OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sumbat I d'Artanudji

Sumbat I de Artanudji (mort l'any 899) fou un príncep de Artanudji (Alt Tao i Klardjètia) de la família dels Bagrationi, que regna en la segona part del segle ix.
Sumbat Bagration era el segon fill d'Adarnases II de Tao, al seu torn fill primogènit de san Aixot el Curopalata. Mamasakhlis (degà) de la seva dinastia a la mort del seu germà, no va rebre la corona d'Ibèria i no la va pretendre. És citat pel príncep Vakhuxt Bagration com el germà d' Aixot Cecela, que va morir abans que ell.
Va regnar sobre el principat d'Artanudji (avui Ardanuç, a Turquia), i va rebre els títols romans d'Orient d'antípat i patrici i va morir el 889.
Va deixar tres fill d'una esposa desconeguda :
* David I d'Artanudji, príncep de Artanudji
* Bagrat I d'Artanudji, príncep de Artanudji
* un fill que fou Mampal

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 130-132.
# Abdelhamid Bouchnak

Abdelhamid Bouchnak (àrab: عبد الحميد بوشناق, ʿAbd al-Ḥamīd Būxnāq) (Tunis, 1984) és un director de cinema de Tunísia.

## Biografia

Abdelhamid Bouchnak és el fill del cantant tunisià Lotfi Bouchnak. Va estudiar a l'Escola Superior d'Audiovisual i Cinema (ESAC) de Gammarth.
Després, es va convertir en director de l'empresa Shkoon Production.

## Carrera

Després de produir diversos treballs cinematogràfics, com ara la sèrie web Ta7ana, la sèrie de televisió Hedhoukom i els curtmetratges Alliance el 2011 i Bonbon el 2016, va dirigir Jadis Kerkouane, una docuficció històrica.
El 2018, va dirigir el seu primer llargmetratge, Dachra. Fou seleccionada a la Setmana Internacional de la Crítica de la 75a Mostra Internacional de Cinema de Venècia, on va se la pel·lícula de clausura.
El 2019, va dirigir la primera temporada de la sèrie Nouba, emesa a Nessma durant el mes del Ramadà. La segona temporada de la mateixa sèrie, titulada Ochèg Eddenia, s'emet el 2020 a Attessia TV i la plataforma Artify.
El 2021, va dirigir la sèrie Ken Ya Makenech durant el mes de Ramadà i emesa a Télévision tunisienne 1. La seva pel·lícula Papillon d'or, escollida per representar Tunísia a la carrera per l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Oscars de 2022, va guanyar el premi del jurat a la millor decoració i efectes als Festival de Cinema de Cartago.
El seu segon llargmetratge, L'Aiguille, estrenat el desembre de 2023 a Tunísia, explica la història d'una parella i el seu nounat intersexual.
El 2024, va dirigir la sèrie Ragouj emesa a Nessma.

## Notes i referències

* 1 2 «Abdelhamid Bouchnak» (en francès). cinematunisien.com, 22-05-2019.
* ↑ «Le fils de Bouchnak prépare un film d'horreur tunisien». realites.com.tn..
* ↑ «Abdelhamid Bouchnak». linkedin.com..
* ↑ Abdelhamid Bouchnak a Internet Movie Database (anglès).
* ↑ Jadis Kerkouane a Africultures.
* ↑ «En marge de la Mostra de Venise : Dachra du réalisateur tunisien Abdelhamid Bouchnak sélectionné à la Semaine internationale de la critique». huffpostmaghreb.com..
* ↑ «Dachra de Abdelhamid Bouchnak sélectionné à la semaine de la critique de la Mostra de Venise». webdo.tn, 23 juillet 2018..
* ↑ «Abdelhamid Bouchnak retrouve la télévision avec Nouba». kapitalis.com..
* ↑ «Nouba 2 - Ochèg Eddenia en prime time sur la chaîne Attassia TV et gratuitement sur la plateforme digitale tunisienne Artify.tn, mais pas sur YouTube». lapresse.tn..
* ↑ «Le film Tunisien Papillon d'or de Abdelhamid Bouchnak dans la course à l'Oscar du meilleur film international lors de la 94e cérémonie des Oscars de 2022». directinfo.webmanagercenter.com, 13-10-2021..
* ↑ «Tunisie-JCC 2021 : Le film Papillon d'Or obtient une mention pour le meilleur décor et effets». tunisienumerique.com, 07-11-2021..
* ↑ «En Tunisie, le « troisième sexe », un genre invisible». Jeune Afrique, 10 février 2024. ISSN: 1950-1285..
* ↑ «Feuilletons et séries de Ramadan 2024 : Abdelhamid Bouchnak dans la course avec Ragouj». La Presse de Tunisie. ISSN: 0330-9991..
# Sorra

