OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Basil Williams

Basil John Williams (Buenos Aires, Argentina, 11 de març de 1891 – Surrey, 1951) va ser una patinador artístic sobre gel britànic que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla de bronze en la prova parelles del programa de patinatge artístic, formant parella amb Phyllis Johnson. En la prova de individual fou setè.

## Palmarès
### Individual

| Competició | 1912 | 1913 | 1920 |
| Jocs Olímpics | | | 7è |
| Campionat del Regne Unit | 2n | 1r | |

### Paerelles

| Competició | 1912 | 1920 |
| Parella | Edna Harrison | Phyllis Johnson |
| Jocs Olímpics | | 3r |
| Campionat del món | 6è | |

## Referències

* ↑ «Basil Williams Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 31 juliol 2017].
# Dorothy Greenhough-Smith

Dorothy Vernon Greenhough-Smith (Yarm, Stockton-on-Tees, Comtat de Durham, 27 de setembre de 1882 – Royal Tunbridge Wells, Kent, 9 de maig de 1965) va ser una patinadora artística sobre gel i tennista anglesa que va competir a començaments del segle xx.
Era la filla de l'escriptor James Edward Preston Muddock i el 1900 es casà amb l'editor Herbert Greenhough Smith.
El 1908 va prendre part en els Jocs Olímpics de Londres, on guanyà la medalla de bronze en la prova individual femenina del programa de patinatge artístic. Fou superada en la classificació per la britànica Madge Syers i l'alemanya Elsa Rendschmidt.
El 1914 va disputar el Torneig de Wimbledon, però va perdre en primera ronda.

## Palmarès
### Individual

| Competició | 1906 | 1908 | 1911 | 1912 |
| Jocs Olímpics | | 3r | | |
| Campionat del món | 5è | | | 2n |
| Campionat del Regne Unit | | 1r | 1r | |

## Referències

* 1 2 3 «Dorothy Greenhough-Smith Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 d’abril 2012. [Consulta: 4 setembre 2016].
# Inonotus obliquus

El chaga (llatinització de la paraula russa 'чага'), (Inonotus obliquus), també conegut popularment com a "nas de carbó", és un bolet de soca de la família Hymenochaetaceae. Paràsit en el bedoll blanc i altres arbres. El capell estèril es forma de manera irregular i té l'aparença de carbó cremat. El cos fèrtil es pot trobar molt rarament com un fong resupinat sobre o prop del fonament, i usualment apareix quan l'arbre hoste és completament mort. L'Inonotus obliquus creix en els boscos de bedoll de Rússia, Corea, a l'est o nord d'Europa, àrees nord dels Estats Units, a les muntanyes de Carolina del Nord i al Canadà. El chaga es considera com un bolet medicinal que té un lloc entre els remeis casolans de Rússia i est d'Europa.

## Ús medicinal

D'ençà del segle xvi, el fong chaga s'ha usat com a remei casolà a Rússia i en medicina botànica de països de l'Est d'Europa com a remei per al càncer, gastritis, úlceres, i tuberculosi dels ossos. L'Inonotus obliquus produeix diversos rangs de metabòlits secundaris incloent compostos fenòlics, melanines, i triterpenoides tipus lanostane. Entre aquests hi ha els components actius antioxidants, antitumorals i per a millorar la immunitat humana contra les infeccions de microbis patògens. No obstant això, geogràficament aquest bolet és restringit a hàbitats frígids i creix molt lentament, la qual cosa suggereix que el chaga no és una font fiable dels compostos bioactius. Totes les temptatives de cultivació d'aquest fong han resultat en una reducció de la producció de metabòlits bioactius."

## Bibliografia

* Smith JE, Rowan NJ, Sullivan R Medicinal Mushrooms: Their Therapeutic Properties and Current Medical Usage with Special Emphasis on Cancer Treatments, 2001
* Cristina Lull, Harry J. Wichers, and Huub F. J. Savelkoul "Antiinflammatory and Immunomodulating Properties of Fungal Metabolites", Wageningen University and Research Center, The Netherlands 2005
* Ulrike Lindequist, Estafo H. J. Niedermeyer, and Wolf-Dieter Jülich " The Pharmacological Potential of Mushrooms", Oxford University Press 2005
* Andrea T. Borchers, Anita Krishnamurthy, Carl L. Keen, Frederick J. Meyersà, and M. Eric Gershwin "Immunobiology of Mushrooms", Society for Experimental Biology and Medicine 2008

