OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nikólskoie (Novi Oskol)

Nikólskoie - Никольское (rus) - és un poble a l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2010 tenia 185 habitants. Pertany al districte (raion) de Novi Oskol.

## Referències

* ↑ Koriakov, Iuri. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Схема территориального планирования Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП).
# Creu de Reus

La Creu de Reus, o Creu del camí de Reus, és una creu de terme de Prades (Baix Camp), situada al carrer de Reus, al sud de la població, a l'ancestral camí de Reus a Prades.

## Referències

* ↑ «Cruz de Reus (Prades)». Caminos naturales. Ministerio de Agricultura, Pesca y Alimentación.
* ↑ Aguadé sans, Enric. Camins mil·lenaris de Catalunya que seguien els pelegrins a Santiago. Reus: l'autor, 1999, p. 148-149. ISBN 8493080209.
# Félix Charpentier

Félix Charpentier (Bollène, 10 de gener del 1858 - París, 7 de desembre del 1924), fou un escultor francès de finals del segle xix.
Després d'assistir a l'Escola de Belles Arts d'Avinyó, va ser deixeble de Jules Cavelier i d'Amédée Doublemard en l'École Nationale Supérieure des Beaux-Arts a París l'any 1877; el 1879 va presentar les seves obres al Saló dels Artistes Francesos i des de llavors no va deixar d'exposar cada any.
Va guanyar una medalla de plata a l'Exposició Universal de 1889 i la seva fama mai va deixar de créixer. Va rebre en 1890 la medalla de primera classe i el premi del Saló pel marbre «La chanson» (la cançó) i després el 1893 la Medalla d'Honor pel marbre «els Lutteurs» (els lluitadors). Aquest treball va ser adquirit per l'estat francès i adorna des de 1905, la plaça de l'Ajuntament de Bollène; va ser elevat al rang de Cavaller de la Legió d'Honor, se va ser condecorat el 21 d'abril de 1892, a Avinyó pel prefecte de Vaucluse, amb motiu de la recepció del monument commemorant el centenari de la reunió del Comtat Venaissin a França que Charpentier havia fet; va ser elevat al rang d'Oficial de la Legió d'Honor el 9 de febrer 1901.
El 1900 va ser elegit alcalde de Chassant (Eure-et-Loir), on vivia.

## Obra

Charpentier va ser un treballador incansable amb més de 350 obres catalogades fins avui.
Hi ha un gran nombre d'estàtues en diversos museus nacionals, com a «l'Etoile filante» (estel fugaç, al museu de Nimes o «l'Illusio» (la il·lusió); també en jardins públics a París i Avinyó; ha deixat també un nombre considerable de petits bronzes força cotitzats al mercat de l'art. Des de 1893, l'estat francès li feia encàrrecs per a nombrosos monuments públics com la decoració de la Gare de Lyon a París o un relleu per al Grand Palais titulat «l'Art Contemporain» (Art Contemporani).
Després de la Primera Guerra Mundial, se li van encarregar nombrosos monuments als caiguts: Bollène, Brou, Chassant, Genas, Dangeau. També va fer busts i medallons, com ara els de Frederic Mistral o Gaston Boissier (Museu de Nimes), Jean-Marie Mengue, Paul Doumer o Gaston Doumergue.

## Galeria d'imatges

* Retrat de Vicenç Bosch i Grau- Museu Nacional d'Art de Catalunya
* Bust de Paul Saïn, obra al Jardin des Doms (Avinyó)
* Font al Jardin des Doms (Avinyó)
* Bust de Paul Vayson al Jardin des Doms (Avinyó)
* Marbre «les Lutteurs» (els lluitadors). Aquest treball va ser adquirit per l'Estat i des de 1905 està a la plaça de l'Ajuntament de Bollène.
* «Le dernier chant d'une cigale»
* «La Tâche», grup en guix, saló de 1908
* Joana d'Arc a la Basílica del seu nom a París.
* Bust de Frédéric Mistral
* Medalló d'Antony Valabrègue, al Cementeri de Montparnasse.

