OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ricarda Bauernfeind

Ricarda Bauernfeind (1 d'abril del 2000, Ingolstadt, Alemanya) és una ciclista professional alemanya. Actualment corre per al Canyon-SRAM Racing, equip de l'UCI Women's World Tour. La seva victòria més destacada és la cinquena etapa del Tour de França de 2023.

## Biografia

Ricarda Bauernfeind va rebre la seva primera bicicleta de carreres quan tenia dotze anys. A partir d'aleshores, es va dedicar al ciclisme i al ballet; però finalment va decidir dedicar-se al ciclisme. Viu amb la seva família a Eichstätt i estudia per ser mestra a Múnic.
El 2022 va fitxar per l'equip de formació del Canyon-SRAM Racing, amb el qual va aconseguir la victòria al Visegrad 4 Ladies Race Slovakia i a la Grand Prix Cidade Pontevedra, a més d'imposar-se als campionats nacionals alemanys sub-23 de contrarellotge i de ruta i de quedar segona al campionat absolut alemany de ruta. També va aconseguir la tercera posició a la general i la primera en joves al Tour Femení Internacional dels Pirineus. La bona temporada li va comportar ser seleccionada per als mundials de ciclisme, disputats a Austràlia, tant en contrarellotge com en la cursa en línia. Va aconseguir la 18a i la 20a posició, respectivament.
El 2023 va passar a l'equip WorldTour del Canyon-SRAM i va aconseguir la victòria en la cinquena etapa del Tour de França, durant la qual també fou nomenada la ciclista més combativa.

## Palmarès

* 2018
** 3 al Campionat d'Alemanya júnior de carretera
* 2021
** 3 al campionat d'Alemanya de carretera
* 2022
** Campiona d'Europa de contrarellotge per equips sub-23
** Campiona d'Alemanya de carretera sub-23
** Campiona d'Alemanya de contrarellotge sub-23
** Vencedora a la Visegrad 4 Ladies Race Eslovàquia
** Vencedora al Gran Premi Cidade Pontevedra
** 2 al Campionat d'Alemanya en carretera
** 2 al Gran Premi Igartza
** 2 a Balmasedako Emakumeen Saria
** 3 a la Volta a Andalusia
** 3 al Tour Femení Internacional dels Pirineus. Vencedora de la classificació de joves
* 2023
** Vencedora d'una etapa del Tour de França
** 5 a La Vuelta Femenina
** 9 al Tour de França

### Resultats del Gran Tour
#### Tour de França

* 2023: 9a posició. Guanyadora d'una etapa

#### Volta a Espanya

* 2023: 5a posició

## Notes i referències

* 1 2 López-Egea, Sergi. «La gesta del mallot groc del Tour femení». El Periódico de Catalunya, 27-07-2023. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «Ehrgeizige Einzelstarterin» (en alemany). donaukurier.de. [Consulta: août 2022]..
* ↑ «Ricarda Bauernfeind». Procyclingstats. [Consulta: 31 juliol 2023].
# José María Benlloch Baviera

José María Benlloch Baviera (València, 1962) és un físic i enginyer valencià. Es llicencià en ciències físiques a la Universitat de València en 1986, on s'hi va doctorar en 1990 amb la tesi Determinación de los parámetros de la resonancia Z mediante el proceso en DELPHI del col·lisionador LEP en el CERN de Ginebra (Suïssa). Va treballar com personal de recerca del Massachusetts Institute of Technology, sota la supervisió del Premi Nobel de Física Jerôme Friedman de 1992 a 1996. Actualment dirigeix l'Institut d'Instrumentació per a Imatge Molecular, centre mixt del CSIC, la Universitat Politècnica de València i el CIEMAT, primer grup de recerca en Imatge Biomèdica a Espanya. El 2016 fou seleccionat pel Consell Europeu d'Investigació (ERC) Advanced Grant de la Unió Europea.
Des de 1995 fou científic titular del CSIC, i des del 2006 n'és investigador científic. De 1997 a 1998 va treballar per al CERN. Ha publicat més de 200 articles en revistes científiques internacionals, ha estat el coordinador de 30 projectes de recerca, té 8 patents i ha creat 3 empreses spin-off en el camp de l'enginyeria biomèdica. En 2008 va guanyar el Premi Rei Jaume I de Noves Tecnologies i el 2012 la medalla de la Fundació García Cabrerizo.
En 2014 va ser guardonat amb el Premi Nacional d'Investigació Leonardo Torres Quevedo, a l'àrea d'enginyeria.

