OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Producció de cafè a Etiòpia

La peoducció de cafè a Etiòpia és una activitat crítica en l'economia d'Etiòpia amb un 25% de la població que depèn directament o indirectament del cafè per a sobreviure. El 2006, les exportacions de cafè representaven uns 350 milions de dolars, equivalents al 34% del total de les exportacions anuals.

## Història

Segons la llegenda, el pastor de cabres del segle ix Kaldi va descobrir la planta del cafè després de veure'n els efectes del seu consum per les cabres, però aquesta versió no va paréixer per escrit fins a 1671 i probablement és apòcrifa.

## Producció

Etiòpia és el setè productor mundial de cafè i el principal de l'Àfrica, amb 260.000 tones mètriques el 2006. La meitat d'aquest cafè el consumeixen els etíops, i el país és on més cafè es consumeix de l'Àfrica. Els principals mercats pel cafè etíop és la Unió Europea (la meitat de l'exportació), Est d'Àsia (un quart) i Amèrica del Nord. La superfície total cultivada de cafè a Etiòpia és d'uns4000 km² i en explotacions agrícoles molt petites. El sistema de producció no ha canviat gaire des del segle x, essent gairebé tot el treball encara manual.
Els ingressos deguts al cafè representen un 10% dels ingressos anuals del govern.

## Varietats regionals

El cafè a tiòpia que es cultiven a les regions Harar, Sidamo, Irgachefe, o Limu es classifiquen a part per la seva comercialització sota el seu nom regional. Aquestes varietats regionals són marques comercials registrades.

## Referències

* 1 2 3 Cousin, Tracey L. «Ethiopia Coffee and Trade». American University, 01-06-1997. [Consulta: 10 maig 2010].
* ↑ «CIA World Factbook». Central Intelligence Agency. [Consulta: 20 juliol 2010].
* ↑ «CIA World Factbook». Central Intelligence Agency. Arxivat de l'original el 15 de desembre 2018. [Consulta: 20 juliol 2010].
* ↑ Weinberg & Bealer 2001
* ↑ «Food and Agricultural commodities production». Food and Agriculture Organization. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2011. [Consulta: 14 juliol 2010].
* 1 2 «Major coffee producers». National Geographic Society [Consulta: 7 maig 2010].
* ↑ Keyzer, Merbis & Overbosch 2000, p. 33
* ↑ Belda 2006, p. 77
* ↑ Belda 2006, p. 79
* ↑ «The coffee paradox: global markets ... - Google Books». books.google.cat. [Consulta: 7 febrer 2011].
* ↑ «Starbucks in Ethiopia coffee vow». BBC, 21-06-2007 [Consulta: 21 juny 2007]. «Starbucks has agreed a wide-ranging accord with Ethiopia to support and promote its coffee, ending a long-running dispute over the issue.»

### Bibliografia

* Belda, Pascal. Ethiopia. MTH Multimedia S.L., 2006. ISBN 978-84-607-9667-1.
* Keyzer, Michiel; Merbis, Max; Overbosch, Geert. WTO, agriculture, and developing countries: the case of Ethiopia. Food & Agriculture Org., 2000. ISBN 978-92-5-104423-0.
* Weinberg, Bennett Alan; Bealer, Bonnie K. The world of caffeine : the science and culture of the world's most popular drug. Nova York: Routledge, 2001. ISBN 0-415-92722-6.
# Proletarització

La proletarització es refereix al procés social mitjançant el qual persones autoocupades o ocupadores (i fins i tot aturades que no necessitaven treballar) passen a ser mà d'obra assalariada per part d'un ocupador. Per a la teoria marxista, la proletarització ha estat una de les formes més importants de mobilitat social descendent.