## Enllaços externs

* Biografia i obres Arxivat 2014-12-17 a Wayback Machine. (francès)
* Fitxa de Félix Charpentier Biografia (francès)
# Elles (pel·lícula de 2011)

Elles és una pel·lícula de drama eròtic del 2011 coescrita i dirigida per la directora polonesa Małgośka Szumowska. Mostra un episodi de la vida d'Anne (Juliette Binoche), una periodista parisenca de la revista francesa Elle que està escrivint un article sobre estudiants universitàries que exerceixen la prostitució.
Tot i que les joves opten per la discreció, Anne persuadeix dos estudiants perquè s'entrevistin amb ella: la provocadora Alicja (Joanna Kulig), una ambiciosa estudiant d'economia que va marxar de Polònia per a continuar la seva formació; i la subtil Charlotte (Anaïs Demoustier), inscrita en una classe préparatoire , decidida a deixar enrere la seva modesta formació provincial. On Anne espera misèria i angoixa, descobreix llibertat, orgull i empoderament, i a mesura que la curiositat professional d'Anne per les dues dones esdevé una qüestió d'interès personal, comença a redescobrir la seva pròpia sexualitat.
Elles es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2011 i es va estrenar als cinemes francesos l'1 de febrer de 2012. La pel·lícula va ser classificada com a NC-17 per la Motion Picture Association als Estats Units d'Amèrica com a resultat del seu contingut sexual explícit, tot i que aquesta qualificació es va retirar més tard, deixant la pel·lícula sense classificació.

## Argument

Durant el transcurs d'un dia, Anne (Juliette Binoche) intenta complir la data límit per al seu article sobre la prostitució, mentre compra i prepara el sopar per al cap del seu marit i la seva esposa. També està preocupada pels seus dos fills, el més gran dels quals ha fet campana mentre que el petit sembla que comença a estar enganxat als videojocs. Aquesta narració es veu interrompuda pels salts enrere de les converses que Anne ha tingut amb dues estudiants, escenes de les seves vides i l'efecte que el seu treball a la indústria del sexe està tenint en elles i en el seu cercle més pròxim.
El final de la pel·lícula se centra en la vida d'Anne i l'efecte que aquestes trobades amb les dos estudiants han tingut en ella i en la relació amb el seu marit.
La directora Małgośka Szumowska va afirmar que Joanna Kulig es va sentir incòmoda quan va rodar l'escena que representa un client orinant sobre el seu cos nu. Va afegir que durant la filmació l'actriu va demanar que es reproduís música clàssica de fons i que no romangués al plató tot l'equip de rodatge. Anaïs Demoustier va declarar que l'escena amb el client sàdic era molt difícil de filmar perquè la directora volia improvisar.

## Referències

* ↑ Holden, Stephen. «Who Loses and Who Profits When Sex Is a Commodity?». The New York Times, 26-04-2012. Arxivat de l'original el 23 June 2012. [Consulta: 15 desembre 2012].
* ↑ «Elles». [Consulta: 20 maig 2018].
* ↑ «Ellas (Elles)» (en castellà). Cineuropa. [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ Cesarine, Indira. «Elles – Interview with director Malgoska Szumowska & Joanna Kulig». The Untitled Magazine, 03-05-2012. [Consulta: 24 febrer 2022].
* ↑ «Déborah François et Anaïs Demoustier : les nouvelles recrues du cinéma français». www.marieclaire.fr. [Consulta: 29 març 2024].
# Palau Emo de la Maddalena

El palau Emo de la Maddalena és un palauet històric italià, d'estil barroc, situat en el sestiere de Cannaregio a Venècia, amb façana al Gran Canal de Venècia entre el palau Molin Querini i el palau Soranzo Piovene.

## Història

L'edifici es va construir en els inicis del segle xvii. Va ser promogut per la família Emo, encara que Angelo Emo, de la branca de «San Simeon» no va arribar a viure en l'edifici. De fet, l'edifici va passar a ser propietat dels Emo de «Sant Leonardo» l'any 1610 a través del matrimoni de Alvise Emo, fill de Francesco i Cassandra Donà, amb Eleonora Rodriguez di Diego. Mediat el segle xviii, els propietaris eren Francesco i Gerolamo Emo Alvise, que l'any 1749 van acordar l'ampliació del palau contigu Molin Querini.

