OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rossinyol cuablau

El rossinyol cuablau, anteriorment conegut com a cotxa cuablava (Tarsiger cyanurus) és una espècie d'ocell de la família dels muscicàpids (Muscicapidae) que únicament s'ha identificat en dues ocasions als Països Catalans.
El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Morfologia

* Fa 13-15 cm de llargària, proporcions semblants a un pit-roig, amb la cua una mica més llarga.
* Mascle de color general blau, amb les zones inferiors blanques i flancs taronja.
* Femella i joves marró grisenc, amb parts inferiors blanquinoses, flancs taronja i una mica de blau a la cua.

## Hàbitat i distribució

Habita en boscos de coníferes septentrionals, des de Finlàndia i nord-oest de Rússia, cap a l'est, a través de Sibèria, fins al Mar d'Okhotsk, Kamtxatka, el Massís de l'Altai, nord de Mongòlia, Manxúria, illes Kurils, Sakhalín i Japó. Ocasionalment és albirat a l'Europa occidental. Hi ha dues cites per als Països Catalans, les dues durant la tardor, una al Delta del Llobregat (1998), i altra a prop de València (2005).

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «Rossinyol cuablau». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 14 desembre 2021].
* ↑ «Rossinyol cuablau». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev.21/02/2013 (català)
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 705. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Orange-flanked Bush-robin. Tarsiger cyanurus» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 15 juliol 2022].
* ↑ Fitxa de la cotxa blava a La Enciclopedia de las Aves de España, SEO Birdlife Arxivat 2011-11-16 a Wayback Machine. Rev. 22/02/2013 (castellà)
# Aubretia

Aubretia (també Aubrieta) és un gènere de plantes amb flors d'ús ornamental dins la família brassicàcia. Conta d'unes 12 espècies. El gènere rep el nom de Claude Aubriet, un pintor de flors francès. El gènere és originari del sud d'Europa fins a Àsia central però s'ha naturalitzat a tot Europa. Són plantes perennes resistents i de fulla persistent, amb flors petites de color viola, rosa o blanc. Preferix la plena llum i sòls ben drenats, tolera amplis marges de pH i pot créixer també en l'ombra parcial.

## Taxonomia

* Aubrieta alba
* Aubrieta canescens
* Aubrieta columnae
* Aubrieta x cultorum - Large-flowered Aubrieta
* Aubrieta deltoidea - Common Aubrieta, Wallcress (N.Am.)
* Aubrieta erubescens
* Aubrieta glabrescens
* Aubrieta gracilis
* Aubrieta libanotica
* Aubrieta olympica
* Aubrieta parviflora
* Aubrieta pinardii
* Aubrieta variegata
# Celestino Sarobe

Celestino Aguirresarobe Zatarain (Orio, 6 d'abril de 1892 - Zarauz, 25 de maig de 1952) va ser un baríton guipuscoà que va ser conegut sota el nom artístic de Celestino Sarobe.
Va iniciar estudis d'arquitectura a Madrid, però va abandonar la carrera per iniciar la de medicina. Després de doctorar-se a Valladolid va decidir estudiar cant, com a alumne d'Ignacio Tabuyo i, posteriorment, a Roma amb Mattia Battistini. Va debutar el 1919 al Gran Teatre del Liceu de Barcelona en el paper del Rei Alfonso a La favorita. A continuació es va presentar a la Scala de Milà (on va triomfar amb Germont de La traviata), Gènova, Nàpols, Viena, Praga, Berlín, Leipzig i altres ciutats europees. El 1927 va cantar a la Scala sota la direcció d'Arturo Toscanini en una reposició de Nerone d'Arrigo Boito.
De la seva carrera operística a Espanya es recorden especialment un Barber de Sevilla al Liceu el 1923, al costat d'Elvira d'Hidalgo i Charles Hackett, i l'Aida del Teatre Real de Madrid el 1924, amb Fidela Campiña, Ofelia Nieto, Aurora Buades i Miguel Nolieja.
En els anys 30 va concentrar la seva carrera en els concerts i recitals. Va estrenar obres de diversos autors (Max Reger, Jesús Guridi o Jaume Pahissa) i va actuar en importants sales de concert per tot Europa.
Des de 1939 va ser professor de cant al Conservatori del Liceu de Barcelona.

