OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paradise (pel·lícula de 1984)

Paradise és un curtmetratge d'animació canadenc, dirigit per Ishu Patel i estrenat el 1984.

## Argument

Utilitzant una varietat de tècniques d'animació dibuixades a mà, com ara animació retallada, plastilina retroil·luminada, sorra i vidre pintat, la pel·lícula explica la història d'una merla que és testimoni d'un ocell de colors vius que viu al palau de vidre d'un emperador; envejant l'aparent opulència de l'altre ocell, s'esforça per aconseguir el mateix estil de vida per a ell però descobreix que això implica passar la major part del temps vivint en una gàbia daurada.

## Reconeixements

La pel·lícula va ser nominat a l'Oscar al millor curtmetratge d'animació als Premis Oscar de 1984, i nominat a un Premi Genie al Millor curtmetratge d'animació als 7ns Premis Genie el 1986. També va ser el guanyador de l'Ós de Plata al millor curtmetratge al 35è Festival Internacional de Cinema de Berlín, i d'un premi del jurat al Festival Internacional de Cinema d'Animació d'Annecy.

## Referències

* ↑ "Paradise". Canadian Film Encyclopedia.
* ↑ Josh Jones, "Ishu Patel’s Oscar-Nominated, Animated Films Reveal a Singular, Handcrafted Vision". Open Culture, October 12, 2012.
* 1 2 3 Wyndham Wise, "Ishu Patel". The Canadian Encyclopedia, November 6, 2011.
* ↑ Salem Alaton, "Four Canadian films earn nominations". The Globe and Mail, February 7, 1985.
* ↑ 1985|Oscars.org
* ↑ Jay Scott, "Joshua, American Cousin lead pack in Genie pursuit". The Globe and Mail, February 14, 1986.

## Enllaços externs

* Vegeu Paradiseal web de la NFB
# Tavo Burat

Tavo Burat (nascut Gustavo Buratti Zanchi, Stezzano, Llombardia 22 de maig de 1932 - Biella, 2009) fou un polític, poeta i periodista italià de religió valdesa, conegut per la seva defensa del dret de parlar llengües minoritàries, sobretot el piemontès i el francoprovençal.

## Biografia

Va formar-se en dret el 1957 amb una tesi sobre Dret públic al cantó dels Grisons i ensenyà francès a Biella del 1968 al 1994. Fou fundador de la revista piemontesa La slòira i director de la revista ALP del 1974 a 2009, any de la seva mort. Va escriure diversos assajos d'història, especialment sobre el bandolerisme en el nord-oest d'Itàlia i l'heretgia liderada per Fra Dolcino.

## Obra publicada
### En italià

* 1957: Diritto pubblico nel Cantone dei Grigioni
* 1974: La situazione giuridica delle minoranze linguistiche in Italia, dins I diritti delle minoranze etnico-linguistiche
* 1976: In difesa degli altri, dins U. Bernardi, Le mille culture, Comunità locali e partecipazione politica
* 1981: Decolonizzare le Alpi, dins Prospettive dell'arco alpino
* 1989: Carlo Antonio Gastaldi. Un operaio biellese brigante dei Borboni
* 1997: Federalismo e autonomie. Comunità e bioregioni
* 2000: Fra Dolcino e gli Apostolici tra eresia, rivolta e roghi
* 2002: L'anarchia cristiana di Fra Dolcino e Margherita (Ed. Leone & Griffa)
* 2004: Eretici dimenticati. Dal Medioevo alla modernità (Ed. DeriveApprodi)
* 2006: Banditi e ribelli dimenticati. Storie di irriducibili al futuro che viene (Ed. Lampi di Stampa)

### En piemontès

* 1979: Finagi (Ca dë studi piemontèis)
* 2005: Lassomse nen tajé la lenga, (ALP)
* 2008: Poesìe, (Ca dë studi piemontèis)