La sorra o arena és un exemple de matèria granular. La sorra es crea per un procés natural dividint la roca finament, en partícules o grànuls que comprenen unes mides de 0,063 a 2 mil·límetres. Una partícula individual en aquest rang de mides s'anomena gra de sorra. La següent mida més petita en geologia és el llim: que són partícules per sota de 0,063 mm de mida. La següent classificació segons la mida per damunt de la sorra és la grava, amb partícules que s'estenen fins a 32 mm.
El material més comú que forma la sorra en els continents i escenes costaneres no tropicals és el sílice (diòxid de silici), normalment en forma de quars, que a causa del seu principi químic i la seva considerable duresa és bastant resistent a la meteorització. Tanmateix, la composició de la sorra fa variar segons la roca local, fonts i condicions. La sorra de corall trobada en escenaris costaners tropicals i subtropicals són reduïts en pedra calcària. Arkose és una sorra o gres amb considerable feldespat contingut que es deriva de la meteorització i l'erosió del granit pròxim normalment. Algunes localitzacions tenen sorres que contenen magnetita, clorita, glauconita, o guix. Les sorres riques en magnetita són de color fosc tirant a negre, ja que s'obtenen de basalts volcànics.
Les sorres de glauconita-clorita són típicament de color verd, com les sorres s'obtenen de basalts (laves) amb un contingut d'olivina alt. Les dunes de sorra de guix al Monument Nacional de les Sorres Blanques a Nou Mèxic són famoses pel seu color blanc brillant. Els dipòsits de sorra en algunes àrees contenen minerals resistents, incloent-hi algunes petites gemmes.
La sorra és transportada pel vent i l'aigua i dipositada en forma de platges i dunes. En un desert, per exemple, es poden formar mars de dunes anomenats erg. Els compost més comú que forma la sorra és el SiO₂.

## Granulometria

Dins de la classificació granulomètrica de les partícules del sòl, les sorres ocupen el següent lloc en l'escalafó:
Granulometria :
| Partícula | Mida |
| Argiles | < 0,002 mm |
| Llims | 0,002-0,063 mm |
| Sorres | 0,063-2 mm |
| Graves | 2-32 mm |
| Còdols | 32 mm-25 cm |
| Blocs | >25 cm |

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.34-35. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 8 novembre 2014].
Viccionari
# Tutela dels juristes islàmics