## Descripció

L'edifici presenta una façana dividida en dues seccions amb doble orientació responent a la sinuositat del canal. Apart, mostra certs anacronismes, que el fan semblar del segle xvi. La façana es desenvolupa en quatre altures, amb planta baixa, entresòl, planta noble i golfa. El seu poder expressiu es concentra en el grup format pel portal al nivell del canal i la serliana superior amb balconada en la planta principal, amb grans monòfores a banda i banda, dues a la dreta i tres a l'esquerra, totes amb arc de mig punt .

## Referències

* 1 2 3 I palazzi di Venezia. Roma: Newton & Compton, 2007, p. 144. ISBN 978-88-541-0820-2.
* ↑ ; Pasqualini Canato I Molin al traghetto della Maddalena e il loro palazzo. Venecia: Marsilio, 2015, p. 26, 84-88, 102, 107-109. ISBN 978-88-317-2405-0.
# Pasquale Fabbri

Pasquale Fabbri (Galeata, Emília-Romanya, 2 d'abril de 1942) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1963 i 1967. En el seu palmarès destaca la segona posició a la Volta a Catalunya de 1964 i la victòria a la Sàsser-Càller de 1966.

## Palmarès

* 1964
** 2n a la Volta a Catalunya
* 1966
** 1r a la Sàsser-Càller

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1965. 59è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1966. Fora de control (16a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1966. Abandona (18a etapa)

## Referències

* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Pasquale FABBRI» (en italià). [Consulta: 3 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Kirstie James

Kirstie James (Auckland, 25 de maig de 1989), de casada Klingenberg, és una ciclista neozelandesa, ja retirada, que combinà la carretera amb el ciclisme en pista.
Ha guanyat una medalla de bronze als Campionat del món de persecució per equips de 2017 i 2019. Als Jocs de la Commonwealth de 2018 va guanyar la plata en la persecució per equips. El 2020 va prendre part en Jocs Olímpics d'Estiu de Tòquio, on va disputar dues proves del programa de ciclisme, l'esprint i la persecució per equips. En acabar la temporada del 2021 decidí posar punt-i-final a la seva carrera esportiva.
S'inicià en el rem però va passar al ciclisme el 2012. El 2016 se li va diagnostica endometriosi i és ambaixadora d'aquesta malaltia per Nova Zelanda.

## Palmarès en pista

* 2015
** Campiona d'Oceania en Persecució per equips
* 2017
** Campiona d'Oceania en Persecució
** Campiona d'Oceania en Puntuació
** Campiona d'Oceania en Persecució per equips
** Campiona de Nova Zelanda en scratch
* 2019
** Campiona d'Oceania en Puntuació
** Campiona d'Oceania en Persecució per equips
** Campiona de Nova Zelanda en scratch
** Campiona de Nova Zelanda en persecució
** Campiona de Nova Zelanda en persecució per equips
** Campiona de Nova Zelanda en puntuació
* 2020
** Campiona de Nova Zelanda en persecució
* 2021
** Campiona de Nova Zelanda en persecució per equips
** Campiona de Nova Zelanda en puntuació

### Resultats a la Copa del Món

* 2017-2018
** 1a a Santiago de Xile, en persecució per equips
* 2018-2019
** 1a a Cambridge, en persecució per equips
* 2019-2020
** 1a a Cambridge, en persecució per equips

## Referències

* ↑ «More medals for New Zealand cyclists». Radio New Zealand, 14-04-2017.
* ↑ «Olympedia – Kirstie James». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ Olympic cyclist Kirstie Klingenberg retires amid ongoing upheaval within sport
* ↑ «NZ cyclist Kirstie James grateful to Southland for rowing transition as track cycling nationals come to Invercargill» (en anglès). Stuff, 31-01-2017. [Consulta: 26 abril 2021].
* ↑ «'I thought I was crazy': cyclist's painful endo battle» (en anglès australià). Newsroom, 08-09-2020. [Consulta: 26 abril 2021].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Félix Suárez Inclán

Félix Suárez Inclán y González Villar (Avilés, 23 de juny de 1854 - Madrid, 1939) fou un advocat i polític espanyol, membre d'una destacada família de polítics asturians.