## Referències

* ↑ The Other Italy: The Literary Canon in Dialect page 87; Hermann W. Haller, University of Toronto Press, year 1999, see Google books
* ↑ A cosa "servono" le lingue locali? Parole profonde di Tavo Burat
* ↑ La Sloira - Associassion per la tua e la difusion dla Lenga e la Literatura Piemonteisa - Onlus
* ↑ Catalogo dei periodici italiani, Roberto Maini, ed. Bibliografica, year 1997, Google books
* ↑ È morto Tavo Burat. Che la terra ti sia lieve Gustavo.
* ↑ Philipp R. Rössner. Economic Growth and the Origins of Modern Political Economy: Economic Reasons of State, 1500–2000. Routledge, 2016, p. 287. ISBN 9781317397410.
* ↑ Jerry B Pierce. «Acknowlwdgments». A: Poverty, Heresy, and the Apocalypse: The Order of Apostles and Social Change in Medieval Italy 1260–1307. A&C Black, 2012. ISBN 9781441123657.
* ↑ «Buratti, Gustavo». classify.oclc. [Consulta: 14 març 2015].
# Floriana Football Club

El Floriana Football Club és un club de futbol de la ciutat de Floriana (Malta).

## Història

El Floriana Football Club fou fundat l'any 1894, i juntament amb el St. George's FC, és un dels dos clubs més antics de Malta. El seu sobrenom, els irlandesos, i els seus colors, verd i blanc, foren adoptats després d'un partit enfront dels Royal Dublin Fusiliers el 1905, que estaven estacionats a l'illa durant aquells anys. Entre el 1894 i el 1905 els seus colors eren el verd i el vermell, quarterats a la samarreta, amb pantalons negres.

## Palmarès

Entre 1900 i avui (a maig de 2008) el Floriana FC ha guanyat 103 títols.
* Lliga maltesa de futbol 25 : 1909-10, 1911-12, 1912-13, 1920-21, 1921-22, 1924-25, 1926-27, 1927-28, 1928-29, 1930-31, 1934-35, 1936-37, 1949-50, 1950-51, 1951-52, 1952-53, 1954-55, 1957-58, 1961-62, 1967-68, 1969-70, 1972-73, 1974-75, 1976-77, 1992-93
* Primera divisió maltesa de futbol 1985/86
* MFA Knock-Out Competitions (25):
* National Ground Cup (MFA Cup) 1910-11
* Gaelic Whisky Cup (MFA Cup) 1912-13
* Cousis Shield 1921-22, 1922-23, 1930-31
* Empire Sports Ground Cup (MFA Cup) 1927-28, 1928-29
* Copa maltesa de futbol/FA Trophy (18) 1937-38, 1944-45, 1946-47, 1948-49, 1949-50, 1952-53, 1953-54, 1954-55, 1956-57, 1957-58, 1960-61, 1965-66, 1966-67, 1971-72, 1980-81, 1992-92, 1993-94
* Supercopa maltesa de futbol (1) 1992-93
* Cassar Cup (10) 1920-21, 1922-23, 1935-36, 1936-37, 1949-50, 1951-62, 1952-53, 1953-54, 1957-58, 1960, 61
* Independence Cup (7) 1966-67, 1968-69, 1972-73, 1975-76, 1977-78, 1978-79
* Sons of Malta Cup (6) 1967-68, 1968-69, 1973-74, 1975-76, 1976-77, 1977-78
* Super 5 Cup (4) 1993-94, 1994-95, 1995-96, 1997-98
* Testaferrata Cup (3) 1975-76, 1976-77, 1977-78
* Schembri Shield (3) 1952-53, 1953-54, 1954-55
* Scicluna Cup (3) 1958-59, 1961-62, 1962-63
* Poppy Day Fund Cup (3) 1952-53, 1.953-54, 1954-55
* Christmas Cup (2) 1968-69, 1969-70
* Malta Playing Field Association Shield - MPFA (2) 1951-52, 1953-54
* Partisans Cup (1) 1909
* Amateurs Cup (1) 1911
* Mtarfa Cup (1) 1912
* Prince of Wales Cup (1) 1921
* Malaya Congress Cup (1) 1924
* Marian Congress Cup (1) 1949
* Infantile Paralysis Cup (1) 1953
* Lowenbrau Cup (1) 1993-94
* MFA Centenary Commemorative Cup (1) 2000

## Enllaços externs

* Floriana F.C. web oficial Arxivat 2019-12-31 a Wayback Machine.
* Floriana F.C. Supporters Club
* Malta Football League Arxivat 2008-05-09 a Wayback Machine.
# Kesha

Kesha Rose Sebert, més coneguda com a Kesha (Los Angeles, 1 de març de 1987), també estilitzat Ke$ha, és una cantant i compositora estatunidenca.