## Concepte marxista

Per a Marx, el procés de proletarització era una de les cares de l'acumulació de capital. El creixement del capital implicava un creixement de la classe obrera. L'expansió dels comprats capitalistes necessitava d'un procés d'acumulació primitiva i privatització, que transferia cada vegada més béns a mans privades, concentrant la riquesa en unes poques persones. D'aquesta manera, cada vegada un major percentatge de la població va anar depenent d'un treball assalariat, venent la seva força de treball a un ocupador per un salari en mancar d'altres béns que permetessin la supervivència.

## Vegeu també

* Èxode rural
* Proletariat
* Pagesia
* Classe obrera
* Mecanització
* Precarietat laboral

## Referències

* ↑ La proletarización del campesinado y su relación con el desarrollo capitalista: el caso del País Valenciano. Agricultura y sociedad. 1979.
* ↑ Lozano, Wilfredo. Proletarización y campesinado en el capitalismo agroexportador. Instituto Tecnológico de Santo Domingo, 1985.
* 1 2 Edgell, Stephen. «Proletarianization, polarization and revolutionary change». A: Class: Key Concept in Sociology (en anglès). Routledge, 2008. ISBN 0-203-17757-6.
# Província Costanera

La Província Costanera de Kenya, al llarg de l'oceà Índic, és una de les vuit províncies de Kenya. Abasta l'oceà Índic, fins a la llenca costanera amb la capital de província (Mombasa). És habitada principalment per mijikendes i suahilis. La província cobreix una àrea de 83.603 km² i té una població de 2.487.264 habitants (cens 1999).
Altres ciutats importants a la llenca costanera inclouen Diani en el sud, i Malindi, Watamu i Lamu en el nord. Diani ara és també un centre turístic, amb els arbres de palmell i les platges sorrenques blanques com Mombasa.
Malindi és on Vasco da Gama va agafar el seu pilot per navegar amb els vents del monsó cap a l'Índia; Mambrui sembla ser el lloc on es va produir el contacte amb els xinesos durant l'època de l'emperador Yongle i les expedicions de Zheng He.
Watamu és parc nacional marí de la petita comunitat de la pesca d'Àfrica de l'est. El clima en aquesta província és tropical humit.

## Referències

* ↑ Willis, Justin; Gona, George «Tradition, Tribe, and State in Kenya: The Mijikenda Union, 1945–1980» (en anglès). Comparative Studies in Society and History, 55, 2, 4-2013, pàg. 448–473. DOI: 10.1017/S0010417513000091. ISSN: 0010-4175.
* ↑ Sperling, David «The growth of Islam among the Mijikenda of the Kenya coast, 1826-1933». School of Oriental and African Studies University of London, 18-03-2015, pàg. 29.
* ↑ Ray, Daren. «Defining the Swahili». A: The Swahili World. Routledge, 2017.
* ↑ «Kenya Census 2009» (en castellà). Kenya National Bureau of Satistics, 2009. [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ Greste, Peter «Could a rusty coin re-write Chinese-African history?» (en anglès). BBC News, 18-10-2010.
# Rabí Hiya

El rabí Hiya era originari de Babilònia, de la ciutat de Kapri, i descendia de la família de Ximmi, un germà del Rei David.

## Biografia

Hiya va emigrar de jove a Palestina, i va estudiar a la ieixivà del rabí Yehuda ha-Nassí (el príncep), a la ciutat de Seforis. Amb el temps es va engrandir en el coneixement de la Torà, i com deixeble va arribar a ser company d'estudi del rabí Yehuda ha-Nassí. Gaudia de la seva estima general, i el rabí Yehuda ha-Nassí deia sobre ell: "grans són els fets del rabí Hiya". Al mateix temps que era un gran savi de la Torà, s'ocupava dels seus negocis.
El rabí Hiya, és el autor de la Tosefta, un recopilació de lleis que no van ser incloses a la Mixnà del rabí Yehuda ha-Nassí. Hiya, va dedicar tota la seva vida a ensenyar la Torà als nens d'Israel, viatjava constantment a aquells poblats a on no hi havia professors, per tal d'ensenyar la llei.
El Talmud ens relata de quina forma organitzava el rabí Hiya les seves activitats: sembrava lli, amb el qual formava xarxes. Amb aquestes xarxes de lli caçava gaseles, les degollava, distribuïa la seva carn als orfes, i del cuir, en feia pergamins, amb els que escrivia els cinc llibres de la Torà.
A cada població on no hi havia professors, Hiya prenia a cinc nens, i els ensenyava un llibre de la Torà a cadascun. Al seu torn cada alumne ben preparat, prenia a càrrec seu a uns altres cinc nens de la seva mateixa població, i els ensenyava la Torà. Així la Torà va ser propagada per tota la Terra d'Israel.
El rabí Hiya va morir després de la defunció del rabí Yehuda ha-Nassí (el príncep), i va ser enterrat a Galilea. Degut a la seva santedat, tot el poble venia a pregar davant de la seva tomba.