## Fons

El Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques conserva dissenys i peces originals de la indumentària de Sarobe, això com fotografies, retrats i programes de mà. Tot això es troba a l'Escena Digital del MAE.

## Referències

* ↑ José A. Aguilón Martínez. «Celestino Sarobe». Mi Zarzuela. [Consulta: 8 octubre 2012].
* ↑ «Sarobe Celestino» (en alemany). Operissimo.com. Arxivat de l'original el 2014-12-09. [Consulta: 9 octubre 2012].
* ↑ Patricia Sojo Gutiérrez. «Celestino Aguirresarobe Zatarain». Auñamendi Eusko Entziklopedia. [Consulta: 8 octubre 2012].
* ↑ Escena Digital - Celestino Sarobe
# José Ortigoza

José Ortigoza (Asunción, Paraguai, 1 d'abril de 1987) és un futbolista paraguaià que disputà cinc partits amb la selecció del Paraguai.

## Estadístiques

Fou cinc cops internacional amb la selecció del Paraguai. Pel que fa a clubs, començà al club Sol de América. El 2009 fitxà per la SE Palmeiras. El gener de 2010 fitxà pel club de la K-League Ulsan Hyundai FC. Un any més tard fou cedit al Cruzeiro EC brasiler. El 2012 fitxà pel Shandong Luneng xinès. També jugà al club japonès Ventforet Kofu el 2013.
Selecció del Paraguai :
| Anys | Partits | Gols |
| 2010 | 3 | 2 |
| 2011 | 0 | 0 |
| 2012 | 2 | 1 |
| Total | 5 | 3 |

## Referències

* 1 2 3 4 National Football Teams
* ↑ Estadísticas Campeonato Paraguayo 2008 Arxivat 6-7-2008 a Wayback Machine.
* ↑ 山东鲁能官方宣布签约巴拉圭锋煞 披33号球衣 a sports.sina.com.cn
* ↑ オルティゴサ選手 加入のお知らせ a ventforet.co.jp
* ↑ Profile at BDFA
# Mont Losera

El mont Losera (nom occità; en francès Mont Lozère) és un massís granític de les Cevenes, al Massís Central francès, que culmina al pic de Finiels, de 1.699 metres d'altitud. Hi neix el riu Tarn. Ha donat nom al departament del Losera. Ja l'esmenta Sidoni Apol·linar, amb el nom llatí de Lesora Mons.

## Referències

* 1 2 «Paremiologia romànica: refranys meteorològics i territori». Secció de Filologia Romànica de la Universitat de Barcelona. [Consulta: 1 febrer 2025].
* ↑ Cascante Torrella, M. «Més de 700 litres en un sol dia: registres insòlits al sud-est de França». Betevé, 20 setembre 2020. [Consulta: 1 febrer 2025].
# Estació de Vallparadís Universitat

Mapa sinòptic de la Línia Barcelona-Vallès de FGC :
Vallparadís Universitat (UPC-Vallparadís en el projecte constructiu) és una estació de ferrocarril de Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya (FGC) a la població de Terrassa, a la comarca del Vallès Occidental, per on circulen trens de la línia suburbana S1 corresponent a la línia Barcelona-Vallès. L'estació, situada a la nova plaça dels Drets Humans, vora el parc de Vallparadís i el campus de Terrassa de la Universitat Politècnica de Catalunya. Si bé estava previst inaugurar la prolongació de la línia el juny del 2012, per problemes pressupostaris la data es va anar endarrerint i finalment va entrar en servei el 29 de juliol del 2015.
L'any 2019 va registrar l'entrada de 1.182.708 passatgers.

## Serveis ferroviaris

Línia Barcelona-Vallès de FGC :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Barcelona - Pl. Catalunya | Terrassa Rambla | | Terrassa Estació del Nord | Terrassa Nacions Unides |

## Galeria d'imatges

* Pou per la construcció del túnel i l'estació el 2013
* Accés superior per la plaça dels Drets Humans
* Accés inferior pel parc de Vallparadís
* Entrada a l'andana

## Referències

* ↑ «La prolongació dels FGC a Terrassa entrarà en servei a finals del 2012.». El Punt Avui, 05-05-2010. [Consulta: 3 gener 2013].
* ↑ «Metro de Terrassa». Ajuntament de Terrassa. Arxivat de l'original el 2017-04-05. [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ «Anuari estadístic DPTOP 2019. Transport per ferrocarril». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2024-03-28. [Consulta: 19 juny 2023].

