# Pere Nicolau Arnu

Pere Nicolau Arnu o Nicolas Arnu o Niccolò Arnù (Mirecourt, Verdun (Mosa), 11 de setembre del 1629 - Bolonya, 8 d'agost del 1692) va ser un teòleg i religiós dominic.

## Biografia

Nasqué al castell de Mirecourt, a "sis milles" de Verdun (Lorena) i, orfe als nou anys, s'escapà del seu tutor per anar a estudiar a París. Mancat d'oportunitats, però, es posà sota la protecció d'un cavaller català que el 1643 el portà a estudiar a Perpinyà. Entrà a l'orde de Predicadors l'any següent, i estudià a Girona i a Puigcerdà. De la capital de la Cerdanya passà el 1651 al convent de la Seu d'Urgell per a ensenyar-hi filosofia com a Lector. Es doctorà en filosofia i teologia els anys 1656 i 1658, respectivament, i va ser professor de teologia dogmàtica a la universitat de Tarragona. El 1659 deixà l'Studium tarraconense per anar al Rosselló, on durant deu anys va ser catedràtic de filosofia i teologia de la universitat; també en fou rector, el 1663. A partir del 1660, predicà regularment la quaresma a la catedral de Perpinyà (un gran honor), alternant-se amb el jesuïta Antoni Ignasi Descamps. Va ser prior del convent perpinyanenc de Sant Domènec (ho era el 1663) i durant un septenni hi ensenyà teologia. Combaté decididament l'afrancesament dels ordes religiosos nord-catalans, un procés, aquest, avalat pels jesuïtes, amb qui tingué polèmiques; el dictamen reial, escampant els novicis catalans entre els monestirs d'arreu de França "pour les accoutumer autant que se pourra à la langue et les moeurs des religieux français" el desautoritzà i reduí temporalment al silenci. El 1673 va ser un dels signataris (juntament amb el jesuïta Descamps) d'un informe en favor del profrancès Josep de Trobat.
El 1675, el general de l'orde dominic, Joan Tomàs de Rocabertí, el cridà a Roma i en reconegué els mèrits fent-lo regent del col·legi superior Divó Tomàs d'Urbeo, situat al convent de la Minerva; aquest càrrec l'havia ocupat anteriorment el dominic valencià Vicent Ferré, regent entre 1654 i 1672. Passats tres anys, la Universitat de Pàdua el reclamà per a la càtedra de metafísica, que regentà del 31 d'agost del 1679 al 18 de juny del 1689. A continuació, ocupà la càtedra de teologia de la mateixa universitat, que havia quedat vacant per la renúncia del seu predecessor, i la retingué fins que la mort el colpí, quan ja tenia fama europea com a teòleg.
Publicà diversos títols de molta difusió. També se li atribueixen un comentari a la Summa philosophiae, feta a partir de textos de Tomàs d'Aquino i d'Albert el Gran i un pamflet contra els jesuïtes perpinyanencs, ambdós no localitzats.

## Obres

* Summa philosophiae sacado de los escritos de santo Tomás de Aquino i san Alberto. Perpiñán: Jean Boude - Juan Figuerola, 1662.
* Arnu, Nicolau. Clypeus philosophiae thomisticae : veridica S. Thomae Aquinatis ... & Alberti Magni doctrina exornatus, validissimisque rationibus eorundem munitus. Biterris [Besiers]: Henricus Martel, 1670-1672.
** Segona edició, considerablement reformada: Arnu, Nicolao. Dilucidum Philosophiae Syntagma : E D. Thomae Aqvinatis Doctoris Angelici, B. Alberti Magni, & optimorum quorumque Philosophorum effatis ac dogmatibus concinnatum, variaque eruditione locupletatum. Secunda editio correctior, lucidior & plusquam dimidia parte aucta. Patavii [Pàdua]: Pierre-Antoine Brigonci, 1685-1686. («exemplar digitalitzat».)
* Arnu, Nicolao. Opvscvlvm de motione primi motoris, in omnibvs cavsis secvndis per virtutem suam operantis & eas ad agendum physicè praedeterminantis, salva & incolumi manente earum necessitate, libertate, aut contingentis juxta cujusvis proprietatem & agendi modum. Biterris: Henricus Martel, 1672.
* Arnu, Nicolo. Doctor Angelicus Divus Thomas Aquinus, divinae voluntatis, et sui ipsius in Summa Theologiae Fidissimus Interpres, atque Doctrinae Patrum observatissimos Custos in lucem publicam editus. tomus primus. Romae: Typis Nicolai Angelis Tinassii, 1679. («exemplar digitalitzat».)
* Doctor Angelicus Divus Thomas Aquinus, divinae voluntatis, et sui ipsius in Summa Theologiae Fidissimus Interpres, atque Doctrinae Patrum observatissimos Custos in lucem publicam editus. tomus secundus. Lugduni [Lió]: Franciscum Barbier, Typograph & Bibliopolam Regium, 1686. («exemplar digitalitzat».)
** Nova edició: Arnu, Nicolao. Doctor Angelicus D. Thomas Aquinas in summa theologiae sui ipsius interpres et sacri depositi fidissimus custos, sive commentarii in summam theologiae divi Thomae Aquinatis ecclesiae doctoris : ex eiusdem doctrina excerpti, plurimisque Sacrae Scripturae, conciliorum, & patrum testimoniis illustrati. Patavii: Ioannem Franciscum Brigoncium (typ. Sebastiani Spera), 1691.
* Arnù, Nicolò. Presagio dell' imminente rovina e caduta dell' Imperio Ottomano, delle future vittorie e prosperi successi della christianità, cavato da diverse profetie, oracoli.... Padova: stamp. del Seminario, 1684.
** Nova edició: Arnù, Nicolò. Presagio dell' imminente rovina e caduta dell' Imperio Ottomano.... Venezia: presso Pietr'Antonio Brigonci, 1686. («exemplar digitalitzat».)
* Arnu, Nicolai (editor). Collegii Salmanticensis FF. Discalceatorvm B. Mariae de Monte Carmeli primitivae observantiae cvrsvs theologicvs .... Patavii: Joannem Franciscum Brigoncium, 1693.