## Biografia

Des de petita, Kesha va demostrar aptituds per a la música cantant al cor d'una església. De gran, Kesha col·laborà amb la seua veu a la cançó Right round de Flo Rida i al videoclip de Katy Perry I kissed a girl. Dr. Luke la va fitxar per a treballar per a ell i arribar a l'èxit musical.

## Carrera musical

El seu primer senzill, TiK ToK, llançat en agost de 2009, va ser el número u en onze països. Posteriorment el gener de 2010 va llançar l'àlbum debut, Animal, el qual va debutar en el número u als Estats Units. Els seus següents senzills Blah Blah Blah, amb la col·laboració de 3OH!3, Your Love is My Drug i Take It Off van tenir molt bona recepció. L'àlbum va debutar al número u de la llista Billboard 200 en establir el rècord de major percentatge de quota setmanal digital per un àlbum en el número u. La cançó Blah Blah Blah va arribar al top 10 als Estats Units, Canadà, Austràlia, i Nova Zelanda. El març Animal havia venut un milió de còpies en tot el món amb les seves cançons acumulant vuit milions de descàrregues. El setembre Kesha havia venut més de dos milions d'àlbums a tot el món.
L'octubre de 2010 va llançar We R Who We R, primer senzill del seu primer EP Cannibal, el qual va ser llançat als Estats Units el 22 de novembre de 2010.
El 25 de setembre de 2012 llança el senzill Die Young i el 30 de Novembre el seu segon àlbum d'estudi Warrior.

## Discografia

Àlbums
* 2010: Animal
* 2012: Warrior
* 2017: Rainbow
* 2020: High Road
EP's
* 2010: Cannibal
* 2012: Deconstructed
Senzills
* 2009: Tik Tok
* 2010: Blah Blah Blah
* 2010: Your Love is My Drug
* 2010: Take It Off
* 2010: We R Who We R
* 2011: Blow
* 2012: Die Young
* 2013: C'mon
* 2013: Crazy Kids
* 2014: Timber
* 2017: Praying
* 2019: Raising Hell
* 2019: My Own Dance
* 2019: Resentment

## Referències

* ↑ «Ke$ha Biography» (en anglès). Allmusic. Rovi Corporation. [Consulta: 19 desembre 2012].
* ↑ Gordon, Sandra. «Breaking & Entering: Kesha» (en anglès). Billboard, 25-11-2009. [Consulta: 26 novembre 2009].
* ↑ Sullivan, Matt. «Kesha and the Not-Quite-72 Virgins in Her Own Personal Heaven» (en anglès). Esquire. Hearst Communications, Inc., 13-08-2009. Arxivat de l'original el 2010-11-15. [Consulta: 20 octubre 2009].

## Enllaços externs

* Keshasparty.com Pàgina web oficial de Ke$ha
* Ke$ha a Facebook
* Ke$ha a Twitter
# Eddy Hau

Eduard Hau, més conegut com a Eddy Hau (Niederwerrn, 19 de març de 1952) és un ex-pilot de motocròs i enduro alemany, guanyador de quatre Campionats d'Europa d'enduro en les categories de 100 i 500 cc i membre de l'equip de la RFA que guanyà el Trofeu als ISDT de 1975 i 1976.