## Referències

* ↑ Científicos valencianos crean la primera resonancia que verá los dientes, Levante-EMV, 24 de gener de 2015
* ↑ Currículum al web de la Generalitat Valenciana
* ↑ INSTITUTO DE INSTRUMENTACION PARA IMAGEN MOLECULAR (I3M)
* ↑ El investigador José María Benlloch recibe una Advanced Grant de 2,5 millones, levante-EMV, 15 d'abril de 2016
* ↑ José María Benlloch al web d'i3m
* ↑ José Maria Benlloch Baviera, premio Nacional de Investigación “Leonardo Torres Quevedo”
# Carbonera (grup de bolets)

Les carboneres o cualbres carboneres són un grup reduït de bolets, d’una desena d’espècies del gènere Russula de la secció Compactae Fr. Són complexes de diferenciar sense l'ajut d'un microscopi.
Les carboneres son bolets similars als pebrassos, però a diferència d’ells s'enfosqueixen a mida que esdevenen adults o be quan els freguem o tallem.
El barret sol ser gran, de fosc a negre i de carn que, en tallar-la o ferir-la, canvia de color blanc a gris o negre, passant sovint abans pel rogenc.
Totes les carboneres tenen nombroses lamel·les entre les làmines.
Alguns exemplars resten momificats fins a la primavera següent, com la carbonera vera (Russula nigricans). No són bons comestibles.

## Espècies de carboneres

Es diferencien dos grups de carboneres segons si la carn enrogeix o no abans d'ennegrir.
* Entre les carboneres que enrogeixen prèviament abans d’ennegrir:
** Russula nigricans, carbonera
** Russula anthracina, carbonera coent
** Russula adusta, carbonera d’olor de florit
** Russula acrifolia, carbonera de làmines coents
** Russula albonigra f. pseudonigricans, carbonera mentolada rogenca
** Russula densifolia, carbonera petita
* Carbonera mentolada (Russula albonigra)Entre les carboneres que ennegreixen directament:
** Russula fuliginosa, carbonera fuliginosa
** Russula atramentosa, carbonera lletja
** Russula albonigra, carbonera mentolada

## Referències

* 1 2 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Sarnari, Mauro. Monografia illustrata del genere Russula in Europa, Tomo primo. Terni: Associazione Micologica Bresadola, 1998.
* ↑ Llistosella, Jaume. Russulals de Catalunya i de les Illes Balears, Tesi Doctoral. Barcelona: Universitat de Barcelona, 1997. ISBN 978-84-475-2089-3.
* ↑ Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
# La profecia (pel·lícula)

La profecia (títol original en anglès: The Omen) és una pel·lícula de suspens/terror del 1976 dirigida per Richard Donner i protagonitzada per Gregory Peck, Lee Remick, David Warner, Harvey Stephens, Billie Whitelaw, Patrick Troughton, Martin Benson, i Leo McKern. És la primera pel·lícula en la sèrie homònima i es basa en una novel·la de terror per David Seltzer. Ha estat categoritzada dins de l'interès per les pel·lícules de terror després de l'estrena de L'exorcista.

## Argument

Robert Thorn és ambaixador dels Estats Units a Londres. Diverses morts tràgiques i estranyes han tingut lloc al seu voltant. Keith Jennings, un fotògraf i el pare Brennan acaben per convèncer Thorn que Damien, el seu fill de cinc anys, orfe de foscos orígens que ha adoptat al seu naixement sense que ho sàpiga la seva dona és l'Anticrist.