## Trajectòria professional

Era fill de l'advocat i ministre d'Ultramar Estanislao Suárez Inclán (1822-1890) i de la seva esposa Càndida González Villar, i germà del militar i escriptor Julián Suárez Inclán i del polític i militar Pío Suárez Inclán. Va ser ministre d'Agricultura, Indústria, Comerç i Obres Públiques durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena i ministre d'Hisenda durant el regnat d'Alfons XIII.
Després de llicenciar-se en Dret i en Filosofia i Lletres en la Universitat Central de Madrid oposita a registrador de la propietat obtenint el número u de la seva promoció i exercint a Ponteareas i Reus fins a 1886 any en el qual es trasllada a Madrid per exercir l'advocacia i iniciar la seva carrera política com a militant del Partit Liberal amb el qual participarà en les successives eleccions legislatives obtenint escons pel districte de Ḷḷuarca (Astúries) a les eleccions generals espanyoles de 1886, pel de Cangas de Tinéu (Astúries) a les Eleccions generals espanyoles de 1893, a les de 1898, 1899, 1901, 1903, 1905, 1907, 1910, 1914, 1916, 1918 i 1919, pel districte de Matanzas (Cuba) a les Eleccions generals espanyoles de 1896, i pel districte d'Albacete a les Eleccions generals espanyoles de 1923. En el Congrés es va alinear amb el sector liberal de Manuel García Prieto. Així mateix, va ser senador per Ourense de 1922 a 1928.
Va ser ministre d'Agricultura, Indústria, Comerç i Obres Públiques entre el 31 de maig i el 15 de novembre de 1902 i ministre d'Hisenda entre el 31 de desembre de 1912 i el 27 d'octubre de 1913, i entre el 3 i el 15 de setembre de 1923. També fou Governador Civil de Barcelona els períodes 1909-1910 i 1915-1917.
Va morir d'un càncer de pulmó, a conseqüència de la seva addicció pel tabac.

## Referències

* ↑ «Pío Suárez-Inclán y González Villar» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ Félix Suárez Inclán a xtec.es
* ↑ Félix Suárez Inclán a l'Enciclopedia de Oviedo
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
# Retrat de l'arquitecte Lorenzo de la Hidalga

Retrat de l'arquitecte Lorenzo de la Hidalga és una pintura a l'oli realitzada per Pelegrí Clavé el 1851 i que actualment s'exposa al Museu Nacional de San Carlos de Mèxic. Fa parella amb el retrat de l'esposa de l'arquitecte, i ambdós foren donats per la Lotería Nacional de Mèxic el 1990.

## Referències

* ↑ «Últimos días de la Exposición de Pelegrín Clavé en MHM» (en castellà). 3 Museos, 2025. [Consulta: 26 gener 2025].
# Frankenstein i l'home llop

Frankenstein i l'home llop (títol original en anglès: Frankenstein Meets the Wolf Man) és una pel·lícula de Roy William Neill estrenada el 1942 destacant Lon Chaney Jr. en el paper de Lawrence Talbot àlies l'home llop, Bela Lugosi en el paper del monstre de Frankenstein i Patric Knowles. És la continuació de la pel·lícula The Wolf Man de George Waggner de 1941. Ha estat doblada al català.

## Repartiment

* Lon Chaney Jr.: Lawrence Stewart Talbot
* Ilona Massey: Baronne Elsa Frankenstein
* Patric Knowles: Doctor Frank Mannering
* Lionel Atwill: L'alcalde
* Bela Lugosi: El monstre de Frankenstein
* Maria Uspénskaia: Maleva
* Dennis Hoey: Inspector Owen
* Don Barclay
* Rex Evans
* Dwight Frye
* Harry Stubbs
* Jeff Corey
* Martha Vickers: Margareta
* Cyril Delevanti: Freddy Jolly

## Referències

* ↑ esadir.cat. Frankenstein i l'home llop. esadir.cat.
* ↑ «Frankenstein Meets the Wolf Man». The New York Times.
# Okak (gent)

Els Okak són un poble de l'Àfrica Central, part del grup Fang , que viuen a Camerun, Gabon i Guinea Equatorial.
A Guinea Equatorial, es troben principalment a la regió de Wele-Nzás, al sud-est del país. A Gabon, estan dispersos per la província de Ogooué-Ivindo, i conviuen amb altres pobles en determinats pobles. El poble Okak és conegut pel seu respecte cap als llaços familiars i la seva inclinació envers els valors tradicionals.

## Idioma

El seu idioma és el Fang, una llengua bantú. A Guinea Equatorial parlen el dialecte Okak. A Gabon, parlen el dialecte Ndzamane.