## Vegeu també

* Planta medicinal

## Referències

* ↑ Zheng W, Miao K, Liu Y, Zhao Y, Zhang M, Pan S et al. «Chemical diversity of biologically active metabolites in the sclerotia of Inonotus obliquus and submerged culture strategies for up-regulating their production.». Appl Microbiol Biotechnol, 87, 4, 2010, pàg. 1237–54. DOI: 10.1007/s00253-010-2682-4. PMID: 20532760.
# Únic supervivent

Únic supervivent (títol original: The Quiet Earth) és una pel·lícula neozelandesa dirigida per Geoff Murphy, estrenada l'any 1985. Ha estat doblada al català

## Argument

Zac Hobson, un científic de la Delenko Corporació, es desperta un matí i descobreix que tota traça de vida ha desaparegut. Trobant-se sobtadament sol al món, passa del pànic a la bogeria, acaba per comprendre que aquest increïble esdeveniment seria el resultat d'una misteriosa experiència portada al si mateix de la seva empresa, el projecte « Flashlight ».

## Repartiment

* Bruno Lawrence: Zac Hobson
* Alison Routledge: Joanne
* Pete Smith: Api
* Anzac Wallace: el col·lega d'Api
* Norman Fletcher: Perrin
* Tom Hyde: el científic

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge ha estat efectuat a Auckland, Hamilton i Warkworth, a Nova Zelanda.
* La pel·lícula va estar en competició en el Festival internacional de Cinema fantàstic d'Avoriaz 1986, però no va obtenir cap recompensa.

## Premis

* Premi al millor director i al millor actor per Bruno Lawrence, el Fantafestival 1986.
* Premi a la millor pel·lícula, millor director, millor guió, millor fotografia, millor muntatge, millors decorats, millor actor per Bruno Lawrence i millor segon paper masculí per Pete Smith, en els New Zealand Film and TV Awards el 1987.

## Referències

* ↑ esadir.cat. Únic supervivent . esadir.cat.
* ↑ The New York Times. The Quiet Earth (en anglès). The New York Times.
# Jan de Looper

Jan de Looper (Hilversum, 2 de maig de 1914 - Hilversum, 23 de juny de 1987) va ser un jugador d'hoquei sobre herba neerlandès que va competir durant la dècada de 1930. Era germà del també jugador d'hoquei sobre herba Henk de Looper.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Berlín, on va guanyar la medalla de bronze com a membre de l'equip neerlandès en la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* 1 2 «Jan de Looper Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de setembre 2011. [Consulta: 7 desembre 2018].
# Bijuteria

La bijuteria (del francès bijouterie ) és la indústria de la fabricació de joies de fantasia amb materials no nobles. La bijuteria fina, en la qual s'empren materials preciosos (com l'or), però en forma de xapat, pot arribar a competir amb l'autèntica joieria.

## Materials

La bijuteria sol usar materials molt diversos, des de la porcellana fins als fils de llautó, passant per la pasta de paper o les perles cultivades. Els objectes confeccionats amb metall sobre els seus aliatges solen portar un recobriment de material noble, com l'or, la plata, o el rodi. Depenent de la qualitat del recobriment un adorn de bijuteria fina, d'aquest tipus, pot arribar a ser pràcticament indistingible d'una joia, lògicament, per a una persona no experta. Els metalls preciosos solen ser molt densos i, per tant, les petites peces que s'elaboren amb ells són, per la seva grandària, bastant pesades. Un bon substitut, almenys quant a densitat, solen ser els aliatges de plom.
En cadenes i penjolls se sol usar el llautó xapat amb capes d'or d'entre 1 a 5 micras de gruix per evitar la formació d'èczema sobre alteracions epidèrmiques provocades per reaccions de tipus al·lèrgic.

## La bijuteria a Espanya

La indústria de la bijuteria i accessoris a Espanya és una activitat econòmica important, que es posa de manifest en el fet que aquest país es troba entre els tres primers exportadors d'Europa al costat de França i Itàlia. Els associats a SEBIME (Setmana de la Bijuteria de Menorca) facturen 120 milions d'euros anuals i donen feina a 3.600 persones espanyoles i estrangeres, a data de 2008.Una de les empreses associades fou Catisa, referent de la producció de bijuteria a Menorca.