## Referències

* ↑ Singer, Isidore; Broydé, Isaac. «ḤIYYA BAR ABBA». JewishEncyclopedia.com. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ Dubnow, Simon. Historia Universal del Pueblo Judío: Parte 3/10 (en castellà). Editorial Sigal, p. 126.
* ↑ Tropper, Amram. Rewriting Ancient Jewish History: The History of the Jews in Roman Times and the New Historical Method (en anglès). Routledge, 2016-04-20, p. 139. ISBN 978-1-317-24708-1.
* ↑ Wolski, Nathan. A Journey into the Zohar: An Introduction to the Book of Radiance (en anglès). SUNY Press, 2012-02-01, p. 182. ISBN 978-1-4384-3055-3.
* ↑ Abramson, G. Sites of Jewish Memory: Jews in and From Islamic Lands. Taylor & Francis, 2018, p. 285. ISBN 978-1-317-75160-1.
Amoraïm :
Zugot • Tanaïm • Amoraïm • Savoraïm • Gueonim • Rixonim • Acharonim :
# Racialització

La racialització és un terme en el camp de la sociologia que fa referència al procés pel qual, en el context d'una societat concreta, s'assigna uns individus a una raça (entesa aquesta com a constructe social). Els criteris per a l'encabiment d'uns individus a una raça poden ser diversos, habitualment l'aparença, com ara el color de la pell, però també el vestit, la llengua o, fins i tot, la religió. Quan es parla de persones racialitzades sovint es fa èmfasi als efectes negatius que pateixen aquestes persones en el context de la societat on té lloc aquest procés.

## Vegeu també

* Racisme
* Racialisme
* Raça i etnicitat en el cens dels Estats Units

## Referències

* ↑ Sheth, Falguni «The Racialization of Muslims in the Post-9/11 United States» (en anglès). Oxford Handbooks Online, 10-01-2017. DOI: 10.1093/oxfordhb/9780190236953.013.49.
* ↑ Gans, Herbert J. «Racialization and racialization research» (en anglès). Ethnic and Racial Studies, 40, 3, 10-10-2016, pàg. 341–352. DOI: 10.1080/01419870.2017.1238497. ISSN: 0141-9870.
* ↑ Omi, Michael; Winant, Howard. Racial formation in the United States (en anglès). Nova York, NY: Routledge, 2015. ISBN 9780415520317.
# Reducte alpí italià

