OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Enrique Martínez Marín

Enrique Martínez Marín (Barcelona, 14 d'abril de 1927 - Espolla, 26 d'agost de 1949) dit Quique, fou un anarquista i guerriller antifranquista català.

## Biografia

Va començar a militar en el moviment anarquista juvenil de les Joventuts Llibertàries en els anys quaranta; va arribar a ser director del districte de Carmel (Barcelona) en la Federació local de la FIJL. Aviat va començar a dur a terme accions de guerrilla contra el franquisme amb els grups d'acció més radicals. Acusat d'activitats il·legals, va ser detingut i empresonat el 8 d'agost de 1947. Fou alliberat sota fiança el 25 de març de 1948.
Un cop fora, Martínez Marín va reprendre immediatament els contactes amb els anarquistes i els maquis: es van unir al grup d'acció de Josep Lluís i Facerias, "especialitzada" en la pràctica de l'expropiació, robatori de bancs i en el disseny d'atacs contra exponents del règim.
El 26 d'agost de 1949, mentre travessava els Pirineus per aixoplugar-se a França, el seu grup va caure en una emboscada de la Guàrdia Civil. En el tiroteig que va seguir hi van trobar la mort Celedonio García Casino i Marín, mentre Facerias aconseguí escapar amb Antoni Franquesa i Funoll que va restar ferit.
El Quique tenia 22 anys. Com el Celes García Casino fou enterrat al cementiri d'Espolla, a Girona.

## Referències

* 1 2 J. M. Tegrido-Mallart, El Maquis: Recuperem la memòria Arxivat 2013-03-26 a Wayback Machine., Associació Cultural La Fraternal Espollenca [espolla.org]

## Enllaços externs

* Anarcoefemèrides del 14'abril - Enrique Martínez Marín
# Terra Mystica

Terra Mystica és un joc de tauler guanyador del Deutscher Spiele Preis i el Premi Internacional de Jugadors en 2013. L'objectiu és expandir els dominis de la facció escollida, cadascuna amb habilitats diferents, sobre un tauler de diferents terrenys i sumar punts amb les cartes de bonificació associades a la construcció d'edificis. Al seu torn, cada jugador ha d'intentar terraformar el tauler per obtenir més caselles del seu terreny base i a sobre edificar ciutats com més connectades millor per assolir la victòria mentre s'impedeix al rival construir.
Per poder dur a terme accions es necessiten punts de poder que es guanyen fent rotar uns cubs entre bols. Aquests sistema d'assignar punts d'acció és un dels més valorats del joc i ha estat replicat per altres títols. Terra Mystica compta amb expansions, oficials i creades pels fans, que inclouen nous terrenys, més faccions i fitxes d'habilitats extres.
Des de fa diversos anys és entre els 25 millors del rànquing de la plataforma Board Game Geek.

## Referències

* ↑ Jolin, Dan. «The 30 Best Board Games To Play Right Now». Empire. [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ «BoardGameGeek» (en anglès americà). [Consulta: 3 gener 2023].
# Escacs màgics

Els escacs màgics (en anglès fairy chess, literalment «escacs de fades») comprèn els problemes d'escacs que difereixen dels problemes d'escacs clàssics (també anomenats ortodoxos) perquè no hi ha escac i mat directe. El terme va ser introduït per Henry Tate el 1914 i ha resistit el pas del temps qualsevol canvi de nom. Mentre el mat provocat data dels temps de l'edat mitjana, el mat ajudat va ser inventat per Max Lange a finals del segle xix. Thomas Rayner Dawson (1889–1951), el "Pare dels escacs màgics", va inventar moltes peces d'escacs màgics i noves condicions. També va ser l'editor de Fairy Chess Review (1930–51).
Tot i que el terme "escacs màgics" s'usa de vegades pels tipus de joc, és més normal referir-se als problemes on el tauler, les peces, o les regles són modificades en alguna idea o tema que seria impossible en els escacs ortodoxos.

