OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Visió fotòpica

La visió fotòpica o "diürna" és la visió que té lloc amb bones condicions d'il·luminació (a plena llum del dia). Aquesta visió possibilita la correcta interpretació del color per l'ull.
Amb aquest tipus de il·luminació, la percepció es concentra instintivament a l'eix de la retina, on es troben els cons. Per explorar una imatge gran, l'ull es va desplaçant constantment i instintivament d'una zona a una altra.
Existeixen tres tres tipus de cons, els quals tenen uns fotopigments amb una corba característica d'absorció, respecte la longitud d'ona. Aquest fet constitueix el punt de partida fisiològic per a la percepció del color.
* Blaus, que representen entre el 2% i el 7% dels cons totals. També són coneguts com a «cons S» (sensibles a la longitud d'ona curta, que és blava).
* Verds, que representen el 32% dels cons totals. També són coneguts com a «cons M» (sensibles a la longitud d'ona mitjana, que és verda).
* Vermells, que representen el 64% dels cons totals. També són coneguts com a «cons L» (sensibles a la longitud d'ona llarga, que és vermella).
L'ull humà utilitza visió escotòpica en condicions de poca llum, i visió mesópica en condicions intermèdies.
Tot i que acostumen a produir-se en un entorn de tipus "nocturn" amb poca llum, la visió del cinema, la televisió, el vídeo i les projeccions, en general, és fotòpica, ja que la seva intensitat lluminosa cau en aquesta zona. A més, en tractar-se d'una visió voluntària, intervenen els mecanismes de moviment de l'ull per seguir una imatge gran i això fa que afecti més la zona de la retina propera a la fòvea, on hi ha els cons.

## Vegeu també

* Visió
* Visió mesópica
* Visió escotòpica

## Referències

* Wandell, Brian A.. Foundations of Vision. Sunderland (Massachusetts): Sinaur Associates, 1.995.
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1948 - 1.500 metres masculins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1948 celebrats a la ciutat de Sankt Moritz (Suïssa) es disputà una prova de patinatge de velocitat sobre gel sobre una distància de 1.500 metres. La competició se celebrà el dia 2 de febrer de 1948 a l'Estadi Olímpic de Sankt Moritz.

## Comitès participants

Participaren 45 patinadors de velocitat de 14 comitès nacionals diferents.
| Àustria (2) Bèlgica (1) Canadà (3) Corea del Sud (3) Estats Units (4) Finlàndia (4) Hongria (4) | Itàlia (3) Noruega (4) Països Baixos (4) Regne Unit (4) Suècia (4)  Suïssa (3) Txecoslovàquia (1) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Sverre Farstad | Åke Seyffarth | Odd Lundberg |

## Rècords

Rècords establerts anteriorment als Jocs Olímpics d'hivern de 1948.
| Rècord del món | 2:13.8 | Hans Engnestangen | Davos (SUI) | 29 de gener de 1939 |
| Rècord olímpic | 2:19.2 | Charles Mathiesen | Garmisch-Partenkirchen (ALE) | 13 de febrer de 1936 |
Els tres medallistes patinaren per sota del temps olímpic, deixant-lo Sverre Farstad en 2:17.6 segons.