## Repartiment

* Gregory Peck: Robert Thorn
* Lee Remick: Katherine Thorn
* David Warner: Keith Jennings
* Billie Whitelaw: la Sra. Baylock
* Patrick Troughton: el pare Brennan
* Harvey Stephens: Damien Thorn
* Sheila Raynor: la Sra. Horton
* Martin Benson: el pare Spiletto
* Leo McKern: Carl Bugenhagen
* Tommy Duggan: El sacerdot
* Anthony Nicholls : Dr. Becker
* Nicholas Campbell: Marina

## Producció
### Càsting

Nombrosos actors cèlebres van refusar el paper de Robert Thorn, com ara Charlton Heston, Roy Scheider, Dick Van Dyke i William Holden, abans que Gregory Peck fos escollit. William Holden, tanmateix, acceptaria posteriorment ser el protagonista de la seqüela: La Maledicció de Damien (Damien: Omen II).

### Rodatge

El rodatge va tenir lloc principalment a Anglaterra: a Londres (Parliament Square, Fulham, Grosvenor Square, Harrow, Hampstead Heath), Windsor i a Home Park, Surrey (Woking, la catedral de Guildford, Staines), els estudis de Shepperton. Algunes escenes han estat rodades a Jerusalem, Roma i Chicago.

### Música

La música de la pel·lícula ha estat composta per Jerry Goldsmith. Molt inquietant, és de l'època revolucionària perquè, per primera vegada, el compositor va recórrer a cors malèfics, cantant una missa en llatí a la glòria de Satanàs, sota el títol d'Ave Satani. La pel·lícula li va suposar assolir l'Oscar a la millor banda sonora l'any 1977.

## Referències

* ↑ Cervantes, Xavier «Mor Richard Donner, el director de ‘Superman’ i ‘Els goonies'». Ara [Barcelona], 06-07-2021, p. 29.
* ↑ «The Omen». The New York Times.
# Sergi Cardona Bermúdez

Sergi Cardona Bermúdez (Lloret de Mar, 8 de juliol de 1999) és un futbolista professional català que juga com a lateral esquerre al club de la Lliga Vila-real CF.

## Carrera
### Gimnàstic

Nascut a Lloret de Mar, Catalunya, Cardona va representar el Gimnàstic de Tarragona en categories juvenils, i va ascendir a l'equip de formació Va debutar com a sènior l'11 de setembre, començant com a titular en un empat a 0 a casa davant la UE Castelldefels.
Cardona va marcar el seu primer gol sènior el 27 d'octubre de 2018, marcant el primer gol en una victòria per 2-0 contra la UA Horta. Va fer el seu debut professional el 9 de juny següent, entrant com a substitut de Pol Prats a la segona part en un empat 1-1 a casa contra el CD Lugo a Segona Divisió.
El 25 de juny de 2020, Cardona va abandonar el Nàstic després de no acceptar l'oferta de renovació del club.

### Las Palmas

Cardona es va traslladar a la UD Las Palmas el setembre del 2020, sent inicialment adscrit al filial de la Segona Divisió B. Va fer el seu debut amb el primer equip amb aquest últim el 30 de maig de 2021, començant en una victòria fora de casa per 1-0 davant la UD Logroñés.
Després de consolidar-se com a titular habitual dels canaris la temporada 2021-22, Cardona va renovar el seu contracte fins al 2024 el 16 de juny de 2022, ascendint definitivament a la plantilla principal. També va ser la primera opció durant la temporada 2022-23, contribuint amb 39 aparicions quan el club va tornar a la Lliga després de cinc anys.
Cardona va debutar a la categoria principal del futbol espanyol el 12 d'agost de 2023, substituint Daley Sinkgraven en un empat a casa per 1-1 contra el RCD Mallorca. Va marcar el seu primer gol com a professional el 2 de març següent, marcant el segon gol del seu equip en l'empat 3-3 fora de casa contra el Getafe CF.

