# Altair

Altair (Alfa de l'Àguila / α Aquilae) és l'estel més brillant de la constel·lació de l'Àguila i el dotzè estel més brillant del cel nocturn. És un estel de seqüència principal de tipus A, amb una magnitud aparent de 0,77. És el vèrtex sud (des de l'hemisferi nord) del Triangle d'Estiu; els altres dos són Deneb (el de l'est) i Vega (el de l'oest).
Altair gira ràpidament, amb una velocitat lineal a l'equador d'aproximadament 286 km/s. Un estudi va revelar que Altair no és esfèric, sinó molt aplatat pels pols a causa del seu ritme de rotació. Altres estudis interferomètrics amb múltiples telescopis han fotografiat i confirmat aquest fenomen.
El seu nom prové del terme àrab que significa 'volador', de la frase نسر الطائر (an-nasr aţ-ţāir) 'l'àliga voladora'. A vegades també se l'anomena Atair.

## Nomenclatura

α Aquilae (llatinitzat a Alpha Aquilae) és la designació Bayer de l'estrella. El nom tradicional Altair s'utilitza des de l'època medieval. És una abreviatura de la frase àrab النسر الطائر Al-Nisr Al-Ta'ir, "l'àguila voladora".
L'any 2016, la Unió Astronòmica Internacional va organitzar un Grup de treball sobre noms d'estrelles (WGSN) per catalogar i estandarditzar els noms propis de les estrelles. El primer butlletí del WGSN de juliol de 2016 va incloure una taula dels dos primers lots de noms aprovats per la WGSN, que incloïa Altair per aquesta estrella. Ara s'ha introduït al Catàleg de noms d'estrelles de la IAU.

## Estel

Altair es troba a 16,8 anys llum (5,14 parsecs) de la Terra i és un dels estels visibles a ull nu més propers. Juntament amb Beta Aquilae i Gamma Aquilae, forma la línia d'estels ben coneguts, sovint anomenats com la família de l'Àguila.
Altair és un estel de la seqüència principal de classe A amb aproximadament 1,8 vegades la massa del Sol i 11 vegades més de lluminositat. Altair té una velocitat de rotació molt elevada; el període de rotació és d'aproximadament 9 hores, molt menys que l'equador del Sol, que necessita al voltant de 25 dies per fer una rotació completa. Aquesta rotació tan ràpida fa que Altair sigui un esferoide oblat; el diàmetre equatorial és al voltant d'un 20% més llarg que el diàmetre polar.
Mesures fetes per satèl·lit el 1999 pel Wide Field Infrared Explorer van mostrar que la brillantor d'Altair varia lleugerament (menys d'una mil·lèsima part d'una magnitud). Com a resultat, el 2005 es va identificar com a variable Delta Scuti. Hom pot aproximar-ne la corba de llum afegint-hi un nombre de sinusoides, amb períodes que varien entre 0,8 i 1,5 hores.

### Efectes de rotació

El diàmetre angular d'Altair va ser mesurat interferomètricament per R. Hanbury Brown i els seus col·laboradors a l'Observatori de Narrabri a la dècada de 1960. Van trobar un diàmetre de 3 mil·liarcs segons. Tot i que Hanbury Brown et al. es van adonar que Altair estaria aplanada rotacionalment, no tenien dades suficients per observar experimentalment la seva oblatura. Més tard, utilitzant mesures interferomètriques infraroges realitzades per l'Interferòmetre del Banc de Proves de Palomar el 1999 i el 2000, es va descobrir que Altair era aplatat. Aquest treball va ser publicat per G. T. van Belle, David R. Ciardi i els seus coautors el 2001.
La teoria prediu que, a causa de la ràpida rotació d'Altair, la seva gravetat superficial i la seva temperatura efectiva haurien de ser menors a l'equador, fent que aquest sigui menys lluminós que els pols. Aquest fenomen, conegut com a enfosquiment gravitatori o efecte von Zeipel, va ser confirmat per a Altair per mesures realitzades per l'Interferòmetre Òptic de Precisió de l'Armada el 2001, i analitzat per Ohishi et al. (2004) i Peterson et al. (2006). A més, A. Domiciano de Souza et al. (2005) van verificar l'enfosquiment gravitatori usant les mesures realitzades pels interferòmetres Palomar i de l'Armada, juntament amb noves mesures realitzades per l'instrument VINCI al VLTI.
Altair és una de les poques estrelles de les quals s'ha obtingut una imatge directa. El 2006 i el 2007, J. D. Monnier i els seus col·laboradors van produir una imatge de la superfície d'Altair a partir d'observacions infraroges realitzades el 2006 amb l'instrument MIRC a l'interferòmetre de conjunt CHARA; era la primera vegada que s'obtenia una imatge de la superfície de qualsevol estrella de la seqüència principal, a banda del Sol. La imatge en fals color es va publicar el 2007. El radi equatorial de l'estrella es va estimar en 2,03 radis solars i el radi polar en 1,63 radis solars, fet que suposa un augment del 25% del radi estel·lar del pol a l'equador. L'eix polar està inclinat uns 60° respecte de la línia de visió des de la Terra.