## Resultats

| Posició | Patinador | Temps |
| 1 | Sverre Farstad | 2:17.6 |
| 2 | Åke Seyffarth | 2:18.1 |
| 3 | Odd Lundberg | 2:18.9 |
| 4 | Lassi Parkkinen | 2:19.6 |
| 5 | Harry Jansson | 2:20.0 |
| 6 | John Werket | 2:20.2 |
| 7 | Kalevi Laitinen | 2:20.3 |
| 8 | Göthe Hedlund | 2:20.7 |
| 9 | Kees Broekman | 2:21.0 |
| 10 | Gunnar Konsmo | 2:21.2 |
| 10 | Iván Ruttkay | 2:21.2 |
| 12 | Antero Ojala | 2:21.4 |
| 13 | Jan Langedijk | 2:21.9 |
| 14 | Kornél Pajor | 2:22.2 |
| 15 | János Kilián | 2:22.5 |
| 16 | Ivar Martinsen | 2:22.6 |
| 17 | Mats Bolmstedt | 2:22.8 |
| 18 | Henry Howes | 2:23.0 |
| 19 | Lee Hiyo-Chang | 2:23.3 |
| 20 | Raymond Blum | 2:23.4 |
| 21 | Pentti Lammio | 2:23.9 |
| 22 | Ken Henry | 2:24.6 |
| 23 | Bruce Peppin | 2:24.7 |
| 24 | Anton Huiskes | 2:25.0 |
| 25 | Aad de Koning | 2:25.3 |
| 26 | Vladimír Kolář | 2:25.6 |
| 27 | Frank Stack | 2:25.7 |
| 28 | Robert Fitzgerald | 2:27.0 |
| 29 | Abraham Hardy | 2:28.5 |
| 30 | Dennis Blundell | 2:29.2 |
| 31 | Choi Young-Chin | 2:29.8 |
| 32 | Gordon Audley | 2:30.0 |
| 32 | Enrico Musolino | 2:30.0 |
| 34 | Giorgio Cattaneo | 2:30.5 |
| 34 | Hanspeter Vogt | 2:30.5 |
| 36 | Guido Caroli | 2:30.9 |
| 36 | Lee Chang-Kook | 2:30.9 |
| 38 | Max Stiepl | 2:31.2 |
| 39 | Gedeon Ladányi | 2:31.3 |
| 40 | Gustav Slanec | 2:31.9 |
| 41 | Thomas Ross | 2:32.6 |
| 42 | Rudolf Kleiner | 2:33.0 |
| 43 | Sepp Rogger | 2:34.7 |
| 44 | Ferdinand Preindl | 2:38.6 |
| 45 | Pierre Huylebroeck | 2:40.2 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – 1,500 metres, Men». [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ El rècord va ser esatablert en altura (més de 1.000 metres sobre el nivell del mar) i sobre gel natural.
# Església de la Creu (Riga)

L'Església Blanca de Daugavgrīva (en letó: Krusta evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Ropažu, 120. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia. L'església va ser construïda en el període 1908-1910, dissenyada per l'arquitecte Wilhelms Bokslafs i va ser consagrada l'estiu del 1910.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007, p. 200-209. ISBN 978-9984-823-00-3.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'església (letó)
# Campe

En la mitologia grega, Campe (en grec antic: Κάμπη, Kámpê, potser de κάμπος, kámpos 'monstre marí') era la guardiana a qui Cronos va encarregar vigilar el Tàrtar, on havia empresonat els ciclops i els hecatonquirs. És descrita com un monstre híbrid, amb cos de dona cobert d'escames a la meitat inferior, una cabellera arrissada de serps i un escorpí movent-se sobre les seves espatlles. Quan un oracle va prometre a Zeus la victòria sobre Cronos i els Titans si comptava amb l'ajut dels ciclops, Zeus va matar Campe i els va alliberar del Tàrtar perquè l'ajudessin a lluitar contra Cronos en la Titanomàquia.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 86. ISBN 9788496061972.

## Fonts

* Biblioteca d'Apol·lodor, I 2.1
* Nonnos de Panòpolis, Dionisíaques, XVIII 237

## Enllaços externs

* Kampe a Theoi Project (anglès)
# Florence Devouard

Florence Devouard, nascuda Florence Jacqueline Sylvie Nibart el 10 de setembre de 1968 a Versalles, va ser la presidenta del consell d'administració de la Fundació Wikimedia entre octubre de 2006 i juliol de 2008, succeint a Jimmy Wales.