## Referències

* ↑ «Sergi Cardona, canterano de pura cepa» (en castellà). Diari de Tarragona, 12-06-2019. [Consulta: 26 juliol 2019].
* ↑ «Un total de 10 juvenils s'incorporen a La Pobla». Gimnàstic Tarragona, 06-07-2018. [Consulta: 9 juny 2019].
* ↑ «Los tres puntos se quedaron en casa: CF Pobla de Mafumet 2–0 At. Horta» (en castellà). El Español, 28-10-2018. [Consulta: 9 juny 2019].
* ↑ «Tablas sin historia» (en castellà). Marca, 09-06-2019. [Consulta: 9 juny 2019].
* ↑ «Sergi Cardona finalitza la seva etapa al Nàstic». Gimnàstic Tarragona, 25-06-2020. [Consulta: 28 juny 2020].
* ↑ «Sergi Cardona jugará en el filial de Las Palmas» (en castellà). Diari de Tarragona, 26-09-2020. [Consulta: 30 maig 2021].
* ↑ «Sergi Cardona renueva con la UD Las Palmas» (en castellà). UD Las Palmas, 16-06-2022. [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «Y llegó el gol de Sergi Cardona tras 108 partidos y 8.741 minutos» (en castellà). UDLasPalmas.net, 05-03-2024. [Consulta: 28 març 2024].

## Enllaços externs

* Sergi Cardona Bermúdez a BDFutbol
* Sergi Cardona Bermúdez, Fitxa a Soccerway
# Jean-Baptiste Pham Minh Mân

Jean-Baptiste Phạm Minh Mẫn (nascut el 5 de març de 1934) és un cardenal vietnamita de l'Església catòlica, actualment arquebisbe emèrit de Ciutat de Ho Chi Minh.

## Biografia

Nascut a Cà Mau, Mẫn estudià a Cần Thơ i a Saigon, sent ordenat prevere el 25 de maig de 1965, servint a la diòcesi de Cần Thơ i ensenyant al seminari menor de Cai Rang.
Després del final de la guerra del Vietnam i de la instauració del règim comunista al 1975, l'església vietnamita va ser perseguida i els seminaris van ser tancats. Durant aquest període, Mẫn va ser responsable de la formació dels preveres. Al 1988, quan sis seminaris majors van poder reobrir, esdevingué rector d'un.
El 22 de març de 1993 va ser nomenat bisbe coadjutor de Mỹ Tho, sent consagrat l'11 d'agost següent. Va ser promogut a arquebisbe de Ciutat de Ho Chi Minh l'1 de març de 1998, després de 3 anys d'estar vacant. Oficià una missa a La Vang al 1998 pel bicentenari de l'aparició de la Mare de Déu, la major celebració catòlica al Vietnam mai feta.
Mẫn va ser elevat al Col·legi Cardenalici al consistori del 21 d'octubre de 2003 pel Papa Joan Pau II, amb el títol de cardenal prevere de S. Giustino; i va ser un dels cardenals electors que participaren en el conclave de 2005 que tria el Papa Benet XVI.
En el si de la Cúria Pontifícia és membre de les congregacions pel Culte Diví i la Disciplina dels Sagraments i per l'Evangelització dels Pobles.
El 7 de març de 2013, Mẫn va ser el darrer cardenal que arribà a Roma per assistir a conclave de 2013 per seleccionar el successor de Benet XVI, que escollí el Papa Francesc.
El 28 de setembre de 2013 el Papa Francesc nomenà el bisbe Paul Bùi Văn Đọc, que prèviament servia com a bisbe de Mỹ Tho, com a arquebisbe coadjutor de Ho Chi Minh.
El 22 de març de 2014, el Papa Francesc acceptà la dimissió del cardenal Mẫn en arribar a l'edat límit. L'arquebisbe coadjutor Paul Bùi Văn Đọc el succeí com a arquebisbe de Ho Chi Minh City.