## Trajectòria esportiva

Hau començà la seva carrera el 1969 a Schweinfurt com a pilot privat amb una Hercules-Sachs 50 cc. El 1975 es va incorporar a l'equip de fàbrica de Zündapp i el mateix any va guanyar el Trofeu als Sis Dies Internacionals d'Enduro celebrats a l'Illa de Man, com a membre de l'equip de la RFA. L'any següent, 1976 el va tornar a guanyar a l'edició celebrada a Zeltweg, Àustria. Entre 1979 i 1983 va guanyar pilotant la Zündapp quatre títols europeus d'enduro, els dos primers en 100 cc i els altres dos en 500 cc 4T. A partir de 1984 va passar a pilotar la BMW en diversos raids africans, especialment el Ral·li Dakar on arribà a assolir el 7è lloc el 1986.
Entre 1983 i 1993 fou el director de l'escola d'enduro i motocròs de l'ADAC (club de l'automòbil alemany).

## Palmarès
### Campionat d'Europa d'enduro

* 2 Campionats d'Europa d'enduro en 100cc (1979 i 1980)
* 2 Campionats d'Europa d'enduro en 500cc 4T (1982 i 1983)

### ISDT

* 2 Victòries al Trofeu (1975 a l'Illa de Man i 1976 a Àustria)

### Campionat de la RFA de motocròs

* 1 vegada Campió en 125cc (1976)

## Enllaços externs

* Eddy Hau - Lloc web oficial (alemany)
* Imatge de Hau amb la Yamaha XT 550 el 1982
# Kiyohiko Azuma

Kiyohiko Azuma (東清彦 o あずまきよひこ, Azuma Kiyohiko, nascut el 27 de maig de 1968 en Takasago, Prefectura de Hyōgo) és un mangaka japonès i un il·lustrador. Als seus mangues escriu el seu nom en formes hiragana, el que ha portat alguna gent a confondre'l amb una xica (com no hi ha manera de saber si al final del seu nom és el femení -ko o el masculí o -hiko). Ha usat el pseudònim de Joji Jonokuchi (序ノ口譲二, Jonokuchi Jōji) en el seu manga H. Es va graduar en l'Institut de l'est de Kakogawa en Kakogawa i en la Universitat de disseny de Kobe.
El seu treball més conegut és Azumanga Daioh (あずまんが大王). Entre altres treballs, es pot destacar un "doujinshi" de Tenchi Muyo!, actualment (2005), està treballant en el manga, "Yotsuba!" (よつばと!, Yotsuba to!)
L'estil de Kiyohiko en el dibuix és únic i es troba desconnectat del shojo i el shonen dels anys 1990. El seu treball original es desvia de les línies estàndards del manga, eixint de la ciència-ficció i fent les seues històries ambientades al món real.

## Obres
### Manga

* Inma no Ranbu (1997, per a adults)
* "Try! Try! Try!" (1998, 2001)
* Wallaby (1998 - 2000)
* Azumanga Daioh (1999 - 2002)
* Azumanga Ohdama (あずまんが大玉, Azumanga Ōdama) (1999) (una història paral·lela a Azumanga Daioh protagonitzada per Mr. Kimura)
* Yotsuba&! (2003 -)

### Antologies

* Azumanga: Kiyohiko Azuma Anthology (あずまんが あずまきよひこ作品集, Azumanga: Azuma Kiyohiko Sakuhinshū) (1998)
* Azumanga 2: Kiyohiko Azuma Anthology (あずまんが2 あずまきよひこ作品集, Azumanga 2: Azuma Kiyohiko Sakuhinshū) (2001)
* Azumanga Recycle (あずまんがリサイクル, Azumanga Risaikuru) (2001)

### Disseny de personatges

* Mai Maino (舞野舞), un personatge de Queen of Duelists: Sidestory α+ (クイーン・オブ・デュエリスト外伝α＋, Kuīn obu Dyuerisuto Gaiden arufa purasu) (videojoc per a adults, 1994) *debut
* MILLION FEVER (videojoc, per a adults, 1994)
* Hikaru's Exchange (ひかるEXCHANGE, Hikaru Exchange) (videojoc, per a adults)
* Magical Play (anime, 2001–2002)

### Il·lustracions

* Leaf Fight TCG com un dels artistes principals
* Aquarian Age TCG

## Notes

* ↑ «It's not *zu*nga! Not A*man**! We received some Joji Jonokuchi.» (en japanese). Mandarake. [Consulta: 31 gener 2008].