## Bibliografia

* François-Xavier Dongo, “ Obané i sono, o les dues principals causes de la dispersió del poble N'tumu-Okak ", s. l. , 1953
* Jean Ondo Ella, Una via de desenvolupament per a la societat dels Ekang (Fang, Okak, Ndene, Bulu, Ewondo, Ntumu), Universitat París 2, 1977 (tesi de 3año del cicle de ciències econòmiques)
* Luis Perrois ,L'estatuària de l'Ullal de Gabon ", en Arts de l'Àfrica Negra, 1973, p.
* Guy Jemmie Eyamane Ondo, Història dels Okak des de finals del XIX XIX segle fins a 1960, Libreville, 1988, 125 p. (mestratge en Història)
# Gabriel Antón Iboleón

Gabriel Antón Iboleón (Ferrol, 1854 - Madrid, 2 de febrer de 1924) fou un militar de l'Armada Espanyola, accidentalment ministre de la Marina.

## Biografia

Era fill de Manuel Antón y Castillo (1819-1905), cònsol d'Alemanya i vicecònsol del Regne Unit, dels Països Baixos i de Dinamarca a Ferrol, així com un important armador i navilier. Un dels seus germans, Manuel, seria capità de navili i un altre, Manuel Antón Iboleón, seria alcalde de Ferrol.
Ingressà a l'Armada Espanyola, va aconseguir en 1913 la graduació de contralmirall i el càrrec de Secretari del Consell Suprem de Guerra i Marina. Finalment arribaria a la d'almirall, va ser almirall cap de l'Estat Major Central de l'Armada (AJEMA) de 1920 a 1924 i formava part de la Junta de Defensa Nacional. Havia rebut la Gran Creu del Mèrit Naval en 1881, quan encara era alferes de navili., el 1921 va rebre la Gran Creu del Mèrit Militar i el gener de 1924 la Gran Creu de Sant Hermenegild. Va ocupar provisional el càrrec de Ministre de Marina durant el directori militar de Primo de Rivera. Va morir quan portava uns cinc mesos en el càrrec.

## Referències

* ↑ Notícia de la mort al diari ABC
* ↑ Emilio Antón e Iboleón, tres veces alcalde de Ferrol. Una personalidad muy relevante en la ciudad a Galicia Ártabra
* ↑ Diari Oficial del Ministeri de Guerra, 1913
* ↑ El Eco de Cartagena, 1881
* ↑ Gaceta de Madrid, 19 de febrer de 1921
* ↑ Diari Oficial del Ministeri de Guerra, 4 de gener de 1924
Càrrecs públics :
| Precedit per: Juan Bautista Aznar-Cabañas | Ministre de Marina 1923-1924 | Succeït per: Ignacio Pintado y Gough |
# Kenny Clarke

Kenny Clarke (Pittsburgh, 9 de gener de 1914 - París, 25 de gener de 1985) va ser un bateria de jazz estatunidenc, inventor de la bateria moderna.
Kenny Clarke posteriorment participà en el Minton's Playhouse Monk i ha tocat amb els grans noms del jazz, Louis Armstrong, Ella Fitzgerald, Roy Eldridge, Sidney Bechet, Count Basie, Benny Carter, Coleman Hawkins, Dizzy Gillespie, Thelonious Monk, Charlie Christian, Ray Brown, Martial Solal, Bud Powell, Sonny Rollins.
També posà en funcionament un conservatori de jazz al suburbi de París, en què ensenyà a tocar la bateria.

## Enregistraments bàsics

* París, Be-bop Sessions, (1948-50).
* La Ronde, (1952).
* Bohemia after Dark, (1955).
* KC Plays André Hodeir, (1956).
* Fellini 712, (1968).
* Musique sacrée (1968) (Barclay) amb Jean-Christian Michel
* JQM (1972) (General Records) amb Jean-Christian Michel
* Ouverture spatiale (1975) (General Records) amb Jean-Christian Michel
* Eve des origines (1976) (General Records) amb Jean-Christian Michel
* Port-Maria (1978) (General Records) amb Jean-Christian Michel

## Referències

* ↑ «Kenny Clarke». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# 24 Horas (canal de televisió)