## Tipus de problemes d'escacs màgics

Els tipus de problemes d'escacs màgics inclouen:
* Noves estipulacions: Probablement l'alteració més usada són les estipulacions en les regles en comptes de buscar els mats directes. Moltes d'elles varen ser inventades i algunes establertes. El mat provocat i el mat ajudat són sovint considerats també estipulacions ortodoxes. Entre moltes altres tenim: mat reflex, diversos tipus de Sèries d'escac i mat o recentment molt popular mat provocat amb ajuda. Part de les noves estipulacions són també els problemes d'escacs retrospectius que s'inclou els escacs justificatius.
* Noves peces d'escacs: Les peces d'escacs normals són generalitzades de diverses maneres (grasshopper, nightrider, cannon, etc.). Veure l'article principal peces d'escacs màgiques.
* Noves condicions: Engloba tots els canvis de les regles incloses les regles de captura, escac al rei, escac i mat, habilitat en els moviments en general, etc. Moltes han estat inventades, d'altres s'han establert: escacs Circe, escacs Madrasi, escacs d'Andernach, escacs monocromàtic, escacs patrol, escacs Einstein i moltes d'altres.
* Diferents taulers: Es pot variar la mida del tauler del normal 8×8 a altres mides (10×10, 8×10, poc comunes formes de taulers, etc.) o usant diferents geometries: cilíndric (vertical i horitzontal), anell enllaçats o tor i altres.
Tots els problemes del FIDE Album estan dividits en vuit apartats: Mat directe (2-moviments, 3-moviments i més moviments), estudis de finals, mat provocat, mat amb ajuda, escacs màgics i restrupectius i els problemes matemàtics.

## Vegeu també

* Variacions dels escacs
* Peces d'escacs màgiques

## Referències

* ↑ D. B. Pritchard. John Beasley. The Classified Encyclopedia of Chess Variants, 2007, p. 361. ISBN 978-0-9555168-0-1.
* ↑ D. B. Pritchard. Games & Puzzles Publications. The Encyclopedia of Chess Variants, 1994. ISBN 0-9524142-0-1.

## Enllaços externs

* Escacs màgics Arxivat 2007-06-16 a Wayback Machine. de Michael McDowell, en anglès
* Glossari d'escacs màgics d'Otto Janko, en anglès
* MetaChess, un programa de codi obert d'escacs màgics, en anglès
# Pic Ismail Samani

El Pic Ismail Samani (en tadjik: Қуллаи Исмоили Сомонӣ, Qullai Ismoili Somonī; en rus: пик имени Исмаила Самани; antigament Pic Stalin i Pic del Comunisme) és el cim més alt del Tadjikistan i de l'antiga Unió Soviètica. Es troba a les muntanyes del Pamir i té una altura de 7.495 m. És una muntanya de dimensions gegantines que apareix envoltada per nombroses glaceres.
Fins al 1928 es considerava el Pic Lenin el més alt del Pamir, però llavors es va identificar un nou cim força més alt. Durant un temps se'l va confondre amb el Pic Garmo, però diverses expedicions soviètiques van demostrar que es tractava de dos cims diferents. El 1932 se li donà el nom de Pic Stalin (en tadjik Қуллаи Сталин, en rus пик Ста́лина) en honor a Ióssif Stalin.
El 1962 passa a ser anomenat Pic del Comunisme (en tadjik: Пики Коммунизм; en rus: Pik Kommunizma, пик Коммуни́зма). Finalment, el 1998 pren el nom actual, en honor a Ismail Samani, emir samànida de Transoxiana i Khorasan del segle X que és considerat com l'heroi nacional del Tadjikistan.
La primera ascensió la va fer l'alpinista soviètic Evgeny Abalakov el 9 de setembre de 1933.

## Referències

* ↑ Abashin, Sergei. «Nation-construction in post-Soviet Central Asia». A: Soviet and post-Soviet identities (en anglès). Cambridge University Press, Maig 2012, p. 156. ISBN 9780511894732.
# Llista de Lituans i Catòlics

Llista de Lituans i Catòlics (en letó: Lietuviešu un katoļu saraksts, LKS) va ser un partit polític de Letònia al període d'entreguerres.

## Història

El partit es va presentar a les eleccions de l'Assemblea Constituent de 1920 però no va poder guanyar cap escó. A les pròximes eleccions de 1922 va obtenir un escó, a les següents eleccions de 1925 no es va presentar i quan ho va fer a les de 1928 no va poder guanyar cap escó. A partir d'aleshores no es va tornar a presentar a cap més elecció.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1137.
* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1131.

## Bibliografia

* Nohlen, D; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.

## Vegeu també

* Eleccions legislatives letones de 1920
* Eleccions legislatives letones de 1922
# Quilmes

Quilmes és una ciutat argentina situada sobre la costa del Riu de la Plata, al sud-est de l'àrea metropolitana de Buenos Aires; a 19 km del seu accés més pròxim a la Ciutat Autònoma de Buenos Aires. És la capçalera del partido homònim i una de les ciutats més antigues de la província, fundada l'any 1666. La seva població la situa en el setè lloc a nivell provincial i en el divuitè en tot el país.