## Referències

* ↑ «Bijuteria». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Juan Casabó. Joyería. Editorial Albatros, p. 158–. ISBN 978-950-24-1250-4 [Consulta: 14 novembre 2011].
* ↑ Casabó, Juan. Joyería (en castellà). 4 ed. rev. y actualizada. Buenos Aires: Editorial Albatros, 2010, p. 158 ss. ISBN 978-950-24-1250-4.
* ↑ «Este viernes Mister Mundo 2007 desfilará en Pasarela EuroBijoux.» (en castellà). EsDiari.com, 05-05-2008. [Consulta: 24 gener 2021].

## Enllaços externs

* Orús, Abigail. «Valor de las exportaciones de bisutería desde España a distintos países del mundo en 2019» (en castellà). Statista, 09-12-2020.
# Macunaíma (pel·lícula)

Macunaíma és una pel·lícula de comèdia brasilera de 1969 dirigida per Joaquim Pedro de Andrade, basada en la novel·la homònima de Mário de Andrade. Va ser llançada en una versió doblada per al públic dels Estats Units el 1972 per New Line Cinema. El 13 de juny i el 12 de juliol de 2005, la cadena TV5 va emetre la pel·lícula en portuguès original amb subtítols en francès. Va ser reestrenada internacionalment el 2009.
El novembre de 2015 la pel·lícula fou inclosa en el 10è lloc de la llista establerta per l'Associação Brasileira de Críticos de Cinema (Abraccine) de les 100 millors pel·lícules brasilers de tots els temps.

## Argument

Basada en el llibre de Mário de Andrade de 1928, la paràbola moderna segueix les desventures d'un home negre (Grande Otelo) que neix miraculosament d'una dona gran (Paulo José) , que se suposa que és dels pobles indígenes del Brasil, a la selva de l'Amazònia. Tot i que va néixer adult, té el cor d'un nen juganer. Després de la mort de la seva mare, es troba cara a cara amb una primavera que el torna blanc (Paulo José). Amb aquest canvi, ell i els seus dos germans es traslladen a Rio de Janeiro, però són interrogats per terroristes de carrer a la seva arribada.
Aleshores, gràcies a una aventura amb una dama blanca, la guerrillera assassina Ci (Dina Sfat), l'heroi de la pel·lícula engendra un nen negre (Grande Otelo) amb ella. Quan la mare i el fill moren, s'embarca en una recerca per recuperar una pedra màgica d'un ric habitant de la ciutat. En aquesta pel·lícula, se suposa que el mite essencialista de les 3 races brasileres, blanc, negre i nadius originals del Brasil, està representat a través del protagonista, els seus germans i la seva mare.
Al llarg de les seves aventures, Macunaíma aprèn algunes lliçons difícils sobre la vida i la societat brasilera. Macunaima funciona com una representació al·legòrica de l'agitació del Cop d'estat militar brasiler que s'havia produït.

## Repartiment

* Grande Otelo com a Macunaíma negre
* Paulo José com a Macunaíma blanca/mare de Macunaíma
* Dina Sfat com a Ci
* Jardel Filho com a Wenceslau Pietro Pietra
* Milton Gonçalves com a Jigué
* Rodolfo Arena com a Maanape
* Joana Fomm com a Sofará
* Maria do Rosario com Iriqui
* Hugo Carvana
* Carmem Palhares
* Wilza Carla
* Zezé Macedo
* Maria Lúcia Dahl
* Myriam Muniz

## Reconeixements

* 1969: Festival de Brasília, premi al millor actor, millor producció, millor guió i millor paper secundari
* 1970: Millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata
* 1970: Presentació a la Quinzena de Cineastes (selecció paral·lela del 23è Festival Internacional de Cinema de Canes)

## Referències

* ↑ «Macunaíma» (en portuguese). Cinemateca Brasileira. [Consulta: 3 març 2014].
* ↑ Johnson, Reed «Satire, in the face of repression». Los Angeles Times, 17-06-2009 [Consulta: 23 setembre 2010].
* ↑ «Abraccine organiza ranking dos 100 melhores filmes brasileiros». abraccine.org.
* ↑ 11º Festival sur le site du Festival
* ↑ Édition 1970, site officiel de la Quinzaine des réalisateurs.