## Companyes visuals

És un estel de la seqüència principal de tipus A que té la designació d'estel múltiple WDS 19508+0852A i al qual acompanyen tres companyes visuals, WDS 19508+0852B, C, i D. El component B no està físicament a prop d'A malgrat que al cel ho sembla.
Deignació d'estrella múltiple: WDS 19508+0852 :
| Component | Primària | Ascensió recta (α) Equinocci J2000.0 | Declinació (δ) Equinocci J2000.0 | Època d'observació separació | Distància angular del primari | Angle de posició (relatiu al primari) | Magnitud aparent (V) | Referència de base de dades |
| B | A | 19$^h$ 50$^m$ 40,5$^s$ | +08° 52′ 13″ | 2007 | 192,1″ | 287° | 9,82 | «Simbad» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: {{{consulta}}}]. |
| C | A | 19$^h$ 51$^m$ 00,8$^s$ | +08° 50′ 58″ | 2007 | 189,6″ | 107° | 10,3 | «Simbad» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: {{{consulta}}}]. |
| D | A | | | 2007 | 31,7″ | 97° | 11,9 | |

## Etimologia, mitologia i cultura

El terme Al-Nisr Al-Ṭa'ir va aparèixer al catàleg d'Al-Achsasi al Mouakket, que es va traduir al llatí com a Vultur Volans Aquest nom va ser aplicat pels àrabs a l'asterisme d'Altair, β Aquilae i γ Aquilae i probablement es remunta als antics babilonis i sumeris, que anomenaven Altair "l'estrella àguila".$^{:17-18}$ També s'ha fet servir la grafia Ataír. Els astrolabis medievals d'Anglaterra i Europa occidental representaven Altair i Vega com a aus.
El poble koori de Victòria coneixia també a Altair com a Bunjil, l'àliga de cua en falca, e β e γ Aquilae són les seves dues esposes els cignes negres. Els habitants del riu Murray coneixien l'estrella com a Totyerguil. El riu Murray es va formar quan Totyerguil, el caçador, va avançar Otjout, un bacallà gegant del Murray que, ferit, va agitar un canal a través del sud d'Austràlia abans d'entrar al cel com la constel·lació Delphinus.$^{(p115)}$
A la creença xinesa, l'asterisme format per Altair, β Aquilae i γ Aquilae es coneix com Hé Gǔ (河鼓; lit. "tambor de riu"). El nom xinès d'Altair és, per tant, Hé Gǔ èr (河鼓二; lit. "tambor del riu dos", que significa la "segona estrella del tambor del riu"). Tot i això, Altair és més coneguda pels seus altres noms: Qiān Niú Xīng (牵牛星 / 牽牛星) o Niú Láng Xīng (牛郎星), traduït com a estrella del pastor de vaques. Aquests noms són una al·lusió a una història d'amor, El pastor de vaques i la teixidora, en què Niulang (representat per Altair) i els seus dos fills (representats per β Aquilae i γ Aquilae) estan separats respectivament de la seva dona i la seva mare Zhinu (representada per Vega) per la Via Làctia. Només se'ls permet reunir-se una vegada a l'any, quan les garses formen un pont que els permet travessar la Via Làctia.
Els habitants de Micronèsia anomenaven a Altair com a Mai-lapa, que significa "fruit del pa gran/vell", mentre que els maoris anomenaven aquesta estrella Poutu-te-rangi, que significa "pilar del cel".
A l'astrologia occidental, l'estrella era de mal averany i presagiava el perill dels rèptils.
Aquest estel és un dels asterismes utilitzats pels mariners Bugis per a la navegació, anomenat bintoéng timoro, que significa "estrella de l'est".
El 13 de desembre de 2007, la NASA va anunciar que Altair seria el nom del Mòdul d'Accés a la Superfície Lunar (LSAM). L'hidroavió de fabricació russa Beriev Be-200 Altair també porta el nom de l'estrella.