## Toponímia

En 1665, els Kilmes, una comunitat indígena de l'actual província de Tucumán, van ser deportats pels espanyols. Van arribar a la costa de la província de Buenos Aires en 1666 i van formar la primera població al sud del Rierol: la Reducció de la Santa Cruz dels Kilmes (castellanitzat a Quilmes). D'aquí el nom amb el qual la ciutat és coneguda avui.

## Notes i referències

* ↑ "Historia de Quilmes" Arxivat 2012-novembre-16 a la Wayback Machine.. Sitio Municipio de Quilme. Consultat el 18 de juny de 2015.

## Bibliografia

* CRAVIOTTO, José A.: Quilmes a través de los años. Municipalitat de Quilmes, 1969.

## Enllaços externs

* Universidad Nacional de Quilmes
* Agrupación Histórico Cultural PuebloKilmes
* Nuevo Sitio oficial del Quilmes AC
# Insígnia de la Flota de Guerra d'Alta Mar

La Insígnia de la Flota de Guerra d'Alta Mar (alemany: Das Flottenkriegsabzeichen) era una insígnia de guerra alemanya, creada el 30 d'abril de 1941 pel Gran Almirall Erich Raeder Comandant en Cap de la Kriegsmarine per atorgar als oficials i mariners de la Flota de Guerra durant la Segona Guerra Mundial. Si bé inicialment estava destinada als cuirassats o als creuers, també es podia concedir als vaixells de suport pels quals no hi havia una medalla específica. Tot i que va ser instituïda l'abril de 1941, podia ser atorgada per accions concedida per accions que haguessin tingut lloc abans d'aquesta data. Va ser atorgada "inicialment en reconeixement de la lluita al mar" contra la flota britànica.

## Criteris de concessió

Per a la seva concessió calia:
* 12 setmanes de servei actiu al mar en un cuirassat o en un creuer
La quantitat de setmanes quedava reduïda si es donava una de les condicions següents:
* Ser ferit o mort durant el viatge
* Dur a terme accions més enllà del sentit del deure
* Mostrar condicions de lideratge
* Participació en alguns combats navals significatius, com els que van resultar en l'enfonsament del "HMS Rawalpindi" o el HMS Hood
Si bé va ser instituïda a l'abril de 1941, podia atorgar-se de manera retrospectiva. Tota la tripulació del Scharnhorst i del Gneisenau van rebre la insígnia després de les sortides d'aquests vaixells, així com la tripulació del Tirpitz que estava present quan aquest va ser bombardejat pels britànics el 12 de novembre de 1944 al fiord de Tromsö.
Va ser dissenyada per Adolf Bock. Es va produir una variant amb diamants, però mai no va ser atorgada.
Es lluïa a la part inferior de la butxaca esquerra de la guerrera, per sota de la Creu de Ferro de 1a classe.

## Disseny

Un cuirassat alemany en plata venint de front, amb les onades trencant a sota. El cuirassat està envoltat d'una corona de fulles de roure en daurat, lligada a la part inferior per una cinta en forma de X. A la part superior de la corona hi ha l'emblema nacional, una àliga amb les ales esteses mirant a la dreta i amb una esvàstica a les urpes.
Fa 57mm d'alt per 44mm d'ample.
El revers és pla, i té l'agulla per subjectar la medalla.

## Referències

* 1 2 3 Angolia, 1987, p. 139, 140.
* ↑ Angolia, 1987, p. 139.
* ↑ Angolia, 1987, p. 140–141.

## Bibliografia

* Angolia, John. For Führer and Fatherland: Military Awards of the Third Reich. R. James Bender Publishing, 1987. ISBN 0912138149.
# Galga de rosques

Una galga de rosques és una eina utilitzada per mesurar el pas de la rosca d'un cargol. La galga de rosques de la imatge és una galga de rosca mètrica. La galga de rosques s'utilitza com a eina de referència per determinar el pas de la rosca d'un cargol o d'un forat amb rosca interior. Aquesta eina no s'utilitza com a instrument de mesura de precisió. Aquest mecanisme permet a l'usuari determinar el perfil d'una rosca donada i classificar-la ràpidament segons la seva forma i pas. Aquest mecanisme també estalvia temps, ja que evita a l'usuari mesurar i comptar el pas de rosca de l'element roscat.

