OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tractat de Niš

El Tractat de Niš, és una convenció signada el 3 d'octubre de 1739 a Niš, entre l'Imperi Otomà i la Rússia imperial, que especifica les estipulacions del tractat de Belgrad, posant fi a la guerra russo-turca de 1735-1739.
Aquest conflicte és el resultat dels esforços russos per apoderar-se d'Azov i Crimea, el primer pas d'una política destinada a accedir al mar Negre. Diverses expedicions victorioses successives dirigides pel mariscal rus Münnich trenquen la resistència dels tàtars del Kanat de Crimea; els russos creuen el Dnièster, entren a Moldàvia i, el 1739, arriben a la capital moldava de Iași (Iassy) que ocupen. L'imperi dels Habsburg va entrar en guerra el 1737 al costat del seu aliat rus amb l'esperança de conquestes territorials, però va ser forçat a una pau separada, el tractat de Belgrad, que va retornar el nord de Sèrbia, el nord de Bòsnia i Oltènia; el cessament d'hostilitats per part dels austríacs permet als turcs resistir l'empenta russa cap a Constantinoble. A canvi, el sultà reconeix a l'emperador dels Habsburg com el protector oficial de tots els cristians de l'Imperi Otomà, una posició que ja havia reivindicat Rússia.
La retirada austríaca obliga Rússia a signar la pau a Belgrad, abandonant les reclamacions sobre Crimea i Moldàvia; no obstant això, està autoritzat a construir un port a Azov sense poder reclamar aixecar fortificacions ni mantenir cap flota al Mar Negre.

## Referències

* ↑ Jean-Jacques Boucher. Le comte de Lowendal, Ulrich-Frédéric Woldemar. Fernand Lanore, 2012, p. 188. ISBN 978-2-85157-672-9.
* ↑ Frédéric Schoell. Cours d'histoire des États européens. 37. de l'imprimerie royale et chez Duncker et Humblot, 1833.
# Lucrècia Barberini

Lucrècia Barberini —Lucrezia Barberini (italià) —(Florència, 24 d'octubre de 1628 - Mòdena, 24 d'agost de 1699) fou una noble italiana, filla gran de Taddeo Barberini (1603-47) i d'Anna Colonna de Pagliano (1605-58). El 14 d'octubre de 1654 es va casar a la Santa Casa de Loreto amb el duc de Mòdena Francesc I d'Este (1610-1658) fill del duc Alfons III d'Este i d'Elisabet de Savoia D'aquesta unió nasqué Reinaldo III d'Este (1655-1737), cardenal i duc de Mòdena, casat amb Carlota Felicitat de Brunsvic-Lüneburg (1671-1710).

## Enllaços externs

* http://www.genealogy.euweb.cz/welf/welf10.html#F1 (anglès)
# Torre del Xarco

La Torre del Xarco és una torre de vigilància costanera que va fer construir Felip II al segle XVI situada a uns sis quilòmetres cap al sud del municipi de la Vila Joiosa, a la Marina Baixa (País Valencià). Està declarada Bé d'Interès Cultural des de 1996. Es tracta d'una de les torres pertanyents al grup d'arquitectura defensiva que antigament protegia la ciutat contra la pirateria, com ara la Torre Simeó o la Torre d'Aguiló.

## Història

Durant el segle XVI, la costa del sud valencià va ser víctima d'una sèrie de nombrosos atacs de pirates barbarescos en què la Vila Joiosa va jugar un paper essencial en la seva defensa. El rei Felip II va ordenar la creació d'un projecte per dur a terme noves muralles defensives, que encara es poden veure actualment. Es van erigir també unes torres de vigilància costaneres com a part de la defensa del municipi. Juntament amb les seves muralles es va dur a terme les obres de l'església-fortalesa de l'Asumpció, d'estil gòtic. A finals del segle XVII es van aturar els atacs pirates permetent així la normalitat defensiva i la vida urbana fora de les muralles.