Canal 24 Horas és el canal de notícies Canal 24 hores de TVE.
Cada mitja hora repassa la política, l'economia, els esports i la informació metereològica. A part d'informatius, el canal emet debats, documentals i altres programes com el Telediario Matinal, Los desayunos de TVE, les dues edicions del Telediario i el seu programa La noche en Canal 24 horas és reemès durant la matinada a La Primera. Actualment, produeix tots els Telediarios Internacionales emesos per TVE Internacional i el butlletí que ha substituït la tercera edició del Telediario a La Primera. Des de 2009 emet alguns programes en català desconnexió per a Catalunya, com 135 escons, L'informatiu o Aquí parlem.
Aquest canal fou reconegut per l'Academia de Televisión de España (ATE) com a millor canal temàtic i de servei públic l'any 2001.

## Història

El canal 24 Horas va començar les seves emissions a les 14 hores del 15 de setembre de 1997, dins de la plataforma de televisió per satèl·lit Vía Digital. Va ser el primer canal d'informació contínua produït a Espanya.
El canal va canviar el seu logotip el novembre de 2005 coincidint amb l'entrada del canal a la televisió digital terrestre i amb el canvi d'imatge iniciat a RTVE l'octubre de 2008, quan es va unificar la imatge dels serveis informatius i els logotips dels canals de televisió i internet i les emissores de ràdio.
En l'actualitat emet en obert per la televisió digital terrestre espanyola i pèl satèl·lit Astra per a Europa i Hispasat i Galaxy 23 per a Amèrica. També forma part de les plataformes de pagament Movistar+, Orange TV, Vodafone TV, R, Euskaltel i Kabel Deutschland, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «SOM televisió - Particulars- Oferta TV». SOM televisió. Arxivat de l'original el 2014-04-27. [Consulta: 4 maig 2014 (2014-05-04)].
* ↑ «TVE farà desconnexions en català en el seu nou canal d'informació 24 Horas». cugat.cat. Sant Cugat del Vallès: Entitat Pública Empresarial Local Cugat.cat (Ajuntament de Sant Cugat), 13 juny 2009 (2009-06-13). [Consulta: 20 febrer 2016 (2016-02-20)]. (castellà)
* ↑ YouTube - TELEDIARIO 1997: Vía Digital inicia su comercialización
* 1 2 3 «Distribución canales: 24 horas». TVE Comercial. Madrid: Radio televisión española, 2016. [Consulta: 20 febrer 2016 (2016-02-20)]. (castellà)

## Enllaços externs

* Canal 24 Horas (castellà)
# Union des Francophones

Union des Francophones (UF) és una llista electoral belga creada l'octubre de 1998 i que es proposa defensar els interessos dels francòfons que viuen a territori flamenc, raó per la qual es presenta a les eleccions regionals belgues a Flandes i a les eleccions provincials al Brabant flamenc. El seu objectiu és la circumscripció de Brussel·les-Halle-Vilvoorde, als municipis amb facilitats lingüístiques propers a la regió de Brussel·les-Capital. Rep la cooperació del Mouvement Réformateur, el Centre Demòcrata Humanista i del Partit Socialista.
Com es tracta d'una coalició multipartit (dreta-centreesquerra), no té un punt de vista ideològic específic. Tanmateix, reflecteix la composició social de la població en aquests barris en lloc privilegiat, la majoria dels funcionaris electes pertanyen al Mouvement Réformateur. La coalició reclama una ampliació de la regió de Brussel·les-Capital (bilingüe) a través de la fusió de diversos municipis amb facilitats lingüístiques amb un gran percentatge de parlants de francès, igual que Sint-Genesius-Rode, a ell i s'oposa a la divisió de la circumscripció electoral i judicial bilingüe de Brussel·les-Halle-Vilvoorde circumscripció electoral i judicial.
És present a alguns ajuntament, té sis membres al Consell Provincial del Brabant flamenc: Michel Dandoy (MR-PRL, regidor de Dilbeek), Eric Poswick (MR-PRL, Overijse), Jean-Pierre Sans (MR-FDF, de Wezembeek-Oppem), Dominique Houtart (MR-PRL, Kraainem), François van Hoobrouck d'Aspre (MR-PRL, burgmestre de Wezembeek-Oppem), Francine Collet-Vandersmissen (MR-FDF, de Linkebeek). A les eleccions regionals belgues de 2004 va obtenir un escó al parlament flamenc.