## Referències

* ↑ «Pilgrims meet for largest Catholic festival in Vietnam». Milwaukee Journal Sentinel, 15-08-1998. [Consulta: 15 agost 2015].
* ↑ ; Smith-Spark, Laura«Final cardinal expected in Rome ahead of vote on pope». CNN, 07-03-2013. [Consulta: 7 març 2013].
* ↑ http://press.vatican.va/content/salastampa/en/bollettino/pubblico/2013/09/28/0615/01375.html
* ↑ http://ncronline.org/news/global/vietnamese-cardinal-praised-living-out-god-s-love Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine.
* ↑ Dépêche de l'agence Églises d'Asie du 24 mars 2014

## Enllaços externs

* Biografia a catholic-pages.com (anglès)
* Biografia a GCatholic.org (anglès)
# Eugenio Coronado Miralles

Eugenio Coronado Miralles (València, 1959) és un químic i físic valencià especialitzat en nous materials amb propietats elèctriques, magnètiques i òptiques.

## Biografia

És doctor en Ciències Químiques per la Universitat de València, on és catedràtic des del 1993, i doctor en Ciències Físiques per la Université Louis Pasteur (ULP) - Strasbourg I. És director de l'Institut de Ciència Molecular a la Universitat de València.

## Recerca

Les línies de recerca d'Eugenio Coronado són:
* Disseny, síntesi química, caracterització i modelització de molècules i materials d'interès en magnetisme molecular i altres nanotecnologies: Materials magnètics moleculars, nanoimants unimoleculars, conductors i superconductors moleculars, materials moleculars multifuncionals).
* Processament d'aquestes molècules com a pel·lícules de Langmuiir-Blodgett, monocapes autoassemblades, multicapes magnètiques, pel·lícules primes de polímers conductors, nanopartícules, etc.
* Disseny de molècules i materials d'interès en electrònica molecular: dispositius basats en molècules i polímers emissors de llum (OLEDs), cèl·lules solars orgàniques, entre molts altres.

### Projectes europeus

* 2010 - Obtenció de l'Advanced Grant de l'European Research Council per al projecte Magnetic Molecules and Hybrid Materials for Molecular Spintronics

## Premis

* 1997 - Premi Nacional de Recerca Cientificotècnica Rei Joan Carles I
* 2003 - Càtedra Van Arkel de la Universitat de Leiden
* 2003 - Premi Rei Jaume I de Noves Tecnologies
* 2004 - Fellow de la Royal Society of Chemistry.
* 2009 - Premi Nacional d'Investigació Enrique Moles, atorgat pel Ministeri de Ciència i Innovació.

## Referències

* 1 2 «Currículum en Miembros del Jurado del Premio Dupont». Arxivat de l'original el 2009-07-01. [Consulta: 6 febrer 2018].
* ↑ «ERC, Press and News Releases, vegeu apartat Physical Sciences and Engineering, 14 de gener de 2010». Arxivat de l'original el 2009-12-17. [Consulta: 6 febrer 2018].
* ↑ «Eugenio Coronado, premio Rey Jaime I a las Nuevas Tecnologías», El País, 25 de novembre de 2003
# Teledeporte

Teledeporte és un canal temàtic d'esports de TVE dedicat a l'actualitat esportiva. Teledeporte va començar a emetre el 12 de febrer de 1994 a través del satèl·lit Hispasat. Teledeporte emet a través de diferents plataformes de cable i satèl·lit. A més emet en obert a través de la Televisió Digital Terrestre. El juny de 2014 Televisió Espanyola va anunciar que tancaria Teledeporte i que integraria els seus continguts a La 2. Més endavant, l'octubre del mateix any, el nou president de RTVE va fer marxa enrere i va dir que mantindria el canal.