## Ubicació

La torre s'enlaira sobre un sortint rocós, a 31 metres sobre el nivell del mar, damunt de l'anomenada Cala del Xarco, una platja de pedres que compta amb un pàrquing per als seus visitants. Amb unes vistes privilegiades del mar Mediterrani, es pot observar a la dreta fins al cap de Santa Pola, amb una successió de torres i fortaleses de camí, i a la seva esquerra es pot visualitzar fins al municipi veí de Benidorm, passant per la Vila Joiosa. Al voltant d'aquest monument es poden trobar diverses cases, algunes de recent construcció i d'altres, que estan abandonades, d'antiga construcció.

## Referències

* 1 2 URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1824. Data de consulta: 14 desembre 2023.
* ↑ «Dirección General de Patrimonio Cultural». [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ Ricardo. «Torre del Charco» (en castellà), 07-02-2022. [Consulta: 2 febrer 2025].
# Taules alfonsines

Les taules alfonsines (que cal no confondre amb unes taules més antigues anomenades "Taules de Toledo" elaborades abans de 1069 segons Joan Vernet) és un llibre medieval que conté unes taules astronòmiques realitzades per iniciativa d'Alfons X el Savi, que mostren les observacions efectuades en el firmament a Toledo des de l'1 de gener de l'any 1263 fins a 1272, i que consignen el moviment dels respectius cossos celestes sobre l'eclíptica, posicions exactes i precises.
L'objectiu d'aquestes taules era proporcionar un esquema d'ús pràctic per calcular la posició del Sol, la Lluna i els planetes d'acord amb el sistema de Ptolemeu. La teoria de referència preveia moviments segons epicicles i els seus deferents, i els paràmetres per a cada cos celeste eren les dimensions relatives dels epicicles, el període de revolució sobre un epicicle, el de l'epicicle sobre el deferent i així successivament. Va ser molt útil per a la geografia, contribuint a la localització de coordenades terrestres basant-se en les coordenades celestes, i per a la navegació, ja que facilitaven l'orientació basant-se en el coneixement de les constel·lacions i situació dels astres. Durant molt de temps, fins a l'arribada de les taules de Pere el Cerimoniós van ser la base de totes les efemèrides que es van publicar a la península Ibèrica.
Les observacions originals provenen de les Taules de Toledo del segle xi de l'astrònom àrab cordovès Azarquiel, i la revisió de la mateixa es va fundar en les observacions dutes a terme en Toledo pels científics jueus alfonsíes Yehudà ben Moshe i Isaac ben Sid.
La influència de les taules alfonsines va abastar tot Europa a través d'una revisió francesa de començaments del segle xiv, la utilització arribar fins i tot fins al Renaixement. De les taules alfonsines se'n han fet diverses edicions, tot i que la més apreciada és la que Paschasius Hamelius, professor del Collège de France a París, va publicar el 1545 i 1553.

## Vegeu també

* Taules de Toledo
* Taules de Pere el Cerimoniós
* Abraham Zacut

## Referències

* ↑ Josep Chabàs; Xavier Rodríguez i Gil. L'Astronomia de Jacob ben David Bonjorn / Josep Chabàs i Bergon; amb la col·laboració d'Antoni Roca i Rosell i Xavier Rodríguez i Gil. Institut d'Estudis Catalans, 1992, p. 9–. ISBN 978-84-7283-216-9 [Consulta: 11 gener 2013].
* ↑ Juan Vernet Ginés, Ramon Parés i Farràs. La ciència en la història dels països catalans. Ed. Univ. Politéc. Valencia, 2004, p. 509–. ISBN 978-84-370-6048-4 [Consulta: 11 gener 2013].
* ↑ Vernet Ginés, Juan; Parés i Farràs, Ramon. La ciència en la història dels països catalans. Ed. Univ. Politéc. Valencia, 2004, p.278. ISBN 8437060486.
* ↑ Valdeón Baruque, Julio. Alfonso X el Sabio. La forja de la España moderna (en castellà). Ediciones Planeta. Madrid, 2003, p. 172-177. ISBN 978-84-8460-994-0.
* ↑ Laura Fernández Fernández, "Las tablas astronómicas de Alfonso X el Sabio. Los ejemplares del Museo Naval de Madrid"
# Dianne Holum