## Enllaços externs

* Macunaíma a YouTube
# Mar Grimalt

Mar Grimalt, nom artístic de Maria del Mar Grimalt i Pomar (Felanitx, 10 de febrer de 1996), és una cantant mallorquina. El seu estil es caracteritza per emprar instruments de percussió ibèrica (guitarra, pandero quadrat) com a eina d’expressió combinats amb la musicació de poetes, com Miquel Bauçà i Maria-Mercè Marçal. La seva veu intensa i càlida, entre folk i cançó, s'emmiralla en la de cantants com Maria del Mar Bonet, Sílvia Pérez Cruz i Maria Arnal, i la música d’artistes llatinoamericanes com La Lá i Perotá Chingó.
Mar Grimalt va passar la seva infantesa a Felanitx, i als 18 anys es va traslladar a Madrid i a Mèxic a estudiar Teràpia Ocupacional, i continuà amb el màster de Musicoteràpia. El 2021 va ser preseleccionada al concurs Sona9, va obtenir la segona posició a l'IBJove i va guanyar la 14a edició del Concurs Sons de la Mediterrània a Manresa. Com a part del premi, Mar Grimalt va enregistrar el seu primer elapé que va presentar a tots els festivals participants del concurs: la mateixa Fira Mediterrània, el Tradicionàrius, el Música a la Vila del Vendrell, el FIMPT de Vilanova i la Geltrú, l'Ethno Catalonia de Banyoles i el Circuit Folc.

## Discografia

* Espurnes i coralls (Segell Microscopi, 2023)

## Premis i reconeixements

* Segona posició al concurs IBJove, 2021
* Guanyadora, 14è concurs Sons de la Mediterrània, 2021.
* Premi Bartomeu Rosselló-Pòrcel dels Premis 31 de desembre de l'Obra Cultural Balear, 2023.

## Referències

* 1 2 «Mar Grimalt: «Veig l’escena musical illenca molt efervescent i hi ha molta cura. Més que veure’ns com a rivals, ens veiem com a companys!»», 01-12-2021. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «Mar Grimalt | Barnasants | Projecte de Cultura en Xarxa». [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ Pérez, Anna. «Mar Grimalt: "La música és una cosa física i emocional"». Núvol, 26-01-2022. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ Enderrock.cat. «Mar Grimalt guanya el Concurs Sons | Enderrock.cat». [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ NacióManresa. «La Rosalía «tradi» es diu Mar Grimalt (i la Mediterrània ho va saber veure)». [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «IB3N | L’Obra Cultural Balear entrega els Premis 31 de Desembre». [Consulta: 18 desembre 2023].
# Medalla d'or Gerhard-Herzberg en Ciències i Enginyeria del Canadà

La medalla d'or Gerhard-Herzberg en ciències i enginyeria del Canadà o medalla Herzberg és atorgat pel Consell de Recerca de Ciències Naturals i Enginyeria (CRSNG) del Canadà amb motiu de les "contribucions a la investigació que es caracteritzen tant per l'excel·lència i per la influència ».
Abans de l'any 2000, el CRSNG va condecorar la medalla d'or en ciències i enginyeria del Canadà, abans de canviar el nom del premi en honor de Gerhard Herzberg (1904-1999), guanyador del Premi Nobel de química de 1971.