## Referències

* ↑ Schnetler, Jenny; Majiet, Salie. FCS Fitting and Turning: Level 2. Pearson South Africa, 2007, p. 34. ISBN 9781868917648.
* ↑ Erjavec, Jack. Automotive Technology. Thomson Delmar Learning, 2004, p. 85. ISBN 9781401848316.
* ↑ Webster, Jay. Outdoor Power Equipment. Albany: Delmar Thomson Learning, 2001, p. 67. ISBN 9780766813915.
* ↑ «contafilétti - Treccani» (en italià). [Consulta: 1r abril 2024].
* ↑ Hernández, Valeria. «Galgas y comparadores» (en anglès americà). [Consulta: 18 abril 2024].
* ↑ «Roscado - EcuRed». [Consulta: 3 maig 2024].

## Enllaços externs

* Calibres de rosca imprimibles Arxivat 2010-12-25 a Wayback Machine.
# Vladimír Novák

Vladimír Novák (Chlum u Třeboně, 2 de febrer de 1904 - 28 d'abril de 1986) fou un esquiador de fons txec que va competir sota bandera txecoslovaca durant les dècades de 1920 i 1930.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern: el 1928 a Sankt Moritz, el 1932 a Lake Placid i el 1936 a Garmisch-Partenkirchen. El millor resultat fou l'onzena posició el 1936 en la cursa dels 50 quilòmetres. En el seu palmarès destaca una medalla de plata al Campionat del Món d'esquí nòrdic de 1933.

## Referències

* ↑ Kulhánek, Otto. Malá encyklopedie lyžování (en czech). Prague: Olympia, 1987.
* ↑ «Vladimír Novák Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 8 gener 2020].
* ↑ Resultats al Campionat del món d'esquí nòrdic (alemany)
# José Nasazzi Yarza

José Nasazzi Yarza (Montevideo, 24 de maig de 1901 – 17 de juny de 1968) fou un futbolista uruguaià. Fou el capità de la selecció uruguaiana campiona del món al Mundial d'Uruguai 1930, competició a la qual rebé el premi al millor jugador.
És recordat com un dels més grans futbolistes de la història del futbol del país i el que té millor palmarès, rebent el sobrenom del Gran Mariscal. També guanyà les medalles d'or als Jocs Olímpics de París 1924 i Amsterdam 1928, així com a les Copes Amèrica de 1923, 1924, 1926 i 1935.
Pel que fa a clubs, es formà al CA Lito, i més tard destacà al CA Bella Vista i al Nacional. L'any 1925, essent jugador del Bella Vista, participà en la gira europea que va fer el Nacional, considerada una de les més brillants de la història del futbol. El Club Bella Vista va posar el seu nom al seu estadi.

## Palmarès

* Copa del Món: 1
** 1930
* Jocs Olímpics: 2
** 1924, 1928
* Copa Amèrica: 4
** 1923, 1924, 1926 i 1935
* Copa Lipton: 4
** 1923, 1924, 1927 i 1929
* Copa Newton: 2
** 1929 i 1930
* Campionat uruguaià de futbol: 2
** Nacional: 1933, 1934

## Referències

* ↑ «José Nasazzi». olympedia.org. [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ Moynihan, Leo. Thou Shall Not Pass: The Anatomy of Football's Centre-Half (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2021-02-18. ISBN 978-1-4729-7292-7.
* ↑ Dunmore, Tom. Encyclopedia of the FIFA World Cup (en anglès). Scarecrow Press, 2015-01-14, p. 275. ISBN 978-0-8108-8743-5.
# Vall del Vernissa

La Vall de Vernissa és una subcomarca de la Safor que coincideix amb l’antic terme general del castell de Palma, el qual incloïa, al seu torn, els castells de Borró (Ròtova) i Vilella (Almiserà). A través del curs i la conca del riu Vernissa, afluent del Serpis, transita entre la Vall d’Albaida i l'Horta de Gandia. Inclou els pobles de Llocnou de Sant Jeroni, Almiserà, Castellonet, Ròtova, Alfauir, Palma de Gandia i Ador. També és coneguda com a Conca del Vernissa i Foia del Vernissa.
Llocnou de Sant Jeroni i Almiserà són a tocar a tocar l’un en l’altre, a una vora i l’altra del riu, el qual tant com separar-los els lliga. Són els pobles capçalers d’aquest enclavament de terres blanques, abans de secà i petites hortetes, allargat als volts i giravolts del riu, que comença en aquests dos pobles germans i acaba en Palma de Gandia, amb una orografia i una climatologia peculiars, distintes de les de la Safor i la Vall d’Albaida, la qual té per dossers la Cuta i els seus forçuts contraforts de l’Ombria per migjorn i la barrancuda solana de la serra de Marxuquera per tramuntana. Ròtova és el poble principal de la conca més alta mentre que Palma i Ador s'assomen i s’integren ja a l’horta històrica de Gandia.
El col·lectiu cultural Vall de Vernissa edita des de 2004 la revista la Falzia, la qual té com a àmbit compartit els set pobles nomenats.