Dianne Holum (Chicago, 19 de maig de 1951) és una patinadora de velocitat sobre gel estatunidenca, ja retirada, que va destacar entre les dècades del 1960 i 1970.
Debutà en una competició internacional a l'edat de 15 anys en el Campionat del Món de patinatge de velocitat disputat l'any 1967, convertint-se en la persona més jove en aconseguir una medalla en finalitzar tercera en la prova de combinada. Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyà tres medalles més en aquests campionats, si bé mai més alta que la plata.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França) participà en la prova de 500 metres, on aconseguí guanyar la medalla de plata; en la prova de 1.000 metres, on aconseguí guanyar la medalla de bronze; i en la prova de 1.500 metres, on finalitzà en tretzena posició. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) aconseguí la medalla d'or en la prova de 1.500 metres i la medalla de plata en la prova de 3.000 metres, a més de finalitzar sisena en la prova de 1.000 metres.
En retirar-se de la competició activa als 20 anys passà a ser entrenadora, destacant entre els seus alumnes Beth i Eric Heiden. És la mare de la també patinadora Kirstin Holum.

## Referències

* ↑ «Dianne Holum: American speed skater» (en anglès). Britannica. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Las tres rebanadas de pan que hicieron a Heiden ganar cinco oros» (en espanyol de Mèxic), 30-01-2018. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Olympic Competitor Kirstin Holum Gave Up Gold for God» (en anglès). News ABC. [Consulta: 13 març 2022].

## Enllaços externs

* (anglès) www.skateresults.com - Dianne Holum Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Alex Camilleri

Alex Camilleri és un director de cinema estatunidenc-maltès.

## Biogtrafia

Els pares d'Alex Camilleri són de Malta però van emigrar als Estats Units als anys vuitanta. És el primer de la seva família que neix als Estats Units.
Camilleri va estudiar literatura anglesa i cinema documental al Vassar College de Nova York, on va completar el seu film de tesi Still Here el 2010 i és un antic alumne dels Sundance and Film Independent Labs.
El seu debut al llargmetratge Luzzu es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance el gener de 2021. Luzzu va ser presentada per Malta com a entrada per als Premis Oscar de 2022 a la categoria millor pel·lícula de parla no anglesa. També va guanyar el premi al millor director a la XXXVI edició de la Mostra de València.
Camilleri viu i treballa a Nova York.

## Filmografia

* 2009: Elli and the Astronaut (curtmetratge)
* 2010: Still Here (curtmetratge documental)
* 2017: Prickly Pear (curtmetratge)
* 2021: Luzzu

## Premis

Festival Internacional de Cinema de Sofia
* 2021: Premi del Jurat Jove a la competició internacional (Luzzu)
Festival de Cinema de Sundance
* 2021: Nominació al Gran Premi del Jurat al World Cinema Dramatic Competition (Luzzu)

## Referències

* ↑ Alex Camilleri, la nueva promesa del cine independiente americano, ABC, 21 de març de 2022
* ↑ Sasha Vella: 'I Felt Sad While I Was Making It': Director Of Luzzu Sits Down To Discuss The Beautiful And The Ugly Of Film Making. A: lovinmalta.com, 22. August 2021.
* ↑ 'Luzzu' director Alex Camilleri on why 'Malta needed to play itself'. A: seventh-row.com, 4. Februar 2021.
* ↑ «Archivierte Kopie».
* ↑ «Luzzu.». In: molodist.com. Abgerufen am 22. Oktober 2021.
* ↑ Sundance-winner Luzzu selected as Malta's international Oscar entry. In: Times of Malta, 14. Oktober 2021.
* ↑ 'So She doesn't live', Palmera de Oro de La Mostra de València. Valencia Plaza, 22 d'octubre de 2021
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«». Archivierte Kopie.
* ↑ Ştefan Dobroiu: Iuli Gerbase's 'The Pink Cloud' wins the Sofia City of Film Grand Prix. In: cineuropa.org, 22. März 2021.
# Carlos Albelda Climent

Carlos Albelda Climent (Carcaixent 14 d'agost de 1944) ha estat un metge i polític valencià, diputat en les dues primeres legislatures de les Corts Valencianes.
Va fer batxillerat als Franciscans de Carcaixent i es va llicenciar en Medicina a la Universitat de València. especialitat oftalmologia. Membre d'Alianza Popular, fou elegit diputat per la circumscripció de València a les eleccions a les Corts Valencianes de 1983 i pel Partido Popular a les eleccions a les Corts Valencianes de 1987. Ha estat secretari de la Comissió de Política Social i Ocupació de les Corts Valencianes (1983-1987). Després ha treballat com a oftalmòleg del Centre Sanitari Sants Patrons d'Alzira.