## Notes

* ↑ Segons el biògraf que es consulti, i el país on residia, Arnu és esmentat de diverses formes (fins i tot Arnau i Arnou). Així, Valsalobre (2009) basant-se en la GEC l'anomena Pere Nicolau Arnu, i el nom de fonts doble també és esmentat pel francès Capeille que l'anomena Pierre Nicolas Arnu. Capeille indica com a font els arxius departamentals dels Pirineus Orientals, amb documentació coetània, de manera que es podria considerar que Arnu es feia dir Pere-Nicolau/Nicolas mentre estigué en terres catalanes, abans i després de la incorporació de la Catalunya del Nord a França pel Tractat dels Pirineus (1659). L'historiador italià Contarini recull la forma Niccolò Arnù, probablement reflectint com el teòleg era anomenat a la darrera part de la vida, a Itàlia, ja amb nom sol. En els llibres publicats l'any 1672 apareix com a Nicolau o Nicolao Arnu, mentre que en els apareguts en l'estada italiana, a partir del 1675, apareix com a Nicolò Arnù
* ↑ Pere Nicolau Arnu deia en una les seves obres que era lorenès d'origen, i la majoria dels autors li atribueixen un lloc de naixement devora Verdun; Contarini especifica que Arnu nasqué en un castell a sis milles d'aquesta ciutat. El topònim concret més citat pels biògrafs és "Merancourt" (Michaud, 1843), però hom parla també de "Meraucourt" (Pérez Goyena, 1930) i de "Mirecourt" (Contarini, 1769); malauradament, cap dels tres noms no apareix en la toponímia propera a Verdun. A la Lorena hi ha un municipi Mirecourt i un Menaucourt, però el primer és a 150 quilòmetres de Verdun, i el segon és a 73, cosa que lliga poc amb les sis milles. A la fi, en aquest article s'ha donat més crèdit al criteri de l'estudiós que aporta detalls més específics, Contarini
* ↑ Michaud atribuí a Arnú unes Réflexions morales sur la ligue entre l'Empereur et le roi de Pologne contre les Grands Seigneurs (Pàdua, 1684) que es correspondria amb el contingut del Presagio dell'imminente rovina..., però amb el títol canviat pel biògraf

## Referències

* 1 2 3 Valsalobre, Pep. «L'obra (o la vida) de Francesc Fontanella en l'esquinç de 1652-1659». A: Del Tractat dels Pirineus a l'Europa del segle XXI: un model en construcció? Col·loqui Barcelona-Perpinyà, 17-20 de juny de 2009. Barcelona: Museu d'Història de Catalunya, 2010, p. 285. ISBN 9788439386049.
* 1 2 Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 29-30. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* 1 2 3 4 Contarini, Giambattista. «Fra Niccolo Arnù». A: Notizie Storiche circa li pubblici professori nello studio di Padova scelti dall'ordine di san Domenico. Venezia: presso Antonio Zatta, 1769, p. 84-87, 185-186.
* 1 2 3 Michaud, Louis-Gabriel (dir.). Biographie universelle ancienne et moderne. tome 2. Nouvelle édition. París: A. Thoisinier Desplaces, 1843, p. 289-290.
* ↑ Pérez Goyena, A. «Teólogos no españoles formados en España profesores de la Minerva». A: Melanges Mandonnet: Études d'histoire littéraire et doctrinale du moyen age. París: Librairie philosophique J. Vrin, 1930, p. 472-476 (Bibliothèque thomiste, 13-14).
* ↑ Gibrat, Joseph «Histoire catalane Deux familles catalanes au XVII$^e$ siècle». Revue catalane, nº 15, 15-03-1908, pàg. 91.
* ↑ Alart. Inventaire-sommaire des Archives Dèpartementales antérieures a 1790, Pyrénées-Orientales. tome second - Serie C. París: Paul Dupont, 1877, p. 224.
* ↑ Miralles, Eulàlia. Francesc Fontanella: una vida, una obra, un temps. Girona: Edicions Vitel·la, 2007, p. 93-123 (Philologica. Estudis, 1). ISBN 8493529516.
* ↑ Setton, Kenneth Meyer. «Bartholomaeus Georgievicz and the "Red Apple"». A: Western Hostility to Islam: And Prophecies of Turkish Doom. Philadelphia: American Philosophical Society, 1992, p. 39-40 (Memoirs, 201). ISBN 0871692015.

## Bibliografia

* Capeille, Jean «Le Dominicain Pierre-Nicolas Arnu (1629-1692)». Revue d'Histoire et d'Archéologie du Roussillon, 1903, pàg. 224-228.
* Timotin, Andrei «Nicolas Arnou (1629-1692), lecteur du "Praesagium Mehemetanorum de Batholomaeus Georgievits"». Revue des Études Sud-Est Européennes, nº 52, 2014, pàg. 123-143.