrer de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Ollé i Romeu, 1995, p. 147-148.

## Bibliografia

* Ollé i Romeu, Josep Maria. Homes del catalanisme.B ases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona]: Rafael Dalmau, 1995 (Camí Ral, 6). ISBN 84-232-0484-7.
* Sagarra i de Siscar, Ferran de. Sant Vicens de Sarrià, 1921.
* Vilarrúbia i Estrany, Josep Maria; Jové i Permanyer, Jordi. Els carrers de Sant Vicenç de Sarrià. Caixa de Barcelona, 1986.
# Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1904 - Floret

La competició de floret masculí va ser una de les proves d'esgrima que es va disputar als Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904. La prova es va disputar el 7 de setembre de 1904, i hi van prendre part 9 tiradors de 3 nacions diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Ramón Fonst | Albertson Van Zo Post | Charles Tatham |

## Resultats
### Semifinals

Els 9 tiradors es distribueixen en dos grups, un de cinc i un altre de quatre tiradors, enfrontant-se entre ells. Els dos primers classificats de cada semifinal passen a la final.
| Posició | Nom | Victòries | Derrotes |
| 1. | Ramón Fonst | 4 | 0 |
| 2. | Albertson Van Zo Post | 3 | 1 |
| 3. | Charles Townsend | 2 | 2 |
| 4. | Theodore Carstens | 1 | 3 |
| 5. | William Grebe | 0 | 4 |
| Posició | Nom | Victòries | Derrotes |
| 1. | Gustav Casmir | 3 | 0 |
| 2. | Charles Tatham | 2 | 1 |
| 3. | Wilfred Holroyd | 1 | 2 |
| 4. | Arthur Fox | 0 | 3 |

### Final

Fonst continua derrotant la resta de tiradors, incloent Post per segona vegada, fins a aconseguir l'or. Post, que sols perd contra Fonst es fa amb la medalla d'argent. Tatham, que havia perdut contra Casmir a la semifinal, el derrota a la final i es va amb la medalla de bronze.
| Posició | Nom | Victòries | Derrotes |
| | Ramón Fonst | 3 | 0 |
| | Albertson Van Zo Post | 2 | 1 |
| | Charles Tatham | 1 | 2 |
| 4 | Gustav Casmir | 0 | 3 |

## Notes

* 1 2 3 La base de dades del COI llista a Albertson Van Zo Post com a cubà, tot i que era estatunidenc.
* 1 2 3 La base de dades del COI llista a Charles Tatham com a cubà a les proves individuals i estatunidenc a les d'equips.

## Enllaços externs

* Charles J.P. Lucas. The Olimpic Games 1904 Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* J.E. Sullivan. Spalding's Athletic Almanac for 1905 Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine. (anglès)
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich», 1999. Arxivat de l'original el 2009-02-16. [Consulta: 2 desembre]. (polonès)
# Drew Hayden Taylor

Drew Hayden Taylor (Curve Lake, Ontario 1962) és un periodista i escriptor mestís anishinaabemowin del Canadà, ha rebut diversos premis i és editor de la prominent revista ameríndia canadenca This Magazine.

## Bibliografia

* Toronto at Dreamer's Rock (1990)
* Education is Our Right (1990)
* Pictures on the Wall (1990)
* The Bootlegger Blues (1991)
* A Contemporary Gothic Indian Vampire Story (1992)
* Someday (1993)
* The All Complete Aboriginal Show Extravaganza (1994)
* Funny, You Don't Look Like One (1996, assaigs)
* Only Drunks and Children Tell the Truth (1998)
* Fearless Warriors (1998, novel·la curta)
* The Baby Blues (1999)
* 400 Kilometres (1999)
* Further Adventures of a Blue-Eyed Ojibway: Funny, You Don't Look Like One Two (1999, assaigs)
* alterNatives (2000)
* The Boy in the Treehouse (2000)
* Girl Who Loved Her Horses (2000)
* Furious Observations of a Blue-Eyed Ojibway: Funny, You Don't Look Like One Three (2002, assaigs)
* The Buz'Gem Blues (2002)

## Enllaços externs

* (anglès) Drew Hayden Taylor al Whetung Ojibwa Centre Arxivat 2005-12-27 a Wayback Machine.