## Referències

* ↑ «Fitxa de les Corts Valencianes». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 15 maig 2015].
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.10. ISBN 9788495484802.
# Dia Internacional de la Contrasenya

El Dia Internacional de la Contrasenya és commemora el primer dijous de maig com una mesura encaminada a reforçar l'ús de contrasenyes segures en l'àmbit tecnològic.

## Referències

* ↑ «4 de maig, dia mundial contra l'123456: 10 consells per no caure-hi». 324.cat, 04-05-2017. [Consulta: 15 setembre 2022].
* ↑ «Dia Internacional de la Contrasenya: ¿Com crear una contrasenya a prova de ‘hackers'?». El Periódico, 30-04-2022. [Consulta: 15 setembre 2022].
* ↑ «Dia Mundial Contrasenyes úniques, robustes i segures 2022». Internetsegura.cat, 04-05-2022. Arxivat de l'original el 2022-09-15. [Consulta: 15 setembre 2022].
# (129) Antígona

Antígona (designació de planeta menor: 129 Antígona) és un gran asteroide del cinturó principal. Les observacions del radar indiquen que està compost de ferro - níquel gairebé pur. Probablement, aquest i altres asteroides similars s'originen en el nucli de Vesta semblant aplanetesimal que tenia un interior diferenciat. Va ser descobert per l'astrònom germanoamericà CHF Peters el 5 de febrer de 1873 i va rebre el nom d'Antígona (filla d'Èdip) (rei de Tebes) i Iocasta, en la mitologia grega.
El 1979 es va suggerir un possible satèl·lit d'Antígona basat en dades de corbes de llum. Un model construït a partir d’aquests mostra que la pròpia Antígona té una forma força regular. El 1990, l’asteroide es va observar des de l’ Observatori Collurania-Teramo, permetent produir una corba de llum composta que mostrava un període de rotació de 4.9572 ± 0.0001 hores i una variació de brillantor de 0,34 ± 0,01 en magnitud. Es va trobar que la proporció de longituds dels eixos major a menor d’aquest asteroide era d’1,45 ± 0,02.
Les dades radiomètriques de 10 µ recollides de Kitt Peak el 1975 van donar un diàmetre estimat de 114 km. Des de 1985, s'han observat un total de tres ocultacions estel·lars per part d’Antígona. Es va observar una ocultació favorable d'una estrella l’11 d’abril de 1985 des de llocs propers a Pueblo, Colorado, permetent una estimació del diàmetre de 113,0 ± 4,2 km a calcular.

## Enllaços externs

* http://ssd.jpl.nasa.gov/sbdb.cgi?sstr=129;orb=1
* http://ssd.jpl.nasa.gov/horizons.cgi?find_body=1&body_group=sb&sstr=129

## Referències

* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ (en rus) Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary. Volume Iа, 1890.
* ↑ (en rus) Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary. Volume Iа, 1890.
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 25. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ «Other reports of asteroid/TNO companions». [Consulta: 23 maig 2021].
* ↑ Dotto, E.; Barucci, M. A.; Fulchignoni, M.; di Martino, M.; Rotundi, A. «M-type asteroids - Rotational properties of 16 objects». Astronomy and Astrophysics Supplement Series, 95, 01-10-1992, pàg. 195–211. ISSN: 0365-0138.
* ↑ Sigismondi, Costantino; Troise, Davide «Asteroidal Occultation of Regulus:. Differential Effect of Light Bending». Johnston's Archive, 01-09-2008, pàg. 2594–2596. DOI: 10.1142/9789812834300_0469.
* ↑ «JPL Small-Body Database Browser». [Consulta: 23 maig 2021].
* ↑ «Density of asteroids» (en anglès). Planetary and Space Science, 73, 1, 01-12-2012, pàg. 98-118. DOI: 10.1016/j.pss.2012.03.009. ISSN: 0032-0633.
Viccionari
# Enrico Fabris

Enrico Fabris (Asiago, Itàlia 1981) és un patinador de velocitat sobre gel italià que destacà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006.