## Vegeu també

* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Mul de Kent

Mul, germà del rei Caedwalla de Wessex, va ser rei de Kent durant un breu període, entre el 686 i el 687, després que Caedwalla l'instaurés en el tron. Va ser un període de declivi per al país, Kent va patir els atacs de Wessex i va perdre el lideratge comercial i religiós, el qual va assumir Mèrcia.
L'agost del 686 Caedwalla de Wessex va conquerir el regne de Kent i va encomanar al seu germà Mul el govern d'aquest territori. Però el 687 Mul va morir cremat juntament amb dotze homes més, probablement per una insubordinació de la gent de Kent, que no acceptaven un estranger com a rei. Caedwalla, en venjança, va assolar el país.
Aprofitant el desordre dins el país, els mercis van instaurar en el tron un rei titella, anomenat Oswine, que va governar amb el suport de dos més. Els 694, segons la Crònica anglosaxona, el poble de Kent va acceptar la petició d'Ine, el successor de Caedwalla, del pagament d'uns diners en compensació per haver cremat Mul (wergeld).

## Referències

* ↑ Kirby, 1992, p. 121.
* ↑ Swanton, 1996, p. 40—41, n.3.
* ↑ Lapidge, 1999, p. 469.

## Bibliografia

* Cannon, J; Cannon, J A; Hargreaves, A. The Kings & Queens of Britain. Oxford University Press, 2009.
* Godden, Malcolm; Keynes, Simon. =Anglo-Saxon England, Volum 34. Cambridge University Press, 2007.
* Hindley, Geoffrey. A Brief History of the Anglo-Saxons: The Beginnings of the English Nation. Nova York: Carroll & Graf Publishers, 2006. ISBN 978-0-7867-1738-5.
* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Londres: Routledge, 1992. ISBN 0-415-09086-5.
* Lapidge, Michael. The Blackwell Encyclopedia of Anglo-Saxon England. Oxford: Blackwell Publishing, 1999. ISBN 0-631-22492-0.
* Sawyer, P H. From Roman Britain to Norman England. Routledge, 2002.
* Sherley-Price, Leo; Latham, R.E.. Ecclesiastical History of the English People (Beda). Londres: Penguin, 1991. ISBN 0-14-044565-X.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1971. ISBN 0-19-821716-1.
* Swanton, Michael. The Anglo-Saxon Chronicle. Nova York: Routledge, 1996. ISBN 0-415-92129-5.
* Whitelock, Dorothy. English Historical Documents v.l. c.500–1042. Eyre & Spottiswoode, 1968.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Routledge, 2002. ISBN 1-85264-027-8.
# Nathuram Vinayak Godse

Nathuram Vinayak Godse (marathi: नथुराम विनायक गोडसpp) (Baramati, 19 de maig de 1910 - Ambala, 15 de novembre de 1949) fou l'executor de l'assassinat de Mahatma Gandhi, una de les principals figures en el moviment independentista de l'Índia davant Gran Bretanya el 30 de gener de 1948.
Godse va matar Gandhi el 30 de gener de 1948 a les 05:17 de la tarda, a la Birla-House, al quarter general del Mahatma a Nova Delhi. Acostant-s'hi durant la pregària vespertina, li va fer una reverència, i després la reneboda de Gandhi, Manu, que sempre acompanyava el sant, li va dir "Germà, Bapu ja està endarrerit ..." i el va tractar d'allunyar. Ell la va apartar i li va disparar tres vegades al pit a boca de canó amb una pistola semiautomàtica Beretta de calibre 38. Després del tiroteig, no va intentar escapar o amenaçar ningú més, tot i que encara tenia l'arma. Va ser tirat a terra pel jardiner Raghu Naik, i no es va resistir; encara quan alguns de la multitud van començar a colpejar-lo, no es va defensar. Gandhi desaprovava els conflictes religiosos que van seguir a la independència de l'Índia, defensant als musulmans en territori hindú, factor causant de l'homicidi.
Nathuram va ser executat el 15 de novembre de 1949. No obstant això, el que es considera com a instigador de l'assassinat, el president del partit Mahasabha, Vinaiak Damodar Savarkar, va quedar lliure sense cap càrrec per falta de proves.