## Municipis

Les dades bàsiques dels 7 municipis, amb les xifres de població del padró municipal d'habitants 2023, són:
| Municipi | Habitants (2023) | Sup. (km²) | Dens. (2023) (hab./km²) |
| Palma de Gandia | 1.735 | 14,0 | 123,9 |
| Ador | 1.699 | 13,8 | 123,1 |
| Ròtova | 1.292 | 7,5 | 172,3 |
| Llocnou de Sant Jeroni | 567 | 6,5 | 87,2 |
| Alfauir | 477 | 6,2 | 76,9 |
| Almiserà | 279 | 7,4 | 37,7 |
| Castellonet de la Conquesta | 149 | 5,4 | 27,6 |
| la Vall del Vernissa | 6.198 | 60,8 | 92,6 |

## Referències

* ↑ ALONSO LÓPEZ, Jesús Eduard. Història de la Safor. Simat de la Valldigna: Edicions la Xara, 1998, p. 55-57, 121. ISBN ISBN 84-921645-7-3.
* 1 2 MORA, Ignasi. Josep Camarena i l’ocàs del món rural. Gandia: CEIC Alfons el Vell, 1998, p. 15-90.
* ↑ SOLER, Abel. La Safor: historia i geografia de la comarca.. Gandia: Mancomunitat de Municipis de la Safor, 2011, p. 8.
* ↑ DELGADO ARTÉS, Rafael. Els barrancs de la Safor: una mostra de la diversitat de la natura. Gandia: CEIC Alfons el Vell, 2007, p. 83-95.
* ↑ PELLICER BATALLER, JOAN. Meravelles de Diània. Camins, paratges i paisatges de les comarques centrals valencianes. Picanya: Edicions del Bullent, 2002., p. 28-35.
* ↑ «La Falzia», 16-10-2017. [Consulta: 2 maig 2024].
* ↑ «1996-2023: Cifres Oficials de Població dels Municipis Espanyols». [Consulta: 26 febrer 2023].

## Bibliografia

* La Vall del Vernissa (la Safor): a propòsit d’un ecomuseu. Llocnou: Ajuntament de Llocnou de Sant Jeroni i Ecomuseu Vernissa Viu, 2008. AADD.
# Tapirus polkensis

Tapirus polkensis és una espècie extinta de mamífer perissodàctil de la família dels tapírids que visqué a Nord-amèrica entre el Miocè mitjà i el Plistocè mitjà, fa entre 300.000 anys i 16 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Florida, Nebraska i Tennessee (Estats Units). Es tracta del tapir més petit que es coneix, amb un pes mitjà de 125 kg. Fou anomenat en referència al comtat de Polk, a Florida, on es troba el jaciment en el qual es descobriren la dent premolar i els dos maxil·lars inferiors que es feren servir per descriure l'espècie.

## Referències

* 1 2 Entrada «Tapirus polkensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 11 agost 2023].
* ↑ Hulbert Jr., R. C. «Tapirus polkensis» (en anglès). Museu de Florida, 12 maig 2015. [Consulta: 11 agost 2023].
# Octadecanal

L’octadecanal és un compost orgànic de la classe dels aldehids que està constituït per una cadena lineal de devuit carbonis amb un grup carbonil en un dels seus extrems. La seva fórmula molecular és ${\ce {C18H36O}}$. És un component natural de les feromones de diverses espècies animals. S’obté a partir de l'octadecan-1-ol i de l'àcid octadecanoic.

## Estat natural

S'ha trobat octadecanal a les flors d’algunes plantes (Centaurea thessala ssp. drakiensis i Centaurea zuccariniana). Forma part de les feromones de diversos insectes (Amsacta albistriga, Cacoecimorpha pronubana, Heliconius melpomene, cuc del tabac o Manduca sexta, etc.) i també en la del llop ibèric (Canis lupus signatus).

