OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Vargita

La vargita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de l'acrocordita. Rep el nom del miner suec Erik Gustaf Varg (1886–1970), qui va recollir l'espècimen tipus.

## Característiques

La vargita és un arsenat de fórmula química Cu₂Mn₃(AsO₄)₂(OH)₄(H₂O)₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2020, i va ser publicada a la revista internacional GFF per Jörgen Langhof et al. en el mes de gener de 2025 amb el títol «Introducing the akrochordite mineral group, with the new mineral vargite from the Långban Mn-Fe deposit, Filipstad, Värmland, Sweden». Cristal·litza en el sistema monoclínic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Suec d'Història Natural, situat a Estocolm (Suècia), amb el número de col·lecció: geo-nrm 19370307.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina de Långban, situada al municipi de Filipstad (Comtat de Värmland, Suècia). Es troba en cavitats obertes en una massa de base carbonatada bretxada i posteriorment lixiviada hidrotermalment, en associació amb hausmannita, calcita, rodocrosita, barita, un mineral del grup de la serpentina i galena, formant agregats semiesfèrics de color verd brillant de fins a 0,5 mm de diàmetre, que consisteixen en nombrosos cristalls prims en forma de llistó, allargats al llarg [100] i amb una longitud màxima de 200 µm. Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Vargite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 25 març 2022].
* 1 2 3 Langhof, Jörgen; Holtstam, Dan; Bindi, Luca; Karlsson, Andreas; Jonsson, Erik «Introducing the akrochordite mineral group, with the new mineral vargite from the Långban Mn-Fe deposit, Filipstad, Värmland, Sweden». GFF, 0, 0, pàg. 1–8. DOI: https://doi.org/10.1080/11035897.2024.2391277 [Consulta: 31 gener 2025].
# Saubens

Saubens és un municipi francès del department de l'Alta Garona, a la regió Occitània.
Municipi situat a 17 km al sud de Tolosa i a 5 km al nord de Muret, a la llera del riu Garona.
# Dècada del 980 aC

La dècada del 980 aC comprèn el període que va des de l'1 de gener del 989 aC fins al 31 de desembre del 980 aC.

## Esdeveniments

* 984 aC - Osorkon el Vell succeeix a Amenemope com a faraó d'Egipte.
* 982 aC - Fi del primer període (1197-982 aC) segons el concepte del Yijing i de la història de Shao Yong.
# Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore

Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore és una pel·lícula de cinema fantàstic de 2022 dirigida per David Yates, que forma part de la saga Bèsties fantàstiques, basada en el llibre homònim de J.K. Rowling. És el tercer film de la saga i la seva estrena va ser el 8 d'abril de 2022. Es va publicar el doblatge en català distribuït per Warner Bros. El 23 de setembre de 2022 es va incorporar el doblatge en català a la plataforma HBO Max. La distribució del doblatge en català va comptar amb 33 còpies.
Havia d'estrenar-se l'any 2020, seguint la cronologia de les dues anteriors –cada dos anys (2016, 2018)–, però a causa de la pandèmia de COVID-19 no van poder començar el rodatge fins al setembre del mateix any, el 2020.

## Sinopsi

El professor Dumbledore sap que el malvat mag Grindelwald fa plans per apoderar-se del món màgic. Incapaç d'aturar-lo ell sol, confia en Scamander per dirigir un intrèpid equip de mags, bruixes i un valent forner en una missió perillosa, on es troben amb antics i nous animals i s'enfronten a una legió cada vegada més nombrosa de seguidors de Grindelwald.

## Referències

* ↑ «Fantastic Beasts and Where to Find Them 3» (en danès), 07-08-2014. [Consulta: 2 febrer 2019].
* ↑ Couch, Aaron; Couch, Aaron. «‘Fantastic Beasts: The Secrets of Dumbledore’ Sets New 2022 Release Date» (en anglès), 22-09-2021. [Consulta: 23 setembre 2021].
* ↑ «'Animales Fantásticos 3' ya tiene título y adelanta su estreno» (en castellà). [Consulta: 23 setembre 2021].
* 1 2 «'Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore' encapçala les cinc estrenes en català d'aquest divendres». Generalitat de Catalunya, 06-04-2022. [Consulta: 8 abril 2022].
* ↑ «Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore». Ésadir.cat. [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ «Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore». Base de dades del cinema en català. Gencat.cat. [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ «Els primers doblatges en català a HBO Max: 'Space Jam' i 'Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore'». Racó Català. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ Serra, Laura «Com s'ha aconseguit que ‘Avatar’ parli català (i per què va als pitjors horaris als cinemes)». Ara, 13-12-2022 [Consulta: 17 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore - Lloc web oficial
* Tràiler en català
* Bèsties fantàstiques: Els secrets de Dumbledore a Goita què fan, ara!
# Cabra (grup de bolets)