## Referències

* ↑ Bharathi, K. S.. The Political Thought of Mahatma Gandhi (en anglès). Concept Publishing Company, 1998, p. 21. ISBN 8170226856.
* ↑ Paranjape, Makarand R. The Death and Afterlife of Mahatma Gandhi (en anglès). Routledge, 2014, p. 33. ISBN 1317682343.
# Nona (mitologia)

Nona (en llatí: Nona) era, a la mitologia romana, la més jove de les tres Parques (les Moires a la mitologia grega i les Nornes a la mitologia escandinava). Era la divinitat de l'embaràs i la que presidia el naixement. Les Parques eren personificacions del destí de cada mortal i també de cada immortal des del moment de néixer fins a la seva mort. Fins i tot Júpiter les havia d'obeir. Nona, amb les seves germanes Dècima i Morta controlaven i regulaven el fil metafòric de la vida de les persones.
Era l'equivalent, a la mitologia grega, a Cloto. Tal com feia aquesta Parca, Nona filava els fils de la vida i decidia el moment del naixement de cada persona. Portava aquest nom perquè al novè mes una dona embarassada donava a llum.
Aquesta Parca determinava l'esperança de vida d'una persona quan arribava el dies lustricus, el 'dia de la purificació', quan es triava el nom del nounat, el novè dia després del naixement, si era nen o el vuitè si era nena.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 417. ISBN 9788496061972.
* ↑ Jordan, Michael. Encyclopedia of Gods. [S.l.]: Kyle Cathie, 1992, p. 219. ISBN 9781856260381.
* ↑ Aulus Gel·li. Les nits àtiques, III, 9-11
* 1 2 Lurker, Martin. Dictionary of Gods, Goddesses, devils and demons. Londres: Routledge, 1987, p. 138. ISBN 9780415039444.
# Orsip

Orsip (en grec antic: Ὄρσιππος) va ser un corredor de l'antiga Grècia natural de Mègara que es va fer famós per ser el primer de córrer nu la carrera pedestre en els Jocs Olímpics i el primer de tots els grecs a ser coronat vencedor nu.
Orsip va guanyar la correguda de l'estàdion, equivalent a una longitud d'uns 180 m, dels 15ns Jocs Olímpics, l'any 720 aC. L'anècdota diu que el fet de córrer nu va ser espontani, bé esdevengut de manera accidental durant la carrera, bé perquè ell mateix se la va llevar en el transcurs de la correguda per així fer més via. Davant la victòria, a partir de llavors tots els corredors l'imitaren.
Altres versions sostenen, en canvi, que va ser Acant el que va introduir per primera vegada la nuesa atlètica a Grècia.

## Referències

* ↑ Sweet, W. Sport and Recreation in Ancient Greece, 1987, p. 125.
* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, I 44.1.
* ↑ Golden, Mark. Sport in the Ancient World from A to Z. Londres: Routledge, 2004, p. 1. ISBN 0-415-24881-7.
# Pantai Indah Kapuk

Pantai Indah Kapuk (PIK, xinès simplificat: 潘泰因达卡普克, pinyin: Pāntài Yīndá Kǎpǔkè) és un barri situat a l'oest de Jakarta, a la capital d'Indonèsia. És una de les àrees residencials més prestigioses de la ciutat juntament amb Menteng, Pondok Indah i Puri Indah.
PIK és sovint la zona residencial més cobejada pels sinoindonesis rics, amb grans mansions en urbanitzacions exclusives, botigues, restaurants i cafeteries. PIK és també un dels districtes d'oci nocturn de Jakarta. Es pot accedir a PIK des de la carretera de peatge de l'aeroport internacional Soekarno-Hatta i des de la carretera de circumval·lació exterior de Jakarta oest.