## Propietats

L’octadecanal a temperatura ambient és sòlid que té un punt de fusió de 38 °C i un d'ebullició de 320–322 °C. És pràcticament insoluble en aigua (0,005031 mg/L).

## Preparació

Com molts altres aldehids, l’octadecanal es prepara per oxidació del corresponent alcohol, en aquest cas l'octadecan-1-ol; o bé per reducció de l'àcid carboxílic adequat, en aquest cas l’àcid octadecanoic o àcid esteàric.

## Referències

* ↑ Mayer, Marion S. Handbook of insect pheromones and sex attractants. Boca Raton: CRC Press LLC, 2019. ISBN 978-1-351-08150-4.
* ↑ «Floral Compound: 18Ald». The Pherobase: Database of Pheromones and Semiochemicals. El-Sayed A.M. [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ PubChem. «Octadecanal» (en anglès). [Consulta: 13 gener 2023].
* ↑ Carey, Francis A. Advanced Organic Chemistry : Part B: Reactions and Synthesis. Boston, MA: Springer US, 1995. ISBN 978-1-4615-8885-6.
# Juli Soler Lobo

Juli Soler Lobo (Terrassa, 31 de maig de 1949 - 6 de juliol de 2015) fou l'artífex amb Ferran Adrià del premiat i avui desaparegut restaurant El Bulli (Cala Montjoi, Roses).

## Biografia

Després de cursar estudis als Escolapis i titular-se en Comerç de Cultura Pràctica a Terrassa, va entrar molt jove al món de la restauració de la mà de Miquel Ristol, qui l'any 1962 el va fer entrar per treballar com a ajudant de cambrer al Gran Casino de Terrassa. L'any 1963 va sortir per primer cop a treballar fóra de la seva ciutat, concretament a Puigcerdà, per fer d'ajudant de bàrman al Chalet del Golf. Finalment, amb 14 anys arriba al restaurant Reno de Barcelona.
Després d'un any, va tornar amb els seus pares per ajudar-los a portar un restaurant de menús a Rubí i, finalment, va optar per dedicar-se a la seva gran passió: la música. Durant més d'una dècada va dirigir dues discoteques i la botiga de discos Transformer. El seu pare, maître d'hotel d'un petit balneari, li va inculcar la passió pel servei i la importància de la relació amb els clients.
El 1980 va tornar a canviar de professió. Marquetta i Hans Schilling, li van proposar dirigir la Hacienda El Bulli, el seu establiment de Cala Montjoi. Juli Soler va acceptar i, abans de res, va dedicar un any a visitar restaurants i xefs de tot Europa per aprendre a dur a terme la seva nova feina. Va ampliar també els seus coneixements sobre vins. El nom Hacienda El Bulli li va canviar el mateix Soler pel de Restaurant El Bulli, com ell mateix va explicar, perquè Hacienda no li havia agradat mai.
Al costat del xef Ferran Adrià, amb qui es va associar l'any 1990 al capdavant de El Bulli, van portar el restaurant a ser conegut a tot el món. El 31 de juliol del 2011 El Bulli va tancar les portes i, des de llavors, Juli Soler ha treballat a la Bulli Foundation, feina que ha hagut de deixar el mes d'octubre de 2012 a causa d'una malaltia degenerativa, fet que va fer saber la seva família i la mateixa Bulli Foundation a través d'un comunicat el dia 19 d'octubre del mateix any.
El juny del 2015 el jurat dels Premis Nacionals de Gastronomia li varen concedir el guardó Tota una vida.

## Referències

* ↑ «Mor Juli Soler, artífex junt amb Ferran Adrià d'El Bulli». Diari de Girona, 06-07-2015. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Juli Soler - Biografías de autores». RBA Libros, 2014?. Arxivat de l'original el 6 de juliol 2015. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Una historia de amor que culminó con el mejor restaurante». La Nueva España, 24-07-2011. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ Soler, Juli. «Un rocker a Montjoi», ?. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Juli Soler, la mà dreta de Ferran Adrià, deixa la Bulli Foundation per motius de salut». Ara.cat, 19-10-2012. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ Imedio, Ferran. «Juli Soler es retira d'El Bulli». elPeriódico, 20-10-2012. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ «Juli Soler, exdirector d'elBulli, Premi Nacional de Gastronomia». ara.cat, 02-06-2015. [Consulta: 3 juny 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web de El Bulli Foundation
* Juli Soler. El Gran Capità, entrevista a Cuina