La tutela dels juristes islàmics (en àrab: ولاية الفقيه, en persa: ولایت فقیه, Velayat-e Faqih) és una teoria xiita que manté que l'islam atorga a l'alfaquí (en àrab: faqih, plural: fuqaha, "jurista islàmic") la custòdia, tutela o vigilància sobre aquells que ho necessitin.
Els ulemes que defensen aquesta teoria dissenteixen sobre les maneres com s'ha d'aplicar aquesta tutela. Una interpretació, la "tutela limitada dels juristes islàmics", sosté que la tutela s'ha de limitar a matèries no litigioses (al-omour al-hesbiah) incloent les fundacions religioses (waqf), qüestions judicials i la propietat, quan no correspon a cap persona concreta.
Una altra interpretació, en canvi, la "tutela absoluta (en àrab: مطلقة) dels juristes islàmics", sosté que la tutela ha d'incloure qualsevol tema que hagi estat tractat pel Profeta o pels Imams xiïtes, incloent-hi el govern del país. La idea de la tutela com a governança fou avançada per l'Aiatol·là Ruhollah Khomeini en una sèrie de sermons pronunciats el 1970 des del seu exili a França, que foren passats clandestinament a l'interior del país per estudiants iranians i recollits en el llibre Hokumat-e Islami: Velayat-e Faqih ("El govern islàmic: la tutela dels juristes"), i que ara constitueix el fonament de la Constitució de la República Islàmica de l'Iran, des de la Revolució islàmica.
La Constitució de l'Iran disposa que un faqih o vali-ye faqih (jurista vigilant) serveixi com a Líder Suprem de l'Iran per damunt del govern. El primer a ocupar aquest càrrec fou el mateix Aiatol·là Khomeini. En el context de l'Iran, la tutela dels juristes islàmics és anomenada sovint "govern dels juristes" o "govern dels juristes islàmics".

## Referències

* ↑ Pàgina oficial de l'Aiatol·là al-Uzma Seyyid Ali al-Sistani.
* ↑ http://english.awqaf.ir/ Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine.
* ↑ Interview: Hamid al-Bayati (May 2003)
* ↑ Taking Stock of a Quarter Century of the Islamic Republic of Iran, Wilfried Buchta, Harvard Law School, June 2005, p.5-6
* ↑ Constitució de la República Islàmica de l'Iran, secció 8 Arxivat 2010-11-23 a Wayback Machine. (en anglès) L'article 109 estableix que "el Líder" ha de ser, indefectiblement, "un erudit, com cal per desenvolupar les funcions de muftí en diferents camps jurídics (fiqh)".
# Danielis

Danielis va ser una noble vídua romana d'Orient de Patres. Segons la tradició escrita (continuant en la tradició de Teòfanes), Danielis era una terratinent extremadament rica, i posseïa una part significativa del Peloponès, així com una florent indústria tèxtil i de catifes. Tanmateix, Ilias Anagnostakis ha argumentat que la narrativa sobre Danielis no és una exageració completa, però sí que tenia una gran part de ficció. La seva relació amb Basili el Macedoni seguia el model de la relació entre el rei Salomó i la reina de Sabà per una banda i la visita d'Alexandre el Gran a Kandake (relatada al Romanç d'Alexandre) per l'altra. La invenció es va afegir per tal de magnificar la legitimitat i heroïcitat de Basili.
Les propietats de Danielis, que finalment va llegar a l'emperador Lleó VI el Filòsof, van ser descrites de la següent forma: "supera qualsevol fortuna privada i a penes inferior a la d'un governant", i incloïen 80 dominis i més de 3.000 esclaus, als qui l'emperador va enviar per colonitzar el sud d'Itàlia.
Danielis va conèixer el futur emperador romà d'Orient, Basili, durant una visita que aquest va fer a Patres quan encara era ajudant d'un delegat imperial. Per algun motiu, Danielis li va oferir a Basili regals luxosos i propietats que li van resultar molt útils quan aquest va ascendir al tron imperial. Danielis també va viatjar a Constantinoble amb un gran seguici, per tal de visitar Basili, un cop va esdevenir emperador. La seva lleialtat al tron va ser recompensada amb el títol de mare del rei. Danielis va sobreviure a Basili i va nomenar el fill d'aquest, Lleó VI, com el seu hereu. Lleó va alliberar 3.000 dels seus esclaus i els va enviar per colonitzar el sud d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Aleksandr P. Kajdan. The Oxford Dictionary of Byzantium. 1. print.. Nova York: Oxford Univ. Press, 1991. ISBN 0195046528.
* ↑ A. Kaldel·lis. The study of women and children: methodological challenges and new directions, in P. Stephenson (red.), The Byzantine World, page 61-71, here 63.. 1. print.. Londres i Nova York: Routlegde, 2010.
* 1 2 Mango, Cyril. Byzantium : the empire of new Rome. Nova York: Charles Scribner's Sons, 1981. ISBN 0684167689.