## Referències

* ↑ Christopher J. Corbally «Contributions to the Nearby Stars (NStars) Project: Spectroscopy of Stars Earlier than M0 within 40 Parsecs: The Northern Sample. I» (en anglès). Astronomical Journal, 4, 10-2003, pàg. 2048–2059. DOI: 10.1086/378365.
* ↑ Henrique Schmitt «Fundamental Parameters of 87 Stars from the Navy Precision Optical Interferometer» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 20-12-2017, pàg. 30-45. DOI: 10.3847/1538-3881/AA9D8B.
* ↑ URL de la referència: https://iopscience.iop.org/article/10.1086/322340.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 «Abundances in the Local Region II: F, G, and K Dwarfs and Subgiants». Astronomical Journal, 1, 21-12-2016. DOI: 10.3847/1538-3881/153/1/21.
* 1 2 3 4 5 Floor van Leeuwen «Validation of the new Hipparcos reduction» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2, 2007, pàg. 653–664. DOI: 10.1051/0004-6361:20078357.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* ↑ «Abundances in the Local Region II: F, G, and K Dwarfs and Subgiants». Astronomical Journal, 1, 21-12-2016. DOI: 10.3847/1538-3881/153/1/21.
* ↑ «NAME ALTAIR -- Variable Star of delta Sct type» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ Altair, entry, The Internet Encyclopedia of Science, David Darling. Accessed on line November 25, 2008.
* ↑ Summer Triangle, entry, The Internet Encyclopedia of Science, David Darling. Accedit en línia November 26, 2008.
* 1 2 3 4 5 Imaging the Surface of Altair, J. Monnier et al., Science 317, #5836 (July 20, 2007), pp. 342–345, doi:10.1126/science.1143205, Bibcode: 2007Sci...317..342M, PubMed: 17540860. Accedit en línia November 25, 2008. See second column of Table 1 for stellar parameters.
* 1 2 Belle, Gerard T. van; Ciardi, David R.; Thompson, Robert R.; Akeson, Rachel L.; Lada, Elizabeth A. «Altair's Oblateness and Rotation Velocity from Long-Baseline Interferometry» (en anglès). The Astrophysical Journal, vol. 559, 2, 2001, pàg. 1155–1164. Bibcode: 2001ApJ...559.1155V. DOI: 10.1086/322340. ISSN: 0004-637X.
* 1 2 «the definition of altair» (en anglès). [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ «IAU Working Group on Star Names (WGSN)». [Consulta: 22 maig 2016].
* ↑ «Bulletin of the IAU Working Group on Star Names, No. 1». Arxivat de l'original el 2022-10-09. [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ «IAU Catalog of Star Names». [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ p. 194, The Brightest Stars: Discovering The Universe Through The Sky's Most Brilliant Stars, Fred Schaaf, Hoboken, NJ: John Wiley & Sons, Inc., 2008, ISBN 978-0-471-70410-2
* ↑ p. 190, Schaaf 2008.
* 1 2 3 Resolving the Effects of Rotation in Altair with Long-Baseline Interferometry, D. M. Peterson et al., The Astrophysical Journal 636, #2 (January 2006), pp. 1087–1097, doi:10.1086/497981, Bibcode: 2006ApJ...636.1087P; see Table 2 for stellar parameters.
* ↑ Buzasi, et al «Altair: The Brightest δ Scuti Star». The Astrophysical Journal, 619, 01-02-2005, pàg. 1072-1076 [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ Altair: The Brightest δ Scuti Star, D. L. Buzasi et al., The Astrophysical Journal 619, #2 (February 2005), pp. 1072–1076, doi:10.1086/426704, Bibcode: 2005ApJ...619.1072B
* ↑ Hanbury Brown, R.; Davis, J.; Allen, L. R.; Rome, J. M. «The stellar interferometer at Narrabri Observatory-II. The angular diameters of 15 stars». Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, vol. 137, 4, 1967, pàg. 393. Bibcode: 1967MNRAS.137..393H. DOI: 10.1093/mnras/137.4.393.