## Enllaços externs

Llocs web oficials
* azumakiyohiko.com; Kiyohiko Azuma's personal website (japonès)
* Yotsuba Studio; web de l'estudi de Kiyohiko Azuma (japonès)
# Teglatfalassar II

Teglatfalassar II o també Tiglath-Pilèser II, i en accadi Tukulti-apil-Ešarra II va ser rei d'Assíria potser entre l'any 967 aC i el 935 aC, segons la Llista dels reis d'Assíria. El seu regnat de 37 anys és un dels més llargs, sense arribar al petit grup de més de 40 anys, però tot i així les dades conegudes són molt reduïdes.
Era fill d'Aixurreixixi II al que va succeir a la seva mort. Va morir el 935 aC i el va succeir el seu fill Aixurdan II, segons la Llista dels reis d'Assíria.

## Referències

* ↑ Leick, Gwendolyn. Who's who in the Ancient Near East. Londres; Nova York: Routledge,Taylor & Francis, 1999, p. 164. ISBN 9786610330362.

## Bibliografia

* A History of Babylonia and Assyria, per Robert William Rogers, en línia a
# Paral·lel 62

Paral·lel 62 és una sala de concerts situada a l'avinguda del Paral·lel, 62, a l'edifici que havia estat el Gran Teatre Espanyol.

## Història

La Sala Paral·lel 62 s'ubica al mateix espai on el 1892 es va inaugurar el primer teatre del Paral·lel, el Circo Español Modelo. Després d'un incendi, l'espai reobrí com a Gran Teatre Espanyol, actiu fins al 1980. Posteriorment l'espai ha acollit diverses sales de festes com Studio 54, el restaurant Scenic Barcelona, la sala Artèria Paral·lel o la Sala BARTS, activa entre 2012 i 2022.
Paral·lel 62 va obrir les portes el maig de 2022, i compta amb dues sales, la Sala gran amb aforament d'entre 933 i 1450 persones, i el Club 62, amb aforament per 120 persones a peu dret. La seva programació inclou obres de música, teatre, dansa, circ, presentacions de llibres, monòlegs, jornades de pensament i reflexió, entre d'altres.
La gestió va a càrrec de la Unió Temporal d'Empreses (UTE) constituïda per les cooperatives L’Afluent, Quesoni i la Sala Upload. El 19 de juliol de 2023 s'anuncià que la comercialitzadora d'energia pública de Barcelona Energia (BE) havia firmat un conveni per a subministrar electricitat completament sostenible a les sales. La sala funciona amb un model de gestió compartit, que vol ser un espai d’oportunitats per al sector cultural, el territori i l'economia social i solidària.

## Referències

* 1 2 Chalois, Eduard Sant. «Paral·lel 62, una nova etapa en l'avinguda històrica barcelonina». El Temps de les Arts, 30-11-2022. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ Cruz, Nando. «La sala de música de titularidad pública que demuestra que se pueden montar conciertos de otra manera» (en castellà). elDiario.es, 01-10-2023. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ Forés Juliana, Jaume. «Neix Paral·lel 62, la nova Casa de la Música de Barcelona». Núvol, 24-10-2022. [Consulta: 30 setembre 2023].
* ↑ Ballesteros Quicios, Xènia. «Paral·lel 62, una nova Casa de la Cultura de Barcelona». Ara, 21-10-2022. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ «Paral·lel 62, la sala de conciertos que renace con un nuevo modelo de gestión». Info Barcelona. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ Vendrell, Ramón. «Neix Paral·lel 62, estendard de l’aposta de BCN per la cultura amb impacte social». El Periódico de Catalunya, 21-10-2022. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ «Espais». Paral·lel 62. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ Llinares, Maria. «Paral·lel 62 reneix com a espai per la música i la cultura en diversos formatsS». Time Ou, 24-10-2022. [Consulta: 2023-10-02t].
* ↑ «La nueva sala Paral·lel 62 ya funciona con la electricidad renovable de Barcelona Energia» (en castellà). Panorama, 19-07-2023. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ «“Paral·lel 62 es una ocasión para ampliar opciones y que los imaginarios de la gente se abran a otras dinámicas”» (en castellà). [Consulta: 26 octubre 2024].