Nord d'Itàlia: ubicació de Valtellina (perfilat) :
El Reducte alpí italià, en italià, Ridotto Alpino Repubblicano o RAR, era l'intent de resistència final del règim feixista italià de Benito Mussolini a la fi de la Segona Guerra Mundial. Havia de dur-se a terme a la Valtellina, una vall dels Alps italians que gaudeix de la protecció natural de les muntanyes circumdants i que també oferia la possibilitat de reutilitzar fortificacions construïdes durant la Primera Guerra Mundial.
La idea fou proposada per primera vegada el setembre de 1944 per Alessandro Pavolini, un dels dirigents feixistes de més alt rang, qui creia que l'indret reunia totes les condicions per tal que el règim fes una "darrera defensa heroica" que inspirés una futura revolució feixista. Pavolini pretenia que el reducte feixista estigués ben proveït d'aliments i d'armament i fos defensat per tropes d'elit italianes, no havent de dependre dels alemanys.
Tot i que Mussolini donava suport a la idea de Pavolini –a finals de 1944 va dir al seu fill que descartava crear un govern a l'exili i que preferia fer la darrera resistència a la Valtellina, els principals jerarques feixistes s'hi mostraven dividits. D'una banda, els sectors més moderats preferien negociar amb els partisans per a posar fi a la guerra, d'una altra, alguns ministres consideraven que era una proposta impracticable i, finalment, el ministre de defensa, Rodolfo Graziani, s'hi oposava totalment per la vinculació de Pavolini amb el Partit Feixista Republicà fet que, segons ell, comprometia la neutralitat política de l'exèrcit italià. Així mateix, entre els que donaven suport a la darrera defensa, hi havia diversitat d'opinions sobre el territori on calia dur-la a terme ja que, a banda de la Valtellina, també s'havia considerat la Vall d'Aosta, Trieste –pel record de l'Impresa di Fiume de 1919, o el Tirol del Sud. Com que la major part dels Alps eren sota control alemany i els partisans ja havien alliberat el territori a l'oest del Tirol del Sud, l'única zona que quedava en condicions era la Valtellina.
A causa de les discrepàncies entre els jerarques feixistes, només es va dur a terme una mínima feina preparatòria per a preparar la zona com una fortalesa i, conseqüentment, a l'abril de 1945, quan la victòria aliada a Itàlia era evident, la Valtellina no era a punt per al seu ús com a últim reducte. A la fi de l'abril, la resistència a l'avançament aliat va col·lapsar sense que es dugués a terme cap darrera defensa significativa i la guerra va acabar al país el 29 d'abril de 1945, després que les forces de l'Eix signessin la Rendició de Caserta.

## Referències

* ↑ Raffa, Guy P. Dante's bones: how a poet invented Italy. Cambridge (Mass.): The Belknap Press of Harvard University Press, 2020. ISBN 978-0-674-98083-9.
* 1 2 3 Martin, Clark. Mussolini (en anglès). Routledge, 2014, p. 319-320. ISBN 978-1-317-89840-5.
* 1 2 3 4 Milza, Pierre. «I: Addio, Milano!». A: Gli ultimi giorni di Mussolini (en italià). Longanesi, 2011, p. 1. ISBN 978-88-304-3134-8.
* 1 2 Moseley, Ray. Mussolini: the last 600 days of il Duce (en anglès). Dallas: Taylor Trade Pub, 2004, p. 168. ISBN 978-1-58979-095-7.
# Resolució 1303 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1303 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 14 de juny de 2000. Després de reafirmar totes les resolucions sobre el conflicte de Xipre, incloses les resolucions 1251 (1999) i 1283 (1999), el Consell va ampliar el mandat de la Força de les Nacions Unides pel Manteniment de la Pau a Xipre (UNFICYP) durant sis mesos més fins al 15 de desembre de 2000.
El Consell de Seguretat va prendre nota de la crida en l'informe del secretari general Kofi Annan per a les autoritats de Xipre i Xipre del Nord per abordar urgentment la situació humanitària. El Consell també va donar la benvinguda als esforços per sensibilitzar el personal de les Nacions Unides per al manteniment de la pau en la prevenció i el control del VIH/SIDA i altres malalties.
En l'extensió del mandat de la UNFICYP, la resolució va demanar al Secretari General que informés al Consell l'1 de desembre de 2000 sobre l'aplicació de la resolució actual. L'informe de Kofi Annan també va observar un augment dels contactes entre ambdues parts i la situació al llarg de la línia d'alto el foc es va mantenir estable. L'informe també va assenyalar l'augment de les violacions aèries de la zona d'amortiment i les amenaces contra les forces de manteniment de la pau de les Nacions Unides.
La redacció de la Resolució 1303 va provocar una controvèrsia després que les autoritats grecoxipriotes els preocupés que indicava el reconeixement implícit de Xipre del Nord, i que posteriorment es va modificar. En protesta, les tropes turques van avançar 300 m en la zona d'amortiment a prop de Strovilia i van establir un punt de control fronterer, negant-se a moure's malgrat les crides de les Nacions Unides.