## Bibliografia

* Catholic Encyclopedia. The Byzantine Empire.
* Foundation of the Hellenic World. Middle Byzantine Period: large-scale property.
* Runciman, Steven (1966). Byzantine Civilisation, Edward Arnold (Publishers) Ltd.
# Llàtzer el Pintor

Llàtzer Zografos o el Pintor (grec antic: Λάζαρος Ζωγράφος) (Constantinoble, començament del segle ix - entre Constantinoble i Roma, 867) fou un monjo i pintor de Constantinoble venerat com a sant per diverses confessions cristianes.
Probablement era khàzar i s'instal·là a Constantinoble. Jove, va fer vots religiosos i entrà com a monjo basilià en un monestir de la capital, on va dur una vida de pregària i penitència. Fou prevere i destacà com a pintor. S'oposà al partit iconoclasta durant el regnat de Teòfil (829-842); defensava l'ús de les imatges i en restaurà algunes que els iconoclastes havien fet malbé, per la qual cosa fou arrestat i torturat. Segons la tradició, l'emperador va fer cremar les mans del pintor, amb planxes de ferro roent.
L'emperadriu Teodora, veient-lo mig mort, se n'apiadà i feu que Teòfil l'alliberés; Llàtzer es refugià al temple del Precursor i, malgrat tenir les mans ferides, hi pintà la imatge del sant titular, Joan Baptista, que aviat tingué fama d'icona miraculosa. També va fer un mosaic amb la imatge de Crist, que fou posat a la porta de Halke del Palau Imperial. L'emperadriu li demanà que pregués a Déu pel perdó del seu marit.
Quan els iconoclastes perderen el poder, Llàtzer fou alliberat i fou nomenat ambaixador de l'Imperi Romà d'Orient a Roma, davant el papa Benet III. De camí cap a Roma, Llàtzer morí en 867 de causes naturals. La seva despulla fou portada a Constantinoble, a l'església de Sant Evandre. L'Església Ortodoxa el celebra el 17 de novembre; la Catòlica, el 23 de febrer.
# Teòfanes Grapte

Teòfanes Grapte o Teòfanes el Marcat (grec: Θεόφανης Γραπτός; llatí: Theophanes Graptus; Palestina, 775 - Nicea, 845) fou un monjo romà d'Orient i escriptor eclesiàstic. És venerat com a sant per les esglésies ortodoxa i catòlica.
Era fill del venerable Jonàs el Prevere, de Jerusalem; el seu germà gran fou Teodor Grapte. No hi ha notícies sobre la seva educació i ordinació. Se sap que els dos germans van ingressar al monestir de Mar Saba, prop de Betlem, on foren deixebles de Miquel Sincel·le. En 813, Miquel i els dos deixebles van iniciar un viatge cap a Roma, enviats pel Patriarca de Jerusalem perquè donessin el seu suport al papa en la disputa del Filioque que tenia contra els francs.
De camí, van passar per Constantinoble. Recentment, el setè concili ecumènic havia condemnat la iconoclàstia com a heretgia; sospitosos d'ella, foren detinguts i interrogats per l'emperador Lleó V l'Armeni (un fervent iconoclasta que va regnar del 813 al 820), que els feu empresonar. Tot i que per l'emperador va quedar impressionat pels seus arguments, no el van fer canviar i els dos germans i Miquel foren expulsats de la capital.
A la mort de Lleó l'emperador Miquel el Tartamut els va permetre retornar, però no van tardar a ser expulsats altra vegada. El seu successor Teòfil de Bizanci va regnar del 829 al 842 i els va tractar encara pitjor: els va fer empresonar i torturar, i va fer que els marquessin a foc a la cara dotze versos iàmbics mal compostos, tot i que formalment correctes. D'aquí els ve el sobrenom de Grapti (Γραπτοί), "marcats al foc".
Va viure després exiliat a una presó d'Apamea de Bitínia, on va morir Teodor cap al 841. Teòfanes i Miquel van poder veure el final de la iconoclàstia quan va pujar a la regència Teodora, la vídua de Teòfil, en nom del seu fill Miquel III. Teòfanes va ser nomenat bisbe de Nicea per Metodi el patriarca de Constantinoble.
Va morir a Nicea el desembre de 845.
Les seves obres foren:
* Un Κανών, Canon, o himne pel seu germà Teodor, que fou inclòs en el llibre de l'església grega la Menaea per ser utilitzat el 27 de desembre
* Canon Epinicius sive Victorialis, que utilitza l'església grega el primer diumenge de Quaresma.
* Canon Paracleticus ad B. Deipatram
Amb Josep l'Himnògraf és l'autor amb més himnes i textos inclosos al Paraklitiki, llibre litúrgic de l'Església Ortodoxa, amb cants en vuit tons dedicats als àngels i els difunts. Segueix la tradició himnogràfica de Mar Sabbas, on havien destacat Andreu de Creta o Joan Damascè.