## Enllaços externs

* «Qui Som – Paral·lel 62».
* Transparència: Memòria maig 2022-maig 2024
# Tema dels Anatòlics

El tema dels Anatòlics (grec medieval: θέμα Άνατολικῶν, Thema Anatolikon) fou un tema de l'Imperi Romà d'Orient situat al centre d'Anatòlia. Fou el tema més gran i preeminent des de la seva creació, de manera que els seus governadors militars (estrategs) eren molt poderosos. De fet, alguns d'ells acabaren ascendint al tron o impulsaren rebel·lions fallides amb aquest objectiu. Tant el tema com el seu exèrcit tingueren un paper important en les guerres arabo-romanes dels segles vii-x, després de les quals la regió gaudí d'un període de pau relativa que durà fins a la seva conquesta pels turcs seljúcides a finals de la dècada del 1070.

## Bibliografia

* Haldon, John F. Byzantium in the Seventh Century: The Transformation of a Culture (en anglès). Cambridge (Regne Unit): Cambridge University Press, 1997. ISBN 978-0-521-31917-1.
* Haldon, John F. Warfare, state and society in the Byzantine world, 565–1204. Routledge, 1999. ISBN 1-85728-494-1.
# The Bond

The Bond és un curtmetratge mut produït, escrit, dirigit i protagonitzat per Charles Chaplin. La pel·lícula va ser una de les que es va realitzar per al "Liberty Loan Committee", amb l'objectiu de que la seva projecció ajudés a vendre els bons de guerra dels Estats Units durant la Primera Guerra Mundial. En la pel·lícula els actors es mouen per un escenari interior sense quasi il·luminació i amb els mínims elements imprescindibles per a comprendre l'acció. Es va estrenar el setembre de 1918.

## Argument

La pel·lícula juga amb el doble significat de la paraula “bond” en anglès: lligam i bon (de guerra). La trama consisteix en una sèrie d'escenes que il·lustren en forma còmica diversos tipus de lligams: L'amistat, l'amor i el matrimoni abans de parlar del més important, els “Liberty Bonds” o bons de guerra que permetran a l'Oncle Sam comprar armes a la indústria i fer-les servir per vèncer el Kàiser que vol acabar amb la llibertat. Al final Charlie acaba amb el Kàiser amb un martell enorme on hi ha escrita la paraula “llibertat”. Es va fer una segona versió de la pel·lícula per al públic britànic on l'Oncle Sam era reemplaçat per John Bull.

## Repartiment

* Charles Chaplin (Charlie)
* Edna Purviance (xicota i esposa de Charlie)
* Sydney Chaplin (Kàiser)
* Albert Austin (l'amic)
* Joan Marsh (cupido)
* Tom Wilson (la indústria)

## Chaplin i la Primera Guerra Mundial

L'abril de 1918, el Secretari del Tresor dels Estats Units, William McAdoo va convèncer Chaplin, Douglas Fairbanks i Mary Pickford de fer una gira pel país aprofitant la seva popularitat per promoure els bons de guerra anomenats “Liberty Bonds”. En la primera jornada, van aconseguir que 100.000 persones a Nova York compressin aquells bons i que en tota la gira es recaptessin més de 180 milions de dòlars. La gira va servir a Chaplin per descobrir que podia utilitzar el seu estrellat amb fins polítics: la gent estava més interessada a sentir-lo a ell que no pas a qualsevol congressista, senador o fins i tot que el president. Apart d'aquesta gira, Chaplin va contribuir amb una de les pel·lícules realitzades expressament per a la “Liberty Loan”: “The Bond”. Molts altres actors i directors també van realitzar un curtmetratge. Entre ells es poden destacar un de D. W. Griffith amb Lillian Gish (“Lillian Gish in a Liberty Loan Appeal”), o altres amb William S. Hart, Roscoe Arbuckle, Norma Talmadge o Corinne Griffith.