Les cabres són lleteroles amb la superfície del barret peluda o, com a mínim, amb el marge del barret pelut. Totes les cabres pertanyen a la secció Piperites del gènere Lactarius.
En totes les cabres la llet o làtex és blanca, en la majoria és immutable i es manté aquest color un cop han passat uns minuts, en altres esdevé de color groc en poc temps.
No s'hauria de consumir cap espècie de cabra degut a la coïssor de la seva carn.
Hi ha cabres de barret ataronjat i zonat pel que, a certa distància, semblen rovellons. En aquest cas també s'acostuma a anomenar-les rovellons de cabra, esclata-sangs bords o esclata-sangs peluts.

## Espècies de cabres

Entre les cabres de llet blanca immutable (Secc. Piperites Subsecc. Piperites):
* Lactarius mairei, cabra de carrasca
* Lactarius pubescens, cabra blanca de beç
* Lactarius spinosulus, cabra de beç menuda
* Lactarius tesquorum, cabra d’estepa, cabra pinetellera o lletraga peluda
* Lactarius torminosus, cabra de beç
Entre les cabres de llet blanca que esdevé groga al cap de poc (Secc. Piperites Subsecc. Scrobiculati) :
* Lactarius citriolens, cabra de sofre
* Lactarius intermedius, cabra d’avet de cama pigallosa
* Lactarius pseudoscrobiculatus, cabra de bruc
* Lactarius scrobiculatus, cabra d’avet

## Referències

* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* 1 2 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
# Campdàsens (Sitges)

Campdàsens és el nom d’una quadra i llogaret de poblament disseminat a una vall dins l'interior del massís del Garraf al terme municipal de Sitges (Garraf). Compta amb una torre de defensa quadrangular de 10 m d'alçada, documentada l'any 1097 i modificada al segle xvi, una ermita del segle xix i unes masies.

## Descripció

Documentat des del 1097, Campdàsens és troba dins de la dolina de la Plana de Campdàsens a cavall entre Can Lluçà i el Castell de Campdàsens. La seva toponímia consta des del segle XI i significa camp d’ases (Campus asinorum), camp on pasturaven els ases o lloc on s'enterraven els ases morts. Llavors el territori era de propietat reial i en van ser feudataris Bernat de Centelles i Bernat de Fonollar. L’any 1385 el rei Pere el Cerimoniós va comprar la jurisdicció de la vila de Sitges, juntament amb la quadra de Campdàsens.

## Vegeu també

Castell de Campdàsens

## Referències

* ↑ Alay i Rodríguez, Joan Carles; Farell i Garrigós, David; Miquel i López, Júlia «La problemàtica de la conservació i protecció del patrimoni històric a les comarques penedesenques». Miscel·lània penedesenca, Vol. 15, 1991, pàg. 253-282.
* ↑ Campdàsens [Consulta: 17 octubre 2021].
* ↑ L’història de Campdàsens [Consulta: 17 octubre 2021].
# Castell de Travadell

El castell de Travadell és un castell situat al terme municipal de Millena (el Comtat). A 2 km del nucli urbà, el castell s'ubica damunt d'un escarpat tossal a pocs metres de la serra d'Almudaina.

## Història

Malgrat que en el turó on s'assenta el castell s'han trobat restes de l'edat del bronze, les deixalles ceràmiques trobades donen un origen indiscutible musulmà, d'entre els segles XII i xiii. Les posteriors modificacions cristianes de la fortificació la dotaren de l'actual torre.
Les troballes d'època cristiana són nombroses, i això dona a pensar que l'ocupació entre els segles xiii i xiv fou intensa, encara que la manca de ceràmica blava i daurada de reflex metàl·lic denota un abandonament del lloc cap al segle xv.
Gràcies a la Llei 16/1985, de 25 de juny, del patrimoni històric espanyol, aquest castell, com tots els de l'Estat, independentment del seu estat de ruïna, passà a ser declarat bé d'interès cultural.