## Referències

* ↑ Graptus, Theodorus and Theophanes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 300
# Miquel Soler i Sararols

Miquel Soler i Sararols (castellà: Miquel Soler) (la Vall d'en Bas, 16 de març de 1965) és un destacat exfutbolista català dels anys 80 i 90, i actualment entrenador de futbol.

## Carrera esportiva
### Com a jugador

Acostumava a jugar de lateral esquerre, que era la seva posició natural. Es va iniciar al club de la seva comarca, la Unió Esportiva Olot. D'allà, va anar a para a la primera divisió espanyola, jugant primer amb el RCD Espanyol, i més endavant el Barça, i d'altres equips. A primera divisió disputà un total de 504 partits, en 7 equips diferents, i va marcar 11 gols. És el cinquè jugador amb més partits disputats en aquesta competició de la història. Fou 9 cops internacional amb la selecció espanyola, i 3 amb la selecció catalana. Disputà l'Eurocopa d'Alemanya 1988.
Actualment (2007), juga a la selecció estatal de futbol platja.

#### Clubs

* 1979-1983: UE Olot
* 1983-1985: RCD Espanyol
* 1985-1986: CE L'Hospitalet
* 1986-1988: RCD Espanyol
* 1988-1991: FC Barcelona
* 1991-1992: Atlètic de Madrid
* 1992-1993: FC Barcelona
* 1993-1995: Sevilla FC
* 1995-1996: Reial Madrid
* 1996-1998: Reial Saragossa
* 1998-2003: Reial Mallorca

#### Palmarès

* 2 Lliga espanyola de futbol
* 2 Copa espanyola de futbol
* 2 Supercopa d'Espanya de futbol
* 1 Supercopa d'Europa de futbol
* 1 Recopa d'Europa

### Com a entrenador

La temporada 2014-2015 fou entrenador del RCD Mallorca, càrrec en què fou rellevat el juny de 2015 pel Txapi Ferrer.

## Referències

* ↑ «El Atlético vuelve crecido al Manzanares bajo la tutela familiar de Luis Aragonés» (en castellà). ABC, 28-07-1991. [Consulta: 7 octubre 2014].
* ↑ «Albert "Chapi" Ferrer ha estat presentat com a nou entrenador del Mallorca en substitució de Miquel Soler». 324.cat. [Consulta: 20 juny 2015].
# Llista de topònims de Vilamacolum

Llista de topònims (noms propis de lloc) del municipi de Vilamacolum, a l'Alt Empordà
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## casa

| imatge | Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) | Dades a WD |
| | Can Geli | Vilamacolum | casa | Estil: arquitectura modernista | 42° 11′ 48″ N, 3° 03′ 23″ E﻿ / ﻿42.1967°N,3.0564°E﻿ / 42.1967; 3.0564 ca:Plaça Catalunya | bé integrant del patrimoni cultural català | | |
| | Can Selmo | Vilamacolum | casa | | 42° 11′ 49″ N, 3° 03′ 25″ E﻿ / ﻿42.197075°N,3.056984°E﻿ / 42.197075; 3.056984 ca:Carrer Tramuntana / Carrer Closes | bé integrant del patrimoni cultural català | | |