## Biografia

Nascuda a Versalles, Florence Devouard va créixer a Grenoble, va estudiar a Nancy i va residir a Anvers (Bèlgica) i a Tempe (Arizona).
Casada i amb tres fills, actualment viu a Malintrat, en l'àrea urbana de Clarmont d'Alvèrnia, municipi on ha estat escollida regidora el 9 de març 2008.
Es va diplomar en enginyeria agrònoma i de les indústries agroalimentàries a l'Escola Nacional Superior de Nancy (ENSAIA), i va cursar un màster (DEA) en genètica i biotecnologia. Ha estat treballant en investigació pública, sobretot a l'Institut nacional de recerca agronòmica (INRA) i en el Centre nacional de recerca científica (CNRS). Treballa llavors per a la concepció d'eines d'ajuda a la decisió per a l'agricultura durable.
El juny de 2004 va ser escollida membre del Consell d'Administració de la Fundació Wikimedia, i la primera vice-presidenta. L'octubre de 2004 va ser membre fundador de Wikimedia França. L'octubre de 2006 va ser elegida presidenta del Consell d'Administració en substitució de Jimmy Wales, fundador i primer president. El febrer de 2008 qualificava d'estúpida la política de «verificabilitat, no veracitat». El maig de 2008 va renunciar a presentar-se a la renovació i va ser substituïda per Michael Snow.
El 16 de maig de 2008 va ser nomenada cavaller de l'Orde Nacional del Mèrit. Des de llavors exerceix com a consultora independent sobre estratègia col·laborativa en línia, i ha estat nomenada membre del Consell Consultiu de la Fundació Wikimedia.

## Publicacions

* Amb Guillaume Paumier: Wikipédia : découvrir, utiliser, contribuer, Grenoble: Presses universitaires de Grenoble, 2009, ISBN 978-2-7061-1495-3

## Referències

* ↑ «Board of Trustees». Wikimedia Foundation, 23 juny 2008, 21:40. [Consulta: 6 juny 2010].
* ↑ Follain, John «A Life In The Day: Florence Devouard». Sunday Times [Londres], 08-07-2007. Arxivat de l'original el 19 de maig 2011 [Consulta: 6 juny 2010].
* ↑ «Les résultats des élections municipales 2008». Ministeri de l'Interior. Arxivat de l'original el 2008-03-12. [Consulta: 6 juny 2010].
* ↑ Wikimedia head: Wikipedia "policy "verifiability, not truth" is stupid" 10-2-2008
* ↑ Décret du 16 mai 2008 portant promotion et nomination

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2011-02-23 a Wayback Machine.
* User:Anthere, pàgina d'usuari a MetaWiki.
* Anthere's Weblog Arxivat 2010-06-25 a Wayback Machine., bloc personal.
# Feli Miyares Morante

Feli Miyares Morante (Aguilar de Campo, Palència, 17 d'agost 1916 - Granollers, Vallès Oriental, 19 d'octubre de 2016) va ser una arqueòloga espanyola. Junt amb el seu marit Josep Estrada i Garriga es dedicaren a l'estudi arqueològic del Vallès Oriental.

## Biografia

La seva mare morí molt jove quan ella era un nadó i el seu oncle Francisco, casat sense fills, l'adoptà, i la seva mare adoptiva, Teófila, la crià i educà.
Quan tenia cinc anys, Miyares va anar a viure a Granollers, i més tard es traslladà a Ripoll a estudiar el batxillerat en un centre religiós, tot i que va acabar-lo a Irun, on va estar-s'hi dels quinze als vint anys. En esclatar la Guerra Civil, va decidir tornar a Granollers en qualitat de refugiada, i poc després va començar a treballar com a administrativa en el Consejo de Economía, on va aprendre comptabilitat.
En la dècada del 1940 va conèixer l'arqueòleg Josep Estrada i Garriga en una excursió, amb qui es casaria l'any 1944 a l'església de Sant Fèlix de Canovelles, i amb qui tindria dos fills, la Marta i l'Eduard. Durant molts anys, Miyares va anar a la recerca de restes arqueològiques per tot el Vallès Oriental, i el 1944 va fer, juntament amb el seu marit, la primera troballa arqueològica de la comarca: el dolmen de Can Planas a La Roca del Vallès. Posteriorment, el 1946 van identificar les pintures rupestres de la Pedra de les Orenetes de La Roca del Vallès.
Miyares va estar molt vinculada tant al Centre d'Estudis de l'Associació Cultural com a l'Agrupació Excursionista i al Museu de Granollers, i el 2009 va rebre la Medalla de la Ciutat.