## Estat actual

El castell està compost d'un conjunt d'aljubs, paraments i tapials semiderruïts. L'edifici principal és una torre poligonal amb una superfície de 55 m, de la qual sols resta la paret nord-oest i part de la nord-est. Es pensa que la torre tenia dues alçades. Els murs estan bastits amb el paredat de maçoneria, amb una grossària de 0,6 m. Els elements, com grossàries variables d'alguns paraments, indiquen clares reformes d'època cristiana.
L'últim tapial que quedava en peu fou enderrocat pel temporal Gloria de l’any 2020.

## Bibliografia

* El Comtat, una terra de castells. Editat pel Centre d'Estudis Contestans. 1996.

## En la cultura popular

En la rondalla d'Enric Valor anomenada El Castell del Sol, aquest castell rep el nom de «fortalesa de Benillup», i és un espai fonamental en el desenvolupament de la història.

## Referències

* 1 2 «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ Conselleria d’Educació, Cultura i Esport. «ACORD de 7 de juliol de 2023, del Consell, pel qual s'aprova la relació de castells i elements fortificats de la Comunitat Valenciana i s'acorda la seua inscripció en la secció primera de l’Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià», 2023. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ Ajuntament de Benillup. «Mirador de Travadell». [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ Valor i Vives, Enric. Rondalles valencianes 2. Picanya: Edicions del Bullent, 2015, p. 6.
* ↑ Borja i Sanz, Joan; Brotons Rico, Vicent. Catàleg de paisatges de Valor. Enric Valor, 1911-2000. Alacant: Biblioteca Virtual Joan Lluís Vives, 2015, p. 27 [Consulta: 14 novembre 2023].
# Chott El Djerid

Chott El Djerid (àrab: شط الجريد, xaṭṭ al-Jarīd, pronunciat localment xott al-Jarid, que es pot traduir com ‘xot de les Palmeres'; també transcrit, en francès, Chott el-Jérid) és una gran extensió de terreny erm salí o xot, que forma una depressió que antigament fou un llac d'aigua salada. La seva superfície és d'uns 5.000 km². Al nord-est, es perllonga en el Chott El Fedjaj, que arriba fins prop de Gabès (fins a uns 30 km al nord-oest). Té al nord les ciutats de Tozeur i de Nefta entre d'altres més petites, i a l'est la de Kébili; el sud i oest està pràcticament deshabitat. Molt proper a la part nord-oest, hi ha el Chott El Gharsa, part de la mateixa depressió. El xot està dividit entre la governació de Tozeur (part occidental) i la governació de Kébili (l'oriental). Només té aigua permanent a la zona central, i més a les vores arriba a tenir aigua quan plou, però s'evapora ràpidament i deixa a la vista la sal. Només s'aprofita la sal del Chott El Djerid (els altres xots no en tenen prou), aprofitament encarregat a la societat Sahara Sal, que té més de 50 treballadors en una factoria situada a la carretera (construïda per l'exèrcit tunisià) entre Tozeur i Kébili i que creua el xot a la part nord. La carretera té uns 43 km (la distància de Tozeur a Kébili és d'uns 80 km).
La seva profunditat en relació al nivell del mar és d'uns 15 metres. Un sòl argilós sense gens de vegetació amb una fina capa de sal i arena barrejades, amb zones d'estepa halòfila (que els tunisians anomenen hamdha), on pasturen els camells, de vegades salvatges. Com que la pluja és inferior en general als 150 mm a l'any, el xot no sol estar inundat; l'aigua que n'ocupa la part central prové de les capes freàtiques més que de les pluges, ja que l'evaporació s'emporta fins a set vegades més que la que es recull. Dues capes freàtiques més fondes a les lliteres geològiques corresponents al Cretaci inferior, al Miocè i al Plistocè entre 300 i 2.500 metres.
El Chott El Djerid està declarat àrea d'importància natural des del 1949.
* Carretera pel mig del Chott El Djerid
* Riu artificial al Chott El Djerid
* Aigua i arena
* Sal recollida
* Aigua entollada per fer sal
* Aigua entollada per fer sal
* Aigua entollada per fer sal.
* La barca dels turistes.
# Pxavi