* ↑ Ohishi, Naoko; Nordgren, Tyler E.; Hutter, Donald J. «Asymmetric Surface Brightness Distribution of Altair Observed with the Navy Prototype Optical Interferometer». The Astrophysical Journal, vol. 612, 1, 2004, pàg. 463–471. arXiv: astro-ph/0405301. Bibcode: 2004ApJ...612..463O. DOI: 10.1086/422422.
* ↑ Domiciano de Souza, A.; Kervella, P.; Jankov, S.; Vakili, F.; Ohishi, N.; Nordgren, T. E.; Abe, L. «Gravitational-darkening of Altair from interferometry». Astronomy & Astrophysics, vol. 442, 2, 2005, pàg. 567–578. Bibcode: 2005A&A...442..567D. DOI: 10.1051/0004-6361:20042476.
* 1 2 National Science Foundation (2007-05-31). "Gazing up at the Man in the Star?". Nota de premsa.
* ↑ Robrade, J. & Schmitt, J. H. M. M. (April 2009), "Altair - the "hottest" magnetically active star in X-rays", Astronomy and Astrophysics 497 (2): 511–520, DOI 10.1051/0004-6361/200811348
* ↑ HR 7557, database entry, The Bright Star Catalogue, 5th Revised Ed. (Preliminary Version), D. Hoffleit and W. H. Warren, Jr., CDS ID V/50. Accessed on line November 25, 2008.
* ↑ Entry 19508+0852, The Washington Double Star Catalog, United States Naval Observatory. Accedit en línia November 25, 2008.
* ↑ «BD+08 4236B -- Star in double system» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ «BD+08 4238 -- Star in double system» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 10 desembre 2020].
* ↑ Knobel, E. B. «Al Achsasi Al Mouakket, on a catalogue of stars in the Calendarium of Mohammad Al Achsasi Al Mouakket». Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, vol. 55, 8, 6-1895, pàg. 429–438. Bibcode: 1895MNRAS..55..429K. DOI: 10.1093/mnras/55.8.429.
* ↑ Kunitzsch, Paul; Smart, Tim. A Dictionary of Modern star Names: A Short Guide to 254 Star Names and Their Derivations. 2nd rev.. Cambridge, Massachusetts: Sky Pub, 2006. ISBN 978-1-931559-44-7.
* 1 2 3 Allen, Richard Hinckley. Star-names and their meanings. unknown library. New York, Leipzig [etc.] G.E. Stechert, 1899, p. 59–60.
* ↑ Gingerich, O. «Zoomorphic Astrolabes and the Introduction of Arabic Star Names into Europe». Annals of the New York Academy of Sciences, vol. 500, 1, 1987, pàg. 89–104. Bibcode: 1987NYASA.500...89G. DOI: 10.1111/j.1749-6632.1987.tb37197.x.
* ↑ Aboriginal mythology: an A-Z spanning the history of aboriginal mythology from the earliest legends to the present day, Mudrooroo, London: HarperCollins, 1994, ISBN 1-85538-306-3.
* ↑ Plantilla:In lang 香港太空館 - 研究資源 - 亮星中英對照表 Arxivat 2008-10-25 a Wayback Machine., Hong Kong Space Museum. Accessed on line November 26, 2008.
* ↑ Mayers, William Frederick. The Chinese reader's manual: A handbook of biographical, historical ... (en anglès). Harvard University. American Presbyterian Mission Press, 1874, p. 97–98, 161.
* 1 2 p. 72, China, Japan, Korea Culture and Customs: Culture and Customs, Ju Brown and John Brown, 2006, ISBN 978-1-4196-4893-9.
* ↑ pp. 105–107, Magic Lotus Lantern and Other Tales from the Han Chinese, Haiwang Yuan and Michael Ann Williams, Libraries Unlimited, 2006, ISBN 978-1-59158-294-6.
* ↑ Ross, Malcolm; Pawley, Andrew; Osmond, Meredith. The Lexicon of Proto-Oceanic: The Culture and Environment of Ancestral Oceanic Society. The physical environment. Volume 2 (en anglès). ANU E Press, 2007-03-01, p. 175. ISBN 978-1-921313-19-6.
* ↑ Kelley, David H.. Exploring Ancient Skies: A Survey of Ancient and Cultural Astronomy. Nova York: Springer, 2011, p. 344. ISBN 978-1-4419-7623-9.
* ↑ «NASA names next-gen lunar lander Altair». , 13-12-2007.
* ↑ Beriev Aircraft Company (2003-02-12). "Results of the competition for the best personal names for the Be-103 and the Be-200 amphibious aircraft". Nota de premsa.

## Enllaços externs

* Imatge d'Altair d'alta resolució (anglès)
* Altair a SolStation (anglès)