## Referències

* 1 2 Torres i Medalla, Miriam. Medalles de la ciutat 2009. Granollers: Ajuntament de Granollers, 2009, p. 87. ISBN 978-84-937059-3-0.
* 1 2 «Mor l'arqueòloga Feli Miyares als 100 anys». Som Granollers, 19-10-2016.
# Josep Maluquer i Salvador

Josep Maluquer i Salvador (Granollers, 1863 - Madrid, 1931) fou un jurisconsult i historiador del dret català, fill de Josep Maluquer i de Tirrell.
Se'l considera el promotor de la protecció social dels treballadors espanyols, ja que l'any 1904 encapçalà el grup de promotors de la ponència que desembocà en avantprojecte i finalment en la llei que donà pas al naixement del Instituto Nacional de Previsión. Fou conseller d'aquest institut. S'ocupà durant la seva vida del sistema que permetia que els treballadors disposessin d'una pensió de jubilació, o una cobertura mínima en cas d'accident o malaltia.
Fou nomenat fill predilecte de Granollers el 14 d'octubre de 1915, ciutat on li dedicaren la Plaça de Maluquer i Salvador. L'any 1934, l'Ajuntament republicà de València li dedicà un carrer. L'any 1943, en acomplir-se el vuitantè aniversari del seu naixement, els directius de l'Instituto que ell havia fundat iniciaren una campanya entre tots els ajuntaments de l'Estat per tal que dediquessin carrers o aixequessin monuments que perpetuessin la memòria de Maluquer. La ciutat de Girona li dedicà un carrer, mentre que Barcelona es va promoure un bust inaugurat el 28 de febrer del 1947 al passatge Maluquer, carrer anomenat així des de l'any 1941. El bust, en marbre blanc i col·locat sobre un pedestal de granit, és obra de l'escultor Manuel Laviada.

## Obres publicades

* Reseña histórica de la Real Academia matritense de Jurisprudencia y Legislación (1884)
* El derecho hispano-americano en la bibliografía española (1887)
* Anuario diplomático y consular español (1889)
* Las leyes y sus efectos (1889)
* Article i tractat “De la patria potestad” (1890) dins de Comentarios al Código civil español
* Una campaña en pro del seguro y de la previsión popular (1926-32)
* Article “Congreso internacional de 1887 para la protección de la propiedad literaria y artística” a la “Revista de Legislación” (1887)
* “République de Costa Rica et de l'Equateur, notice sur le mouvment législatif pendant l'anée 1886” (1888).

## Referències

* 1 2 «Josep Maluquer i Salvador». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 lasprovincias.es, 24.02.2008, Maluquer, el ángel olvidado
* 1 2 3 4 Art Públic de Barcelona, A Josep Maluquer

## Enllaços externs

* «Josep Maluquer i Salvador». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Miquel de Ricomà

Miquel de Ricomà va ser un eclesiàstic català, bisbe de Vic (1345-1346) i de Barcelona (1345-1361).
Nascut a Granollers, va fer carrera eclesiàstica. Va ser nomenat bisbe de Vic l'any 1345 pel papa Climent VI.
L'any següent va ser traslladat a la seu de Barcelona, on dictà moltes providències. A causa de la pesta negra, que causà molta mortaldat, va convertir el palau episcopal en hospital i, amb gran zel, va treballar en favor dels empestats. Emmalaltí, però no morí, gràcies a una suposada intervenció de santa Eulàlia; per això fundà una confraria sota la seva advocació.
Per la seva obra, va comptar amb la confiança i generositat del rei Pere el Cerimoniós i del papa Climent VII. Morí el 7 de juny de 1361 a Avinyó.
Actualment la ciutat de Granollers té un carrer ben cèntric que duu el seu nom, que arrenca de la plaça de l'Església i acaba al carrer d'Enric Prat de la Riba, i on s'hi poden trobar cases de gran interès arquitectònic.

## Referències

* ↑ Caballeria i Padró, Joan. Personatges Granollerins dels nostres carrers. Serpic Creació S.A., 1999, p. 51.
# ECW World Heavyweight Championship

L'ECW World Heavyweight Championship és un campionat de lluita lliure professional de la marca ECW. Aquest campionat va ser reincorporat per Paul Heyman des del retorn de l'ECW.

## Campió Actual

Actualment no hi ha campió degut al tancament de la marca l'any 2010.