Pshavi (georgià: ფშავი) és una petita regió de Geòrgia, que avui dia forma part de la regió de Mtskheta-Mtianeti, situada principalment al sud de les muntanyes del Caucas, als riu Aragvi i Lorí. Els habitantsm, pshavs, localment pshavelis, parlen un dialecte georgià i són ortodoxos. No es diferencien gaire dels muntanyesos de la Geòrgia oriental. El poeta Luka Razikashvili (1861-1915), conegut com a Vazha-Pshavela ("el noi de Pshavi") és originari d'aquesta regió, de la vila de Chargali.

## Enllaços externs

* http://www.geotris.com/inglisuri.php?path=0,2,28&object_id=3&class_id=1&group_id=0&mode=1&expanded=0 Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# South African Horrorfest

El South African Horrorfest és un festival de cinema sud-africà de pel·lícules de terror a Ciutat del Cap. Acull celebritats, artistes, cineastes i premsa del gènere de terror. És l'esdeveniment degà i únic d'aquest tipus al continent africà. El festival inclou estrenes, pel·lícules clàssiques i rares, dark literature, concerts de bandes sonores de pel·lícules mudes en directe i disfresses de Halloween, entre altres activitats.

## Història

El South African Horrorfest va ser fundat l'any 2005 per Paul Blom i Sonja Ruppersberg. El festival se celebra anualment pels volts de Halloween al Labia Theatre de Ciutat del Cap i és un esdeveniment permanent al calendari artístic de la ciutat.
Des de la seva fundació, el South African Horrorfest ha presentat gairebé totes les estrenes d'Àfrica de llargmetratges i documentals de terror rellevants, com ara Escape from Tomorrow, Frankenstein's Army, Lost Soul: The Doomed Journey of Richard Stanley's Island of Dr. Moreau, The Theatre Bizarre, Benvinguts a Zombieland o The human centipede (First sequence).

## Referències

* ↑ «IOL | News that Connects South Africans» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «SA Horrorfest 2021: Festival Kicks Off Today, Full Lineup Revealed And More», 27-10-2021. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Thangevelo, Debashine. «The 17th annual Horrorfest Film Festival satiates the blood-curdling appetite of movie buffs» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Screen Africa October 2015 by Sun Circle Publishers - Issuu» (en anglès), 27-10-2015. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «World's 50 Best Genre Film Festivals 2021 — MovieMaker» (en anglès americà), 27-10-2020. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Movies, Spling. «Paul Blom: Natural Instinct» (en anglès americà), 30-10-2021. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Kenning, Allyson. «Terminatryx's Paul Blom & Sonja Ruppersberg» (en anglès britànic). [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Portrait of Paul Blom in: Spling
* ↑ «2016 South African Horrorfest Cape Town | Halloween Horror Film Festivals, Premieres, Latest Movies in the Western Cape, Theatre Shows in South Africa» (en anglès). [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Zietsman, Gabi. «Can the horror genre still scare us when the world is so much scarier?» (en anglès americà). [Consulta: 31 gener 2025].
# Roca Blanca (Lluçà)

La Roca Blanca és una muntanya de 723 metres que es troba al municipi de Lluçà, a la comarca catalana del Lluçanès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Centurians of Rome

Centurians [sic] of Rome és una pel·lícula pornogràfica gai de 1981 feta durant la Edat d'Or del Porno. La pel·lícula va ser dirigida per John Christopher i protagonitzada per George Payne i Scorpio. La pel·lícula va ser finançada amb d'un robatori de 1980 per part de George Bosque, un guàrdia de seguretat de Brink's, de gairebé 2 milions de dòlars. Lloyd's of London, una asseguradora de Brinks, va presentar una reclamació de propietat parcial de la pel·lícula. Tot i que comunament s'anomena "el porno gai més car de tots els temps", és només la meitat del pressupost de To the Last Man, un porno gai produït el 2008.