## Programació

La programació de Teledeporte es basa en retransmissions esportives, que van des dels Jocs Olímpics d'estiu i hivern, totes les proves ciclistes organitzades per l'UCI, lliga nacional de futbol sala, la Lliga ACB i l'Eurolliga, campionats europeus i del món d'atletisme, dos dels quatre Grand Slams de tennis: Obert d'Austràlia i Roland Garros, gimnàstica, natació, handbol i altres esports.

## Vegeu també

* Centre de Producció de TVE Sant Cugat

## Referències

* ↑ «TVE tancarà Teledeporte». Ara, 30-06-2014 [Consulta: 30 juny 2014].
* ↑ «El nou president de RTVE indulta teledeporte del tancament». Diari Ara, 26-10-2014, p.66.

## Enllaços externs

* Teledeporte
# Rolf Tarrach i Siegel

Rolf Tarrach i Siegel (València, 1948) és un catedràtic de física teòrica, que fou president del Consell Superior d'Investigacions Científiques espanyol (2000-2003), rector de la Universitat de Luxemburg (2005-2014) i president de l'Associació Europea d'Universitats (2015-2019).
El 1970 es llicencià en física a la Universitat de València. Doctor en física teòrica per la Universitat de Barcelona, Tarrach va ser catedràtic de física teòrica a les Universitats de València i Barcelona, on ha exercit nombrosos càrrecs acadèmics com a vicerector de la UB (1990-1994) i degà de la Facultat de Física (1996-1998). Ha estat també assessor en matèria científica de la Generalitat de Catalunya i del Congrés dels Diputats, i ha fet diverses estades al CERN. Està especialitzat en teoria quàntica de camps, teoria de partícules elementals, mecànica quàntica i teoria quàntica de la informació.
Va ser President del CSIC entre 2000 i 2003, quan va dimitir per discrepàncies amb la política duta a terme pel Ministeri de Ciència i Tecnologia d'Espanya. Des de 2005 fins al 2014 va ser rector de la Universitat de Luxemburg.
En possessió de la Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi i de l'Encomana de l'Orde d'Isabel la Catòlica, ha estat guardonat amb nombrosos premis nacionals i internacionals, i és doctor «Honoris causa» per la Universitat de Sant Petersburg. Des de 1993 és membre de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i des de 2004 de l'Institut d'Estudis Catalans.
El 1980 va rebre el Premi Eduard Fontserè de l'IEC. El 1996 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic de la Generalitat de Catalunya per les contribucions a la teoria quàntica de camps i en particular a la teoria de les interaccions fortes de les partícules elementals, i també per l'activitat formativa, divulgativa i organitzativa associades a aquestes investigacions.

## Obres

* P. Pascual i R. Tarrach, QCD: renormalization for the practitioner, Berlín, Springer, 1984,

## Referències

* ↑ El presidente del CSIC deja el cargo por discrepar con Ciencia y Tecnología a El País, 25 de gener de 2003

## Enllaços externs

* Breu biografia Arxivat 2010-06-24 a Wayback Machine. al web del Consell Superior d'Investigacions Científiques.
* Entrevista al Dr. Rolf Tarrach i Siegel.
* Biografia Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine. al web del RACAB.
# Muhàmmad aix-Xafra

Abu-Abd-Al·lah Muhàmmad ibn Alí ibn Fàraj al-Qirbilyaní al-Andalussí (àrab: أبو عبد الله محمد بن علي بن فرج القربلياني الأندلسي, Abū ʿAbd Allāh Muḥammad ibn ʿAlī ibn Faraj al-Qirbilyānī al-Andalusī) (Crevillent, segona meitat del segle xiii - Granada, 1360), més conegut com a Muhàmmad aix-Xafra (àrab: محمد الشفرة, Muḥammad ax-Xafra, de xafra, ‘fulla d'afaitar’ en àrab), va ser un metge-cirurgià andalusí.