## Història

PIK era antigament una finca propietat de Tan Eng Goan, el primer alcalde xinès de Batàvia (1802-1872), i després va ser comprada pel seu successor en el càrrec, Tan Tjoen Tiat (1816-1880).
A principis del segle XX, va passar a formar part de les propietats de NV Landbouw Maatschappij Tan Tiang Po, una empresa immobiliària que pertanyia al net de Tan Eng Goan, Tan Tiang Po i del seu fill, Tan Liok Tiauw.
L'any 1988, el promotor immobiliari Ciputra, amb el suport de l'home més ric d'Indonèsia d'aleshores Sudono Salim, va adquirir la zona i va desenvolupar l'actual urbanització de Pantai Indah Kapuk.
El projecte Pantai Indah Kapuk de Jakarta va ser criticat per diversos funcionaris a causa del seu impacte ambiental negatiu i la seva incompatibilitat amb la normativa vigent. El complex de 1.160 hectàrees es va construir el 1989 en una zona que estava coberta per boscos de manglars i pantans. La construcció del projecte va ser aprovada pel ministre de silvicultura Hasjrul Harahap i pel governador Wiyogo Atmodarminto. Diverses ONG van presentar una demanda col·lectiva contra el promotor per haver provocat inundacions al districte de Penjaringan. Van acusar el promotor d'infringir el pla d'ordenació del sòl de la ciutat per construir el complex en una zona protegida del cinturó verd. D'acord amb el pla director d'ús del sòl de la ciutat per als anys 1985 i 2005, la ubicació encara estava designada com a zona de protegida, tot i que el 1995 es va requalificar en zona residencial.

## Referències

* 1 2 Nas, Peter J. M.. Directors of Urban Change in Asia (en anglès). Routledge, 2005. ISBN 9781134267378.
* ↑ «Jakpost guide to Pantai Indah Kapuk» (en anglès). The Jakarta Post. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Mona., Lohanda,. The Kapitan Cina of Batavia 1837-1942: a history of Chinese establishment in colonial society. Djambatan, 1996. ISBN 979-428-257-X.
* ↑ «Tan Tiang Po Landbouw» (en neerlandès). Colonial Business Indonesia. Universiteit Leiden. [Consulta: 18 octubre 2017].
* ↑ Regeerings-Almanak voor Nederlandsch-Indie. 1927. University of California (April 27. 2009)
* ↑ Nas, Peter J. M.. Directors of Urban Change in Asia (en anglès). Routledge, 2005. ISBN 9781134267378.
* ↑ Dieleman, M. New town development in Indonesia: Renegotiating, shaping and replacing institutions. Bijdragen tot de Taal-, Land- en Volkenkunde. Vol. 167, no. 1 pp. 60–85, 2011.
# Pas de Shanhai

El Pas de Shanhai, també conegut com a Shanhaiguan, (xinès tradicional: 山海關, xinès simplificat: 山海关, pinyin: Shānhǎi Guān, Wade-Giles: Shan Hai Kuan, literalment 'Pas del mar i la muntanya') és un dels principals passos en la Gran Muralla Xina. Va ser denominat durant la dinastia Ming com el «primer pas a la Terra». És la secció més oriental de la Muralla, travessa les muntanyes Yan i arriba al mar Groc a la badia de Bohai. L'any 1987 la UNESCO el va declarar Patrimoni de la Humanitat com a part de la Gran Muralla.
Se situa a Qinhuangdao, a la província de Hebei de la República Popular de la Xina. L'any 1381, durant la dinastia Ming, es va iniciar la construcció de fortificacions a Shanhai per impedir l'avanç dels mongols i els manxús. En aquest període, el Pas de Shanhai es va convertir en el més fortificat de la Gran Muralla. La muralla va aconseguir una alçada de catorze metres.
A l'àrea costanera de Shanhai, la muralla s'estenia 6,5 quilòmetres i feia sis metres d'alt i tres d'ample. Estava feta de maons i terra piconada. L'any 1644 es va dur a terme la batalla del Pas de Shanhai, en la qual el general Wu Sangui va derrotar a Li Zicheng en aliança amb els manxús, que varen ingressar a la Xina central i hi van establir la dinastia Qing. L'any 1961 es va convertir en patrimoni històric protegit pel govern xinès.