## Referències

* ↑ «Security Council extends UNFICYP mandate until 15 December». United Nations, 14-06-2000.
* 1 2 Annan, Kofi. «Report of the Secretary-General on the United Nations Operation in Cyprus». United Nations, 26-05-2000. Vegeu també Annan, Kofi. «Corrigendum». United Nations, 26-05-2000.
* ↑ Eur. The Middle East and North Africa 2003. 49th. Routledge, 2002, p. 254. ISBN 978-1-85743-132-2.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1301 a la 1400 (2000 - 2002)
* Invasió turca de Xipre

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 770 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 770 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada el 13 d'agost de 1992. Després de reafirmar les resolucions anteriors del Consell de Seguretat sobre el tema, inclosa les 743 (1992), 749 (1992), 761 (1992) i 764 (1992), el Consell va reconèixer la situació humanitària a Sarajevo i altres àrees de Bòsnia i Hercegovina.
Després de determinar la situació constituïa una amenaça per a la pau i la seguretat internacionals, la resolució es va aprovar en virtut del Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, la primera resolució que invocava el Capítol VII sobre el cas de l'antiga Iugoslàvia. El Consell va exigir que totes les parts i altres interessats a Bòsnia i Hercegovina detinguin els combats de manera immediata i insta l'accés sense obstrucció i continu a tots els camps, presons i centres de detenció del Comitè Internacional de la Creu Roja. També va demanar als Estats membres, nacionalment o a través d'organismes internacionals, que facilitessin l'enviament de l'ajuda humanitària a Sarajevo i altres zones de Bòsnia i Hercegovina, i que també els requereixen informar al Secretari General Boutros Boutros-Ghali sobre les mesures que han pres.
La resolució va demanar al Secretari General que mantingués la situació en examen per examinar possibles noves mesures per assegurar el lliurament sense restriccions de subministraments humanitaris, exigint a totes les parts que garantissin la seguretat de les Nacions Unides i altres treballadors humanitaris del país.
La resolució 770 va ser adoptada per dotze vots contra cap, amb l'abstenció de la República Popular de la Xina, Índia i Zimbàbue.

## Referències

* ↑ Malanczuk, Peter; Akehurst, Michael Barton. Akehurst's modern introduction to international law. 7th. Routledge, 1997, p. 411. ISBN 978-0-415-11120-1.
* ↑ Sarooshi, Danesh. The United Nations and the development of collective security: the delegation by the UN Security Council of its chapter VII powers. Oxford University Press, 2000, p. 217–218. ISBN 978-0-19-829934-9.
* ↑ Shrivastava, B. K.; Agarwal, Manmohan «Politics of intervention in the Bosnia-Herzegovina conflict». International Studies. Sage Publications, 40, 1, 2003, pàg. 69–84. DOI: 10.1177/002088170304000104.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 809 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 809 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 2 de març de 1993. Després de recordar resolucions 621 (1988), 658 (1990), 690 (1991) i 725 (1991), a més de notar un informe del Secretari General Boutros Boutros-Ghali sobre la situació en el Sàhara Occidental, el Consell va expressar preocupació pels retards en la implementació del Pla de Regularització i va convidar el secretari general i el seu representant especial a intensificar els esforços amb la Govern del Marroc i el Front Polisario per abordar els problemes de contenció, especialment pel que fa a l'elegibilitat per votar.
La resolució va demanar Boutros-Ghali que preparés l'organització d'un referèndum d'autodeterminació de la població del Sàhara Occidental i s'esforcés per iniciar el registre dels votants a partir de les llistes actualitzades del cens de 1974. També va demanar al Secretari General que informés al Consell de Seguretat a tot tardar en maig de 1993 sobre el resultat d'aquests esforços tractats en la resolució actual, i li demanava que inclogués propostes per a qualsevol ajustament necessari per al paper actual i la força de la Missió de Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental.
La resolució 809 va concloure demanant a ambdues parts que cooperessin amb el secretari general per resoldre qüestions pendents perquè es pogués celebrar un referèndum a final d'any. Encara que el Marroc i el Front Polisario van acceptar les disposicions de la resolució, continuen les disputes sobre el procés d'identificació dels votants i retardar successivament els seus plans de referèndum.