## Biografia

Va néixer en la localitat de Crevillent (anomenada aleshores Qirbilyan i pertanyent al Regne de Múrcia, d'aquí la seva nisba d'al-Qirbilyaní) en la segona meitat del segle xiii (el seu any de naixença no s'ha pogut determinar d'una forma exacta, encara que s'estima proper a 1270). Fill del metge herbolari del poble, va aprendre des de la infància les bases de la curació i tractament per mitjà de les plantes de forma empírica.
Posteriorment es va traslladar a València per a formar-se en la teoria i la pràctica de la medicina, cirurgia i tractament de lesions i fractures, on va estudiar amb el metge Abd-Al·lah ibn Siraj. A requeriments de l'arrais de Crevillent va retornar a exercir l'ofici de metge en el seu poble que, després de la conquesta del Regne de Múrcia pels castellans cap a 1245 va tindre un estatus jurídic especial fins a 1318, convertint-se en el principal nucli de població musulmà semi-independent de l'est de la península Ibèrica.
La seva fama va anar augmentant per tot el territori andalusí, sent sol·licitats els seus serveis mèdics per les principals famílies de la noblesa i la reialesa musulmana. Per aquest motiu, i també pel creixent domini cristià, es va traslladar a Granada. Després va entrar al servei del sultà Nasr, de Guadix, al que va guarir d'una greu malaltia. Als quaranta o quaranta-cinc anys, i a causa del clima d'inestabilitat política i militar a l'Àndalus, va moure's al nord d'Àfrica, instal·lant-se en la ciutat marroquina de Fes. Allí va redactar diversos manuscrits de medicina i cirurgia, destacant el Kitab al-istiqsà, un tractat sobre els tumors. De la seva obra es conserven tres manuscrits en la Reial Biblioteca de Fes.
Amb més de vuitanta anys, famós i respectat, aix-Xafra va sentir enyorança per la seva terra, per la qual cosa va retornar al continent europeu a la fi de 1359, detenint-se a Granada, on va morir el 6 de febrer de 1360.

## Referències

* ↑ Castells Criballes, Margarida; Cinca Pinós, Dolors. Diccionari Àrab-Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2007, p. s.v. "شفر". ISBN 978-84-412-1546-7.
# Casol de Puigcastellet

La fortalesa ausetana del Casol de Puigcastellet és situada al nord-est de la vila de Folgueroles. S'hi accedeix per la carretera de Vilanova de Sau, pel trencant que hi ha a la sortida de la vila, i que porta a les masies de l'Arumí i al Mas d'en Coll. L'assentament és al cim del turó que separa les dues cases.
La fortalesa està formada per un gran pany de muralla de 64,9 metres de llargada i 2,5 d’amplada. A la part externa s'hi adossa una torre massissa quadrangular, en talús. Tanquen els extrems, per l’interior, dos grans murs laterals que limiten amb els espadats. Entre els dos braços s'hi obren deu àmbits amb una funció domèstica i artesanal. Dos patis empedrats als extrems conclouen el conjunt arquitectònic. L’assentament es construí a mitjan segle iii aC com ho indica el material ceràmic i numismàtic i fou abandonat, com a màxim, uns cinquanta anys més tard.
La seva funció i la cronologia tan curta es poden explicar per la seva situació geogràfica als límits del que seria el territori del poble ibèric dels Ausetans i, l’abandonament, caldria relacionar-lo amb la presència militar romana a la zona.

## Referències

* ↑ MOLAS I FONT, M. Dolors «La fortalesa ibèrica del Casol de Puigcastellet (1). Una aproximació als límits del territori ausetà». Ausa, 13 (121), 1988, pàg. 103.
* ↑ «Casol de Puigcastellet». Diputació de Barcelona. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ «El Casol de Puigcastellet (Folgueroles)». Museu d'Arqueologia de Catalunya. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ MOLAS I FONT, M. Dolors «La fortalesa ibèrica del Casol de Puigcastellet (1). Una aproximació als límits del territori ausetà». Ausa, 13 (121), 1988, pàg. 119-120.