## Major Nombre de Regnats

* 5 Cops: The Sandman.
* 4 Cops: Shane Douglas.
* 2 Cops: Jimmy Snuka, Don Muraco, Sabu, Terry Funk, Raven, Tazz, Mike Awesome i Bobby Lashley.

## Llista de Campions

* Jimmy Snuka
* Johnny Hot Body
* Jimmy Snuka
* Don Muraco
* The Sandman
* Don Muraco
* Tito Santana
* Shane Douglas
* Sabu
* Terry Funk
* Shane Douglas
* The Sandman
* Mikey Whipwreck
* The Sandman
* Raven
* Terry Funk
* Sabu
* Shane Douglas
* Bam Bam Bigelow
* Shane Douglas
* Tazz
* Mike Awesome
* Masato Tanaka
* Mike Awesome
* Tazz
* Tommy Dreamer
* Justin Credible
* Jerry Lynn
* Steve Corino
* The Sandman
* Rhyno
* Campionat Retirat
* Rob Van Dam
* Big Show
* Bobby Lashley
* Mr. McMahon
* Bobby Lashley
* John Morrison
* CM Punk
* Chavo Guerrero
* Kane
* Mark Henry

## Vegeu també

* World Wrestling Entertainment
* Extreme Championship Wrestling

## Enllaços externs

* Història del Títol (anglès)
# Franca Raimondi

Franca Raimondi (Monopoli, 8 de juliol de 1932 - Monopoli, 28 d'agost de 1988) va ser una cantant italiana.
Nascuda a Monopoli, província de Bari, era filla de l'escriptora i corresponsal de la Gazzetta del Mezzogiorno Sebastiano Raimondi.
Als anys 40, va estudiar cant per a òpera i llengües estrangeres.
El 1955 va participar a un concurs radiofònic per a noves veus, organitzat per la Radiotelevisione Italiana, que va guanyar, juntament amb cinc novells més, d'entre 6446 participants. El concurs li va permetre participar al Festival de San Remo de 1956. Va guanyar el festival amb la cançó Aprite la finestre, a més, a la mateixa també va participar amb dues cançons més, Il trenino del destino i Lucia e Tobia, a duet amb Gianni Marzocchi. Després de certa controvèrsia, el mateix any, i amb la mateixa cançó, va representar Itàlia al primer Festival de la Cançó d'Eurovisió, juntament amb Tonina Torrielli.
Amb la mateixa rapidesa que havia obtingut l'èxit amb la cançó Aprite la finestre, Raimondi després va començar a declinar. No obstant això, entre 1956 i 1958 va ser la vocalista principal de l'Orquestra Gian Stellari, i durant aquest període va participar al Festival de Niça (1957) i va anar de gira pels Estats Units i el Canadà, on va ser ben rebuda per la comunitat d'emigrats italians. El 1960 va competir al Festival de Nàpols amb la cançó Canzone all'antica.
En els darrers anys les seves activitats es van reduir, i la seva carrera es va basar essencialment en actuacions en viu. L'agost de 1983, l'Ajuntament de la seva localitat natal la va homenatjar. Pocs anys després, el 28 d'agost de 1988, als 56 anys, va morir a causa d'un càncer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Anselmi, Eddy. «Franca Raimondi». A: Festival di Sanremo: almanacco illustrato della canzone italiana (en italià). Mòdena: Panini Comics, 2009.
* 1 2 3 4 5 6 Carbonara, Stefano. «Franca Raimondi, cantante vincitrice Festival di Sanremo» (en italià). Monopoli Tre Rose. Rivista Storica della Città, 20-03-2021. [Consulta: 18 agost 2021].
* 1 2 Borgna, Gianni. La Italia de San Remo (en italià). Milà: Arnoldo Mondadori Editore, 1998, p. 45-48. ISBN 88-04-43638-7.
* ↑ Carbonara, Stefano. «Ciao Lella. Con te va via una donna buona, colta, speciale.» (en italià). Monopoli Tre Rose. Rivista Storica della Città, 13-02-2024. [Consulta: 6 febrer 2025].
# Fugida de Pretòria