## Destinataris

| Any | Destinatari | Afiliació | Domini |
| 1991 | Raymond Lemieux | Universitat d'Alberta | Química |
| 1992 | William Fyfe | Universitat d'Ontario Occidental | Ciències de la Terra |
| 1993 | Pedra Deslongchamps | Universitat de Sherbrooke | Química |
| 1994 | Alan Davenport | Universitat d'Ontario Occidental | Enginyeria civil |
| 1995 | Peter Hochachka | Universitat de la Colúmbia Britànica | Zoologia |
| 1996 | Stephen Hanessian | Universitat de Mont-real | Química |
| 1997 | Keith Brimacombe | Universitat de la Colúmbia Britànica | Metal·lúrgia |
| 1998 | Keith Ingold | Consell nacional d'investigacions del Canadà | Química |
| 1999 | James Arthur | Universitat de Toronto | Matemàtiques |
| 2000 | Howard Alper | Universitat d'Ottawa | Química |
| 2001 | David Schindler | Universitat d'Alberta | Biologia |
| 2002 | Tito Scaiano | Universitat d'Ottawa | Química |
| 2003 | Arthur B. McDonald | Universitat Queen's | Física |
| 2004 | John Smol | Universitat Queen's | Biologia |
| 2005 | David Dolphin | Universitat de la Colúmbia Britànica | Biochimie |
| 2006 | Richard Bond | Universitat de Toronto | Astrophysique |
| 2007 | John Polanyi | Universitat de Toronto | Química |
| 2008 | Paul Corkum | Universitat d'Ottawa Consell nacional d'investigacions del Canadà | Física |
| 2009 | Gilles Brassard | Universitat de Mont-real | Informàtica |
| 2010 | Geoffrey Hinton | Universitat de Toronto | Intel·ligència artificial |
| 2011 | W. Richard Peltier | Universitat de Toronto | Ciències de la Terra |
| 2012 | Stephen Cook | Universitat de Toronto | Informàtica |
| 2013 | W. Ford Doolittle | Dalhousie University | Bioquímica |
| 2014 | Ningú | | |
| 2015 | Axel Becke | Dalhousie University | Química |
| 2016 | Victoria Kaspi | Universitat McGill | Astrofísica |

## Referències

* ↑ «NSERC - Gerhard Herzberg - About the Award» (en anglès). Natural Sciences and Engineering Research Council. [Consulta: 1r gener 2011].
* ↑ «Finalists for Canada's Top Science Prize Announced» (en anglès). Canada News Wire [Ottawa], 17-11-2004, pàg. 1 [Consulta: 17 novembre 2004].
* ↑ «Anciens lauréats». Natural Sciences and Engineering Research Council. [Consulta: 23 febrer 2016].
# Maria Sisternas

Maria Sisternas Tusell, (Barcelona, 1981) és una arquitecta catalana, directora de l'Institut Català del Sòl entre 2022 i 2024.

## Trajectòria

És arquitecta per l'Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona (UPC) i Màster en Disseny Urbà i Ciències Socials per la London School of Economics, gràcies al programa de beques de la Fundació de Caja Madrid.
Va iniciar l’etapa professional amb el projecte guanyador per a 92 habitatges protegits a Loma del Colmenar, Ceuta, del Concurs “Hacemos Ciudad – Proyecto Viva” convocat per SEPES l’any 2006, amb Marta Oristrell. Més tard, va contribuir a redactar projectes estratègics a ciutats mediterrànies com a responsable de projectes de la xarxa de ciutats mediterrànies Medcités. Entre el 2012 i el 2015, va exercir com a directora de projectes d’Hàbitat Urbà de l'Ajuntament de Barcelona, impulsant projectes de transformació de barris i espai públic amb els departaments de Projectes Urbans, Participació ciutadana i Prospectiva Urbana.
Fins al 2022, fou responsable de Mediaurban, l’Agència de Continguts Urbans del Grup Mediapro. Ha impulsat dues promocions d’habitatges socials en dret de superfície, ha participat en la redacció de diversos treballs urbanístics i ha produït diversos continguts divulgatius sobre temàtiques urbanes. Ha guanyat diverses convocatòries del concurs Europan a Santander, Lisboa i Madrid, amb un projecte per transformar els entorns de l’actual Hospital Infanta Leonor en un Campus de Salut integrat al “Bosque Metropolitano”.
Ha col·laborat amb persones i entitats d’experteses diverses de l’àmbit de l’arquitectura, el dret, l’economia, la sostenibilitat, les ciències socials i la construcció, procurant aportar sempre una mirada constructiva i operativa, i en particular, s’ha interessat per la problemàtica de l’assequibilitat de l’habitatge. Ha treballat per a ciutats petites i grans, caminant-hi i intentant comprendre’n l’evolució històrica.
Ha contribuït a la redacció de l’estratègia Catalunya 2022, a la secció d’opinió del diari Ara i ha publicat articles a “El món d’ahir”, les notes internacionals del CIDOB, el think tank finès “Sitra” i altres publicacions especialitzades. Ha estat docent al grau d’Arquitectura de la UdG. Entre 2022 i 2024 fou directora de l'Incasòl.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Nomenaments». Govern de la Generalitat, 15-11-2022. [Consulta: 12 agost 2024].
* ↑ «Maria Sisternas serà la nova directora de l'Incasòl», 15-11-2022. [Consulta: 12 agost 2024].
# Martí Bosch i Pontius