## Argument

Demetri i Octavi són compatriotes romans venuts com a esclavitud per no pagar els seus impostos durant el regnat de l'emperador Calígula. Demetrius és comprat per l'emperador i Argus l'ensenya a ser un "bon esclau", mentre que Octavi és reclamat per un comandant sàdic. El comandant vol el Demetri lligat, però és rebutjat. Octavi s'introdueix mentre els guàrdies estan adormits i allibera a Demetrius.

## Repartiment

* George Payne com a Demetri
* David Hadkey com a vell esclau
* Giuseppe Welch com a esclau del bany
* Scorpio com a Octavi
* Roy Garrett com a senador
* John Kovacs com a senador
* Michael Flent com l'Emperador
* Ed Wiley com a Argus
* Eric Ryan com a comandant sàdic
* Ryder Jones com a esclau del bany
* Adam De Haven com a Claudi

## Entre bastidors

Afirmant ser una de les pel·lícules gai més cares del seu temps (prop de 100.000 dòlars per produir), Centurians of Rome és famosa per haver estat finançada el 1980 amb un robatori de gairebé 2 milions de dòlars per part del guàrdia de seguretat d'un Brink. Lloyd's of London, una asseguradora de Brinks, es va convertir així en un dels copropietaris de la pel·lícula per un tecnicisme.
La pel·lícula s'inspira en Calígula, que inclou escenes pornogràfiques rodades per Bob Guccione. La pel·lícula juga amb la imatge de la sexualitat a l'edat antiga a través de les desventures dels dos personatges principals:
| « | la seva experiència deixa a l'espectador sense cap dubte sobre la naturalesa de l'homosexualitat romana: és cruel, sàdica, depredadora, i basafs en l'explotació | » |
Els crèdits inicials es basen en Star Wars.

## Referències

* 1 2 Hall, Ashley West and April «How a Bank Robber Made the Most Expensive Gay Porno Flick of All Time» (en anglès). , 09-03-2019 [Consulta: 9 març 2019].
* 1 2 Jennifer Ingleheart, Ancient Rome and the Construction of Modern Homosexual Identities, Oxford University Press, 2015, p. 262-263.
* ↑ Gaspard, « Centurians of Rome (John Christopher, 1981): esclaves et plaisir », Pop and Films, 9 mai 2014.

## Enllaços externs

* Official Studio Site, Bijou Video
# Monument torreà de Foce

El monument torreà de Foce és un jaciment prehistòric de l'edat del bronze que es troba a Argiusta-Moriccio, a la vall del Taravo, a Còrsega del Sud. Les restes d'aquesta torre són típics de la cultura torreana.

## Història

El jaciment l'excavà per primera vegada l'arqueòleg Roger Grosjean la tardor del 1957. El 2001, l'INRAP hi feu una nova campanya d'excavacions. El jaciment fou classificat com a monument històric per decret del 16 d'abril del 2021.
El jaciment conté una sola «torre», d'uns 18 m de diàmetre en la base. Originàriament tenia dos pisos i uns 15 m, dels quals només resta la part inferior, de quasi 3 m d'alçada. L'única entrada està orientada al sud. S'obri a una sala central amb tres cambres cegues situades en cada cantonada, en el gruix del mur, i una rampa que duu al pis de dalt.
La torre data de l'edat del bronze mitjà. El material arqueològic trobat in situ (fragments de gerres i vaixella, pedres de molí, un gra de vidre d'origen oriental) suggereix que s'usava amb fins domèstics. Durant l'Antiguitat, fou parcialment destruïda i reutilitzada com a lloc d'enterrament.

## Referències

* ↑ «Monument torréen de Foce» (en francés). [Consulta: 31 juliol 2023].
* ↑ Costa, 2009.
* 1 2 3 Cesari et al., 2016.

## Bibliografia

* ; Costa Monuments préhistoriques de Corse (en francès). Errance, 2009, p. 53-54. ISBN 9782877723893.
* ; Leandri; Nebbia; Ottaviani; Cesari; Peche-Quilichini Corse des origines. La préhistoire d'une île (en francès). París: Éditions du Patrimoine - Centre des Monuments Nationaux, 2016, p. 72-73 (guides archéologiques de la France). ISBN 9782757704448.
* ; Franceschini; Leconte-Tusoli Guide archéologique de la Corse (en francès). Ajaccio: Albiana, junio de 2008, p. 85. ISBN 2-84698-160-4.
# Silvia Corzo