## Biografia

Va néixer el 5 d'octubre de 1981 a la població d'Asiago, situada a la província de Vicenza.

## Carrera esportiva

Als 20 anys va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units), on finalitzà en sezena posició en la prova dels 5.000 metres i vint-i-sisè en els 1.500 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia) es convertí en el primer italià en guanyar una medalla olímpica en aquest esport gràcies a la medalla de bronze obtinguda en els 5.000 metres. Posteriorment aconseguí la medalla d'or en la prova dels 1.500 metres i en la prova de persecució per equips masculins, a més de finalitzar vuitè en els 10.000 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 finalitzà sisè en la persecució masculina per equips, setè en els 5.000 metres i desè en la prova dels 1.500 metres.
Al llarg de la seva carrera ha aconseguit vuit medalles en el Campionat del Món de patinatge de velocitat sobre gel, si bé cap d'elles d'or. En el Campionat d'Europa de patinatge de velocitat sobre gel aconseguí fer-se en la victòria en la prova de combinada l'any 2006.

### Millors temps

| Prova | Temps (min:seg.dec) | Seu | Data |
| 500 m. | 35.99 | Calgary-Olympic Oval | 18 de març de 2006 |
| 1.000 m. | 1:09.68 | Torí-Oval Lingotto | 20 de gener de 2007 |
| 1.500 m. | 1:43.68 | Salt Lake City-Kearns | 9 de novembre de 2007 |
| 3.000 m. | 3:40.23 | Calgary-Olympic Oval | 5 de novembre de 2007 |
| 5.000 m. | 6:06.06 | Salt Lake City-Kearns | 12 de desembre de 2009 |
| 10.000 m. | 13:10.60 | Calgary-Olympic Oval | 19 de març de 2006 |

## Enllaços externs

* (italià) (anglès) Portal personal Arxivat 2012-05-13 a Wayback Machine.
* (anglès) www.skateresults.com - Enrico Fabris Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Lo procés de les olives

Lo procés de les olives o Lo procés de les olives e disputa dels jóvens hi dels vells és un debat literari iniciat el 1495 o el 1496 i publicat el 1497 entre Bernat Fenollar, Narcís Vinyoles, Joan Moreno, Jaume Gassull i Baltasar Portell sobre el tema de les aptituds sexuals dels homes vells.

## Anàlisi

Es tracta d'una composició de caràcter culte escrita en la variant valenciana de la segona meitat del segle XV i revela un model lingüístic acurat i homogeni. El tema tractat, les imatges i els dobles sentits que contínuament apareixen en el text no modifiquen aquesta opció lingüística. De fet, hi trobem solucions que apareixen en altres obres del mateix Fenollar, com també en altres autors del XV.

## Enllaços externs

Obra consultable a Lo procés de les olives e disputa dels jovens i dels vells | Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes (cervantesvirtual.com)

## Referències

* ↑ «Lo procés de les olives | enciclopèdia.cat». [Consulta: 22 abril 2020].
* ↑ Fenollar, Bernat. Lo procés de les olives. Disputa des joves hi des vells, fet per alguns trobadors que avant se nomenen. (en valencià). València: Llibreria Francccesch Aguilar, 1877. Facsímil Librerías París-València, 1980.. València: Librerías París-Valencia, p. 130. ISBN DL: V. 2465-1980.
* ↑ «Valenciana prosa - Bernat Fenollar, Lo procés de les olives». Arxivat de l'original el 2020-08-08. [Consulta: 22 abril 2020].

## Vegeu també

* Monjoia
# Joan Pereferrer i Mateu

Joan Pereferrer i Mateu (Riudarenes, 1889 - Girona, 1974) fou un fotògraf, i un dels fundadors de l'empresa i galeria fotogràfica Foto Lux de Girona.