Martí Bosch i Pontius fou un organista català de la primera meitat del segle xix. Exercí com a organista de la parròquia de Santa Maria de Mataró probablement entre 1817 i principis de 1820, quan presentà la seva dimissió. El succeí en el seu càrrec de magisteri de l'orgue Baltasar Dorda i Lloveras.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria; Cabot i Sagrera, Neus. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 4: Fons del Museu-Arxiu de Santa Maria de Mataró. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2010, p. 38.
# María Alché

María Alché (nascuda María Alchéa a Buenos Aires, 23 de abril de 1983) 3 d'abril de 1983) és una actriu, directora, guionista, productora i fotògrafa argentina.
Va estudiar Direcció Cinematogràfica a l'Escuela Nacional de Experimentación y Realización Cinematográfica (ENERC), de Buenos Aires, graduant-se el 2010. En la seva trajectòria com a actriu es destaquen La niña santa, Tratame bien i Me casé con un boludo. Com a guionista i directora, va realitzar alguns curtmetratges que van ser seleccionats a prestigiosos festivals com el Festival Internacional de Cinema de Locarno, el Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana i el Festival Internacional de Cinema de Rotterdam. Des de 2015 és professora de Direcció d'Actors a l'ENERC. El 2018 va estrenar el seu primer llargmetratge, una coproducció entre l'Argentina, el Brasil, Alemanya i Noruega, Familia sumergida.

## Filmografia com a actriu
### Televisió

Televisió :
| Any | Títol | Personatge | Canal | Notes |
| 2009 | Tratame bien | Helena Chokaklian | El Trece | Participació especial |
| 2011 | Televisión x la inclusión | Amparo | Canal 9 | Participació especial |
| 2012 | El donante | Violeta | Telefe | Protagonista |
| 2013 | Historias de corazón | Aldana | Telefe | Ep: La mamá de Santiago |

### Cinema

Cinema :
| Any | Títol | Rol | Direcció | Notes |
| 2004 | La niña santa | Amalia | Lucrecia Martel | |
| 2005 | Condón Express | Magalí | Luis Prieto | |
| 2005 | Lejos del sol | Rosa | Pablo Agüero | Curt |
| 2007 | Puertas adentro | Olivia | Martín Carranza | Curt |
| 2007 | Tres minutos | Lala Zembrino | Diego Lublinsky | |
| 2007 | El maldito oeste | Dora | Albert Pyun | |
| 2008 | La hermana menor | Martina | Dodi Scheuer y Roberto Scheuer | |
| 2009 | Ni Dios, ni patrón, ni marido | Matilde | Laura Mañá | |
| 2011 | Mi primera boda | Lala | Ariel Winograd | |
| 2011 | Luminaris | Noia | Juan Pablo Zaramella | Curt |
| 2011 | Muta | Model | Lucrecia Martel | Curt |
| 2012 | La mañana de Navidad | Nayla | Gastón Margolin i Martín Morgenfeld | Curt |
| 2014 | El amor y otras historias | Camila Kander | Alejo Flah | |
| 2016 | Me casé con un boludo | Pichu | Juan Taratuto | |
| 2016 | Chuquiragua | Lucía | Mateo Herrera | |

### Vídeos musicals

ídeos musicals :
| Any | Intérpret | Cançó |
| 2021 | Babasónicos | La izquierda de la noche |

## Filmografía com a cineasta

Cinema :
| Any | Títol | Rol | Notes |
| 2008 | ¿Quién se metió con Mayra? | Directora | Curtmetratge |
| 2012 | Noelia | Directora, guionista y productora | Curtmetratge |
| 2012 | Nosilatiaj. La Belleza | Entrenadora actoral | Llargmetratge |
| 2018 | Familia sumergida | Directora y guionista | Llargmetratge |
| 2023 | Puan | Directora i guionista | Llargmetratge |

## Referències

* ↑ Retrospectiva María Alché, Cineclub Municipal
* ↑ «Familia sumergida».
* ↑ http://losandes.com.ar/notas/2012/5/22/el-donante-nombre-padre-643761.asp%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* Ficha en cinenacional.com