## granja

| Nom | Ubicat a | instància de | coordenades |
| Granja Font | Vilamacolum | granja | 42° 11′ 33″ N, 3° 02′ 54″ E﻿ / ﻿42.192493104011°N,3.04825139798269°E﻿ / 42.192493104011; 3.04825139798269 |
| Granja Gran | Vilamacolum | granja | 42° 11′ 31″ N, 3° 03′ 45″ E﻿ / ﻿42.1920179249464°N,3.06244536710837°E﻿ / 42.1920179249464; 3.06244536710837 |
| Granja Serra | Vilamacolum | granja | 42° 11′ 24″ N, 3° 03′ 47″ E﻿ / ﻿42.1900541869705°N,3.06308530816389°E﻿ / 42.1900541869705; 3.06308530816389 |

## masia

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció |
| Ca n'Agustí Dalmau | Vilamacolum | masia | | 42° 12′ 00″ N, 3° 03′ 30″ E﻿ / ﻿42.20010028°N,3.05830556°E﻿ / 42.20010028; 3.05830556 | |
| Can Granés | Vilamacolum | masia | Estil: arquitectura popular 15th century | 42° 11′ 48″ N, 3° 03′ 26″ E﻿ / ﻿42.196666°N,3.057183°E﻿ / 42.196666; 3.057183 ca:C. de les Closes s/n | bé integrant del patrimoni cultural català |
| Can Martinot | Vilamacolum | masia | | 42° 11′ 52″ N, 3° 03′ 26″ E﻿ / ﻿42.197784685317°N,3.05729120256768°E﻿ / 42.197784685317; 3.05729120256768 | |
| Can Tet | Vilamacolum | masia | Estil: arquitectura gòtica | 42° 11′ 47″ N, 3° 03′ 23″ E﻿ / ﻿42.1964°N,3.05635°E﻿ / 42.1964; 3.05635 ca:Carrer de l'Om | bé integrant del patrimoni cultural català |
| Can Torrecabota | Vilamacolum | masia | | 42° 12′ 13″ N, 3° 03′ 25″ E﻿ / ﻿42.20363889°N,3.05689167°E﻿ / 42.20363889; 3.05689167 | |
| Mas Rovira | Vilamacolum | masia | | 42° 11′ 31″ N, 3° 02′ 57″ E﻿ / ﻿42.19188056°N,3.04926389°E﻿ / 42.19188056; 3.04926389 | |

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) |
| Santa Maria de Vilamacolum | Vilamacolum | església | Estil: arquitectura romànica arquitectura gòtica 12nd century | 42° 11′ 42″ N, 3° 03′ 30″ E﻿ / ﻿42.195°N,3.05832°E﻿ / 42.195; 3.05832 ca:Carrer de l'Església, Vilamacolum 7 msnm | bé d'interès cultural bé cultural d'interès nacional | Santa Maria de Vilamacolum |
| Vilamacolum | Vilamacolum | entitat singular de població ens local històric de Catalunya capital municipal | 379 hab | 42° 11′ 46″ N, 3° 03′ 24″ E﻿ / ﻿42.19618°N,3.05662°E﻿ / 42.19618; 3.05662 5 msnm | | |
| casa consistorial de Vilamacolum | Vilamacolum | casa consistorial | | 42° 11′ 47″ N, 3° 03′ 25″ E﻿ / ﻿42.1963181°N,3.0570374°E﻿ / 42.1963181; 3.0570374 | | |
# Can Glòria

Can Glòria era una masia senyorial situada al barri d'Horta de Barcelona, a redós de Collserola, entre les masies de Can Cortada i Can Notari. Va ser enderrocada el 1974.