## Referències

* 1 2 «Liberty Loan Films Uncle Sam Distributor». Film Daily, 22-09-1918, pàg. 3.
* ↑ «Liberty Loan specials in review». The Moving Picture World, 28-09-1918, pàg. 1853.
* ↑ Carr, Richard. Charlie Chaplin: A Political Biography from Victorian Britain to Modern America (en anglès). Routledge, 2017-04-21. ISBN 978-1-351-78270-8.
* ↑ Gehring, Wes D. Chaplin's War Trilogy: An Evolving Lens in Three Dark Comedies, 1918-1947 (en anglès). McFarland, 2014-08-27, p. 41. ISBN 978-0-7864-7465-3.
* ↑ «ALL STAR PRODUCTION OF PATRIOTIC EPISODES FOR THE SECOND LIBERTY LOAN» (en italià). Richard Koszarski - Giornale del Cinema Muto. Arxivat de l'original el 2020-02-06. [Consulta: 6 febrer 2020].
# X Ambassadors

X Ambassadors (també estilitzat XA) és una banda dels Estats Units de pop rock d'Ithaca (Nova York). Actualment, els seus membres inclouen els germans Sam Harris (vocalista principal) i Casey Harris (teclista) i el bateria Adam Levin. Russ Flynn és un membre de gira que toca la guitarra i el baix. Les seves cançons més notables inclouen "Jungle", "Renegades" i "Unsteady". L'àlbum de llarga durada debut de la banda, VHS, es va publicar el 30 de juny de 2015. El seu segon àlbum, Orion, es va publicar el 14 de juny de 2019. El seu tercer àlbum, The Beautiful Liar, es va publicar el 24 de setembre de 2021.

## Referències

* ↑ «Ultimate Music - X Ambassadors "VHS" (iTunes+)». Ultimate Music. [Consulta: 8 juliol 2015].
* ↑ «ORION by X Ambassadors». Apple Music. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ «The Beautiful Liar by X Ambassadors». Apple Music. [Consulta: 31 juliol 2021].
# Grup de la melanterita

El grup de la melanterita és un grup de minerals sulfats de metall(II) heptahidrats. Les espècies que integren aquest grup cristal·litzen en el sistema monoclínic, amb un hàbit prismàtic. Els minerals d'aquest grup tenen una fórmula química que segueix el patró MSO₄·7H₂O, on M pot ser magnesi, ferro, manganès, cobalt, coure o zinc. El grup rep el nom de la melanterita, l'espècie principal. És un grup proper al grup de l'epsomita i al grup de l'hexahidrita.
El grup està format per aquestes sis espècies:
| Espècie | Fórmula |
| Alpersita | (Mg,Cu)SO₄·7H₂O |
| Bieberita | CoSO₄·7H₂O |
| Boothita | CuSO₄·7H₂O |
| Mal·lardita | MnSO₄·7H₂O |
| Melanterita | FeSO₄·7H₂O |
| Zincmelanterita | ZnSO₄·7H₂O |

## Formació i jaciments

Els minerals del grup de la melanterita es troben repartits per tot el planeta, a excepció de l'Antàrtida. Es comptabilitzen més d'un miler jaciments a on es poden trobar alguna de les espècies d'aquest grup.
Als territoris de parla catalana s'hi pot trobar majoritàriament una de les espècies, la melanterita, en diversos indrets: a les pedreres de feldespats de Castell Valmy, a Argelers de la Marenda (Pirineus Orientals, Occitània); a les mines de Rocabruna, a Gavà (Baix Llobregat, Barcelona); al Sot de les Mines, a Santa Creu d'Olorda (Barcelonès, Barcelona); a la pedrera Berta, entre Sant Cugat del Vallès i El Papiol (Vallès Occidental-Baix Llobregat, Barcelona); al Turó de Montcada, a Montcada i Reixac (Vallès Occidental, Barcelona); a la Collada Verda, entre Abella i Pardines (Ripollès, Girona); a les mines de Liat, a Vielha e Mijaran (Vall d'Aran, Lleida); a les mines de Sa Plan, a Bausen (Vall d'Aran, Lleida); i a la mina Eugènia, a Bellmunt del Priorat (Priorat, Tarragona). També ha estat descrita la bieberita a la mina El Negre, a Xóvar (Castelló).

## Referències

* ↑ «Melanterite Group» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 juliol 2017].