## Referències

* ↑ Chopra, Jarat. Peace-maintenance: the evolution of international political authority. Routledge, 1999, p. 170. ISBN 978-0-415-19483-9.
* ↑ Regional Surveys of the World Series. The Middle East and North Africa 2004 (en anglès). 50th. Routledge, 2004, p. 833. ISBN 978-1-85743-184-1.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 801 a la 900 (1993 - 1994)
* República Àrab Sahrauí Democràtica

## Enllaços externs

* «Text de la Resolució» (pdf). Nacions Unides.
# Rineke Dijkstra

Rineke Dijkstra (Sittard, 2 de juny de 1959) és una fotògrafa neerlandesa. Ha guanyat diversos premis, entre ells l'Honorary Fellowship del Royal Photographic Society, el Premi Hasselblad i el Deutsche Börse Photography Foundation Prize.
Ha realitzat diverses exposicions a l'Institut d'Art Contemporani de Boston, (2001); al Solomon R. Guggenheim de Nova York (2002), o a la Tate Modern Gallery de Londres (2003). El 2005 va realitzar una exposició monogràfica al museu CaixaForum Barcelona.
Entre les seves obres destaquen els reportatges sobre la identitat dels joves i els adolescents, els rituals d'iniciació i les seves formes d'expressió. La seva obra The Buzzclub fotografià joves en discoteques, i Israel Portraits (2001) retratà joves israelians just abans de començar el servei militar obligatori al seu país.

## Educació

Dijkstra va formar-se com a fotògrafa a la Gerrit Rietveld Academie d'Amsterdam entre 1981 i 1986.

## Premis

* 1987: Premi Kodak Nederland.
* 1993: Art Encouragement Award Amstelveen (Kunstaanmoedigingsprijs).
* 1994: Premi Werner Mantz.
* 1999: Premi de fotografia Citibank (actualment Deutsche Börse Photography Prize).
* 2002/2003: Wexner Center Residency Award.
* 2011: Doctorat Honoris Causa al Royal College of Art.
* 2012: Honorary Fellowship of the Royal Photographic Society.
* 2017: Premi Hassleblad.

## Referències

* 1 2 3 «Rineke Dijkstra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Rineke Dijkstra» (en anglès). The Solomon R. Guggenheim Foundation. [Consulta: 14 març 2020].
* 1 2 3 4 «Rineke Dijkstra». A: Lyne Warren. Encyclopedia of Twentieth-Century Photography, 3-Volume Set (en anglès). Nova York, Oxton: Routledge, 2006, p. 398. ISBN 978-1-135-20536-2.
* ↑ «Rineke Dijkstra | Wexner Center for the Arts». [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Honorary Doctors». Royal College of Arts. Arxivat de l'original el 2020-10-22. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Honorary Fellowship» (en anglès). Royal Photographic Society. Arxivat de l'original el 2020-07-03. [Consulta: 14 març 2020].
* ↑ «Rineke Dijkstra | Hasselblad Award Winner 2017» (en anglès britànic). Hasselblad Foundation. [Consulta: 14 març 2020].