## Història

Fou construïda a mitjans del segle xviii per Josep Glòria i Picó (1723-1782), membre d'una família de comerciants que importaven cotó d'Amèrica. A finals de segle era propietat del seu nebot Onofre Glòria i Sampons (1733-1798), cònsol de Malta a Barcelona i fabricant d'indianes. Posteriorment, passà a mans del baró de Foixà i finalment a Jaume de Bofarull.
Durant la Guerra Civil espanyola va ser expropiada i l'Ajuntament de Barcelona hi va fer una Escola de Producció. El 1974 fou enderrocada per a la construcció del segon cinturó de ronda, actual Ronda de Dalt, malgrat els intents de l'Escola d'Arquitectura de Barcelona de declarar-la monument historicoartístic.

## Descripció

La torre-masia era d'estil neoclàssic, amb esgrafiats a la façana i balustrades de ceràmica. Tenia dues plantes i golfes, hi havia una capella, una biblioteca, un gran saló per convidats i el menjador amb gran pintures murals. Tenia uns jardins romàntics davant de la façana principal, que es distribuïen en tres nivells: al superior hi havia un estany, una gran cascada i les torres dels Vents; al mig hi havia un jardí d'estil Lluís XV amb el bany de Diana, el banc de la Comtessa i l'escala del Trobador; a baix, el pati d'honor, el balcó de Pilats i la menagerie. L'ús de casa d'estiueig es combinava amb l'explotació agrícola, especialment de vinya.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Glòria

## Referències

* 1 2 Giménez i Compte, Carlota. L'Abans: Recull gràfic de la Vall d'Horta (1861 - 1978). El Papiol: Efadós, juny 2012. ISBN 978-84-15232-22-3.
* ↑ «Can Glòria, la finca que va donar pas al Cinturó de Ronda». Betevé, 28-10-2016.
* ↑ Díez i Quijano, Desideri. El que ha estat i és Horta. Barcelona. Graó, Stat. Cooperativa, juliol 1982. ISBN 84-2917-1914-8.
* ↑ «La «Torre Gloria» de Horta se salvará de la demolición». La Vanguardia, 25-09-1970.

## Enllaços externs

* «Can Glòria». Memòria dels barris (blog), 07-11-2011.
# La Santa Faç (Santo Domingo el Antiguo)

La Santa Faç és una obra d'El Greco que pertanyia al retaule major de Santo Domingo el Antiguo, a Toledo. Va ésser venut l'any 1964 i substituït per una còpia. Consta amb la referència 6-A en el catàleg raonat d'obres d'El Greco realitzat pel seu especialista Harold Wethey.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; El llenç, sense tenir en compte ni el marc ni els àngels, és ovalat i mesura 76 x 55 cm.; Col·lecció privada.
Els documents demostren que en principi s'havia projectat col·locar un escut en el lloc d'aquesta obra, de forma que el canvi d'opinió degué tenir lloc durant la construcción del retaule.
La Santa Faç podía considerar-se un adequat substitut de la Crucifixió, cosa que venia a complementar l'escena de La Trinitat de l'àtic i ajuda a comprendre el gest i la mirada de Maria en L'Assumpció de Maria de sota. El rostre d'aquest Crist és frontal, serè, amb un esguard penetrant, i té un grau de realitat molt superior al del teixit sobre el qual està imprès. Aquesta obra obra mostra com El Greco podía fer confluir el seu fons romà d'Orient amb el naturalisme i l'expressivitat pròpies de l'Occident cristià del seu temps.

## Situació dins el conjunt

* L'original estava el frontispici sobre el Retaule Major.

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra mencionada, p. 22-23.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra mencionada, p. 22.
* ↑ Álvarez Lopera, José. Obra esmentada, p. 98-99.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Marañón, Gregorio; El Greco y Toledo ; RBA Libros; Barcelona-2014; ISBN 978 84 9056 112 6
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1
* Álvarez Lopera, José; El Greco, La Obra esencial; Editorial Sílex; Madrid-2014; ISBN 978-84-7737-8600