Silvia Milena Corzo Pinto és una advocada, periodista i presentadora de notícies colombiana.
Filla d'Irene Pinto i Mario Corzo, va néixer a Bucaramanga el 30 d'octubre de 1973. Al culminar la seva educació bàsica, va fer estudis de Dret en la Universitat Autònoma d'aquesta ciutat.
En 1995, mentre cursava l'últim semestre, la seva família la va inscriure al concurs de bellesa Señorita Santander, on va assolir el tercer lloc. Ella considera que, en cas d'haver guanyat, no hauria acabat la seva carrera, sinó que s'hauria convertit en model, actriu o mestressa.
Manifesta que sempre li han agradat els mitjans de comunicació i que, si bé ha exercit el dret, va preferir fer-lo en la branca dels drets humans, car no es considera bona per a litigar.
Després de culminar els seus estudis universitaris, va presentar un programa sobre drets humans en l'estació de ràdio de la Universitat Industrial de Santander, mentre treballava en l'oficina de la Defensoría del Poble en Bucaramanga. En 1997, li van oferir presentar un programa televisiu de temàtica similar en el recién sorgit canal regional TRO.
Després de contreure matrimoni, es va traslladar a Cali, on va treballar en la Contraloría d'aquesta ciutat, verificant l'estat de les obres públiques realitzades allí. Al mateix temps, els caps de setmana presentava el Noticiero del Pacífico, del canal regional Telepacífico.
Un nou trasllat del seu espòs la va dur a Bogotà, on exerceix com presentadora de Caracol Noticias des del 16 de desembre de 2002. A més de presentar l'informatiu, s'encarrega de la secció de salut, anteriorment conduïda per Claudia Palacios, avui en CNN en Español.
En 2004 va estar entre les nominades al Premio INTE, que es lliura a Miami, com personalitat femenina de notícies de l'any, per les seves "calidesa i serietat", i en 2005 va rebre el Premio Canal Caracol a la millor presentadora de notícies.
Silvia Corzo és divorciada i viu amb el seu fill Pablo a Bogotà.

## Enllaços externs

* Presentadores de noticias (Caracol Noticias) Arxivat 2007-03-13 a Wayback Machine.
* Página de prensa del Canal Caracol Arxivat 2005-04-15 a Wayback Machine.
* Premios INTE 2004 (Biografía y Video en formato QuickTime) Arxivat 2007-02-14 a Wayback Machine.
* Silvia Corzo Fan Club
# Homo novus

Homo novus era una expressió que s'utilitzava a l'Antiga Roma quan el primer home d'una família ostentava el càrrec de Cònsol de la República Romana.
L' Homo novus, acostumava a ser fill de la classe dels «Equites» o cavallers romans, els quals en la seva majoria procedents de les aristocràcies locals, amos de la propietat, el poder i els càrrecs públics en les ciutats d’Itàlia. Els nobiles vigilaven gelosament no només l’admissió al senat sinó l’accés al consolat, ja que consideraven un escàndol i un sacrilegi que un home sense avantpassats aspires a la més alta magistratura de la República Romana.
Sal·lusti diu sobre Caius Marius (157 aC-86 aC), que era un home procedent d’una família eqüestre de la ciutat italiana de Cereatae (Arpínum), sense avantpassats il·lustres que haguessin ostentat les més altes magistratures de la República Romana, en el seu esforç de presentar-se al Consolat: «No obstant, sent com era aquest home en aquell moment, (doncs posteriorment l’ambició el va dur a la ruïna) no s'atrevia a presentar-se al Consolat. Encara en aquell temps la plebs concedia els altres càrrecs, però el Consolat se’l passava la noblesa de ma a ma. Cap homo novus era tant famós ni els seus actes tant singulars que no fos tingut per indigne d’aquest càrrec i com empestat per al mateix»

## Referències

* ↑ Syme, Ronald. La revolución Romana (en castellà). Edició Crítica. Barcelona: Crítica, 11/2010, p. 22. ISBN 22978-84-9892-254-7.
* ↑ Salusti Crisp, Caius. La Guerra de Jugurta (en castellà). Biblioteca Básica Gredos. Madrid: Gredos, S.A, 2000, p. 135, 63, 6-7. ISBN 84-249-2518-1.