## Estructura

El Pas de Shanhai està construït en forma de quadrat de 4 quilòmetres de perímetre, amb parets de 14 metres d'alçada i 7 metres de gruix. Els costats est, sud i nort estan envoltats per un fossar profund i ample que compta amb ponts per travessar-lo. Enmig de l'estructura hi ha un campanar.
Tots quatre costats del Pas de Shanhai contenien una porta (xinès tradicional: 門, xinès simplificat: 门, pinyin: mén). Al mur de l'est hi havia la porta de Zhèndōng (xinès tradicional: 鎮東門, xinès simplificat: 镇东门, pinyin: Zhèndōngmén), al mur de l'oest la porta de Yíng'ēn (xinès tradicional: 迎恩門, xinès simplificat: 迎恩门, pinyin: Yíng'ēnmén), al mur del sud la porta de Wàngyáng (xinès tradicional: 望洋門, xinès simplificat: 望洋门, pinyin: Wàngyángmén) i al mur del nord la porta de Wēiyuǎn (xinès tradicional: 威遠門, xinès simplificat: 威远门, pinyin: Wēiyuǎnmén). A causa de la manca de manteniment i el pas del temps, avui en dia només es conserva la porta de Zhèndōng. Aquesta era la més important de les quatre a causa de la seva posició, doncs està encarada cap a la ciutat de Pequín.

## Referències

* 1 2 3 Hu, Wen. Michael Dillon. Encyclopedia of Chinese History (en anglès). Routledge, 2017, p. 602. ISBN 978-0-415-42699-2.
* 1 2 Cummins, Joseph. The War Chronicles: From Chariots to Flintlocks (en anglès). Fair Winds Press, 2008, p. 300. ISBN 978-1-59233-296-0.
* ↑ «The Great Wall». whc.unesco.org. [Consulta: 15 octubre 2017].
* ↑ «Shanhai Pass defines boundary between Korean and Chinese history» (en anglès). korea.net, 20-07-2015. Arxivat de l'original el 2017-10-15. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Polvorí

Un polvorí és un edifici d'ús militar on s'emmagatzema la pólvora i les municions o explosius fets a base de pólvora. Habitualment també se n'hi produeix. Com que dins aquests magatzems s'hi guarden matèries explosives, la història dels polvorins ha estat plena de nombrosos accidents, entre els quals es poden destacar els següents:
* L'explosió del polvorí de Delft, als Països Baixos (llavors les Províncies Unides), que va causar la mort de més d'un centenar d'habitants i va destruir una part de la ciutat. Va tenir lloc el 12 d'octubre de 1654.
* L'explosió del polvorí de Grenelle (avui barri de París), el 31 d'agost de 1794. Hi va haver més d'un miler de víctimes, entre personal del magatzem i la població veïna, i tots els voltants en van resultar afectats.
* L'explosió del polvorí de Sant Ferran, a Palma, el 25 de novembre de 1895, considerat l'accident laboral més luctuós de les illes Balears. Va causar la mort de 97 empleats, la major part dones i infants.
* L'explosió del polvorí dels Divuit Ponts, a Lilla, al nord de França, l'11 de gener de 1916. Va provocar 104 morts i 400 ferits, i s'especula que fos obra d'un sabotatge contra l'exèrcit ocupant alemany durant la Primera Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ Ale, Ben. Risk: an Introduction: The Concepts of Risk, Danger and Chance (en anglès). Routledge, 2009, p. 104. ISBN 1134008376.
* ↑ Miller, Mary Ashburn. A Natural History of Revolution: Violence and Nature in the French Revolutionary Imagination, 1789-1794 (en anglès). Cornell University Press, 2011, p. 100. ISBN 0801461324.
* ↑ «Les Balears compten amb l'índex de sinistralitat laboral més alt de l'Estat». dbalears, 25-11-2011. Arxivat de l'original el 2020-08-14. [Consulta: 1r octubre 2014].
* ↑ Marchand, Philippe. Histoire de Lille (en francès). vol.5. Editions Jean-paul Gisserot, 2003, p. 101. ISBN 2877476456.

## Vegeu també

* Salnitrera