Fugida de Pretòria (títol original en anglès, Escape from Pretoria) és una pel·lícula del 2020 coescrita i dirigida per Francis Annan, basada en la fuga real de tres presos polítics a Sud-àfrica el 1979. És protagonitzada per Daniel Radcliffe i Daniel Webber. Es basa en el llibre de 2003 Inside Out: Escape from Pretoria Prison de Tim Jenkin, un dels fugits. S'ha doblat al català per TV3.
Es tracta d'una coproducció internacional entre Austràlia i el Regne Unit. La pel·lícula es va rodar a Adelaide (Austràlia Meridional), a principis de 2019, tant a la ciutat i als suburbis com als estudis Glenside de la South Australian Film Corporation.
La pel·lícula es va projectar l'11 de juliol de 2020 a una selecció petita de cinemes d'Adelaide com a part del Festival de Cinema d'Adelaide, després que els cinemes acabessin de reobrir arran de la pandèmia de la COVID-19.

## Referències

* ↑ «Programació de TV3», 05-02-2025. [Consulta: 5 febrer 2025].
* ↑ Lodge, Guy (5 March 2020). «'Escape from Pretoria': Film Review». Variety.
* ↑ , 13-03-2019.
* ↑ «Escape From Pretoria commences production in South Australia (13 March 2018)». South Australian Film Corporation, 13-03-2019. [Consulta: 16 març 2019].
* ↑ Marsh, Walter. «Down the rabbit hole with Escape From Pretoria director Francis Annan». The Adelaide Review, 08-07-2020. [Consulta: 28 agost 2020].
# Pont Internacional Tancredo Neves

El Pont Internacional Tancredo Neves, també conegut com a Pont Internacional de la Fraternitat, és un pont sobre el riu Iguaçú, al començament de la ruta brasilera BR 469, unint les ciutats de Foz do Iguaçu (al Brasil) amb Puerto Iguazú (a l'Argentina).

## Descripció

Va ser inaugurat el 29 de novembre de 1985 amb el nom de Puente Internacional Tancredo Neves, en honor al president electe Tancredo Neves, qui va morir abans d'assumir el càrrec aquell mateix any.
Posseeix dues direccions per al trànsit i també dues zones exclusives per al pas de vianants, a més d'un complex addicional de 2500 m² de superfície en cada costat, on es troben els serveis de duana, policia, sanitaris i informació turística.
Amb un accés de 2 km pel costat brasiler i 3 km pel costat argentí, la seva extensió és de 489 m i té una llum lliure de més de 220 m en la seva obertura central, sent únic en el seu gènere en el món. Mesura 16,50 metres d'ample i 72 metres d'alt.
La superestructura de formigó pretesat i altura variable, va ser construïda per volades successives a partir de les piles, que estan fundades en 20 pilots d'1,8 m de diàmetre encastats 4 m en roca sana.

## Dades històriques

* 1972: signatura d'un Tractat d'Intenció entre Alejandro Lanusse (president de facto de l'Argentina) i Emílio Garrastazu Médici, (president de facto del Brasil), per a la construcció del pont.
* 1979: reunió mantinguda a Foz do Iguaçu per autoritats i empresaris d'aquesta ciutat i Puerto Iguazú, amb l'objectiu de formar una comissió pro-constructora del pont.
* 1980: creació de la Comissió Mixta Brasiler-Argentina a la Ciutat de Buenos Aires, per a la construcció del pont.
* 1982: després de diversos estudis fets respecte a l'obra, va ser signat el contracte, amb un gran nombre de tècnics i autoritats del Brasil i l'Argentina.
* 1983: cerimònia de llançament de la pedra fonamental del pont sobre el riu Iguazú, realitzada pels exdictadors João Baptista de Oliveira Figueiredo (del Brasil) i Reynaldo Bignone (de l'Argentina). En la mateixa data va ser expedida una ordre de servei de construcció del pont, per un consorci d'empreses.
* 1985 (29 de novembre): inauguració del pont Tancredo Neves, pels presidents José Sarney (del Brasil) i Raúl Alfonsín (de l'Argentina).

## Vegeu també

* Frontera entre l'Argentina i el Brasil

## Enllaços externs

* Twitter Passos Internacionals: Secretaria de Fronteres, Ministeri de Seguretat de la República Argentina
* Estat Actualitzat del Pas Iguazú, documentació requerida i demores habituals