## Biografia

Les primeres notícies sobre Joan Pereferrer, el situen treballant com a fotògraf associat amb Joan Barber i Garriga a la vila natal d'aquest, a Tossa de Mar, on, el 1915, editaren conjuntament una sèrie de postals del municipi. L'any 1917, es traslladaren a Girona, on inicialment es feren càrrec de la galeria fotogràfica que Joan Llinàs obrí el 1910 a la Gran Via de Jaume I.
Posteriorment, l'abril de 1923, obriren l'estudi fotogràfic de nom Foto Lux, al número 1 de la plaça de l'Oli. A més de l’establiment comercial a Girona, tingueren sucursals al carrer Major de Torroella de Montgrí, del 1922, i a Banyoles, del 1925. La societat de Pereferrer i Barber durà fins al 1933. Barber obrí un nou establiment l'any 1934, mentre que Pereferrer continuà amb Foto Lux. A partir de 1937, Pereferrer començà a rebre reforç a la galeria per part de la seva cònjuge Dolors Pujol. Pereferrer continuà treballant com a fotògraf a l'establiment fins als anys seixanta, quan finalment es jubilà. Uns anys abans de la seva mort, el 1974, ja el començaren a substituir a la galeria la seva filla Joana Pereferrer Pujol i el seu gendre Josep Maria Sabench, qui mantingué l'estudi actiu fins al 1989.

## Fons fotogràfic

L'any 1989, Josep Maria Sabench feu donació del Fons Foto Lux a l'Ajuntament de Girona, que prèviament es trobava a la mateixa galeria comercial. Van ingressar al Centre de Recerca i Difusió de la Imatge (CRDI) de l'Arxiu Municipal de Girona, noranta-sis mil sis-centes noranta-sis fotografies i deu pel·lícules.
El Fons Foto Lux reuneix documentació generada per Joan Barber i Garriga, Joan Pereferrer i Mateu, i Josep Maria Sabench, en l'exercici de la seva activitat professional. Es tracta, principalment, de fotografies fruit de l'activitat pròpia de la galeria, és a dir, retrats d'encàrrec de comunions, casaments, grups familiars, militars, orles, i imatges sobre la ciutat de Girona i altres poblacions de les comarques gironines, entre d'altres. Tanmateix, són d'interès els retrats artístics, alguns dels quals es publicaren en format de postal, en la sèrie que portà per títol Foto d'Art. També, una altra col·lecció editada per la pròpia galeria, fou la sèrie de retrats dedicada al personatge popular Pepet Gitano. A més, s'hi pot trobar un conjunt important de reportatges de caràcter documental, d'entre els quals en destaquen les exhumacions de cadàvers de la Guerra Civil espanyola, els aiguats de Girona, les tasques d'obtenció del suro o les sèries de fàbriques.

## Referències

* 1 2 3 «Pereferrer i Mateu, Joan». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 13 març 2024].
* 1 2 Martí, Jep «Galeries fotogràfiques a la ciutat de Girona». Fotografiar Girona (II). Creació, tècnica i memòria, 2018, pàg. 38-39 [Consulta: 13 març 2024].
* ↑ «Fons Foto Lux». Servei de Gestió Documental, Arxius i Publicacions (SGDAP). Ajuntament de Girona. [Consulta: 13 març 2024].
# María Mercedes Maestre Martí

María Mercedes Maestre Martí (València, 13 de juliol de 1904 - València? ??) va ser una metgessa valenciana i vicepresidenta del Sindicat Mèdic Valencià (UGT).

## Trajectòria

Nascuda a València el 13 de juliol de 1904, el 1928 obté la llicenciatura en Medicina per la Universitat de València, doctorant-se en pediatria a la Universitat Central de Madrid el 1930. Als anys posteriors fou vicepresidenta del Sindicat Mèdic Valencià i durant la guerra civil va desenvolupar diversos càrrecs com relacionats amb la sanitat i l'assistència social. El 1942 va viatjar a Mèxic per exercir-hi la professió de pediatria fins l'arribada de la democràcia a l'estat espanyol, on amb el restabliment d'aquesta va pertànyer a l'AS de València des d'ençà.

## Referències

* ↑ «Maestre Martí, Mercedes». Fundación Pablo Iglesias. [Consulta: 8 març 2016].