OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Édouard Osoque Mendy

Edouard Osoque Mendy (Montivilliers, 1 de març de 1992), és un futbolista francès, nacionalitzat senegalès, que juga a la posició de porter a l'Al-Ahli SC Jiddah. Es internacional amb la selecció del Senegal des del 2018.
El seu traspàs del Rennes al Chelsea va costar 24 milions d'euros. El jugador actualment està valoritzat en 20 milions d'euros, i té contracte amb el Chelsea fins al 30 de juny de 2025.

## Internacional

Va debutar amb la selecció de futbol del Senegal el 17 de novembre de 2018 a la Copa Africana de Nacions, contra la selecció de Guinea Ecuatorial, un partit on Senegal va guanyar 0-1.

## Clubs

Va debutar amb l'A.S. Cherbourg de França l'any 2012, on va estar fins a l'any 2014 després se'n va anar a l'Olympique de Marsella II, on va estar 2 anys. Al 2016 se’n va anar a l'Stade de Reims on va jugar 3 temporades, al 2019 va jugar una temporada amb l'Stade de Rennais, i finalment va ser fitxat pel Chelsea per la quantitat de 24 milions d'euros, club on té contracte fins a l'any 2025.

## Palmarès

Edouard Mendy, només té un títol al seu palmarès que és la copa de l'ascens a primera divisió de França, copa que va guanyar amb l'Stade de Reims al 2018.

## Referències

* ↑ «Edouard Mendy». Transfer Markt. [Consulta: 12 desembre 2020].
# Pelacalç (Ventalló)

Pelacalç és una entitat de població del municipi de Ventalló, a la comarca de l'Alt Empordà. Comprèn el nucli medieval pròpiament dit de Pelacalç, i la urbanització de Mas Gros, que concentra la major part de la població.
La parròquia d'aquest poble tenia l'església i actual santuari de la Santa Maria de l'Om. Més endavant va esdevenir sufragània de la parròquia de Ventalló.

## Història

El nucli de Pelacalç té el seu origen en el Castell de Pelacalç, destruït el 1640. Encara s'hi pot veure la Capella de l'Assumpta i d'altres restes. Abans del Decret de Nova Planta formava part de la Vegueria de Besalú, i a partir d'aquell moment, del Corregiment de Girona.
Aquest poble havia tingut ajuntament propi, en abolir-se l'Antic Règim Senyorial (jurisdicció senyorial del Comte d'Empúries) el primer terç del Segle XIX, però va ser incorporat a Montiró cap al 1842. Poc després, el 1846, Montiró va ser unit a Ventalló, juntament amb d'altres termes de pobles veïns, per conformar l'actual municipi.

## Patrimoni cultural

Al nucli de Pelacalç hi destaquen els edificis de Can Picó i Can Joanmiquel, tots dos declarats com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Hans Dekkers (1981)

Hans Dekkers (Eindhoven, 8 d'agost de 1981) és un ciclista neerlandès professional des del 2002 al 2011.

## Palmarès

* 2001
** Vencedor d'una etapa a la Ruban Granitier Breton
** Vencedor d'una etapa al Mainfranken-Tour
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la província d'Anvers
* 2002
** 1r al Gran Premi de Waregem
** Vencedor de 2 etapes al Mainfranken-Tour
** Vencedor d'una etapa al Triptyque des Monts et Châteaux
** Vencedor d'una etapa als Tweedaagse van de Gaverstreek
** Vencedor d'una etapa a la Ruban Granitier Breton
** Vencedor d'una etapa a l'Olympia's Tour
* 2003
** Vencedor de 3 etapes a l'Olympia's Tour
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Normandia
** Vencedor d'una etapa al Triptyque des Monts et Châteaux
* 2005
** 1r al Memorial Philippe Van Coningsloo
** Vencedor de 3 etapes al Tour de Normandia
** Vencedor de 2 etapes al Tour de Loir i Cher
** Vencedor de 2 etapes a l'Olympia's Tour
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Internacional CTT Correios de Portugal
* 2006
** Vencedor d'una etapa al Tour de l'Avenir
* 2007
** Vencedor d'una etapa als Tres dies de Flandes Occidental
* 2008
** 1r al Premi Nacional de Clausura
* 2009
** Vencedor d'una etapa al International Cycling Classic

## Enllaços externs

* Palmarès a sitiodeciclismo.net
* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a museociclismo.it
# Gallia Sports d'Alger

El Gallia Sports d'Alger, també conegut com Gallia Sports Algérois, GS Alger o GSA, fou un club poliesportiu algerià de la ciutat d'Alger. El club disposava de seccions d'atletisme, basquetbol, boules, boxa, futbol, handbol, natació, rugbi i voleibol.
El club va ser fundat l'any 1908 i desaparegué el 1962, coincidint amb la independència l'Algèria.
El club va ser fundat per colons europeus d'Alger el maig de 1908, esdevenint un dels més antics de la ciutat. El nom del club fa referència a la Gàl·lia romana i els seus colors són el blau, vermell i blanc.

## Palmarès
### Futbol

* Lliga d'Alger de futbol:
** 1913, 1914, 1915, 1919, 1928, 1937, 1941, 1947, 1951, 1954, 1954, 1958, 1961
* Copa Forconi:
** 1927, 1949, 1959, 1960.
* Lliga algeriana de futbol:
** 1958
* Copa algeriana de futbol:
** 1958, 1959, 1960
* Campionat d'Àfrica del Nord de futbol (USFSA):
** 1914
* Campionat de l'Àfrica del Nord francesa de futbol:
** 1928, 1937, 1947, 1951
* Copa de l'Àfrica del Nord francesa de futbol:
** finalista els anys 1931, 1937, 1938, 1955

### Atletisme

* Departament d'Alger et de l'Afrique du Nord de Cros:
** 1925, 1926, 1928, 1929, 1930, 1931, 1932, 1934, 1935, 1936, 1937, 1939
* Cross Popular de l'Écho d'Alger:
** 1923, 1924, 1925, 1927, 1929, 1930, 1931, 1933, 1934, 1935, 1936, 1937, 1938, 1941
* Tour d'Alger:
** 1947

### Basquetbol

* Campionat d'Alger (Division d'Excellence):
** 1923, 1924, 1925, 1926
* Campionat d'Alger (Division d'Honneur):
** 1950

### Rugbi

* Campionat d'Alger i Algèria:
** 1941, 1947, 1950

### Voleibol

* Campionat d'Alger (Division d'Honneur):
** 1947, 1948, 1949

## Referències

* ↑ Hubert Zakine. «La mémoire du football d'Afrique du Nord: Le Gallia Sports Algérois, p.215». Site d'Hubert Zakine, 29-01-2010. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «L’Écho d’Alger du 1er octobre 1938» (en francès). RetroNews - Le site de presse de la BnF. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ «Soixante-quinze ans d'histoire» (en francès). LExpress.fr, 04-10-2001. [Consulta: 3 novembre 2021].
* 1 2 «Algeria - List of Champions». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Algeria - List of Cup Finals». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «North African Champions Cup». rsssf. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «North African Cup». rsssf. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Le Journal du 26 décembre 1937» (en francès). RetroNews - Le site de presse de la BnF. [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ «L’Écho d’Alger du 25 décembre 1936» (en francès). RetroNews - Le site de presse de la BnF. [Consulta: 6 novembre 2021].
* ↑ «L’Écho d’Alger du 26 desembre 1938» (en francès). RetroNews - Le site de presse de la BnF. [Consulta: 6 novembre 2021].
# Ferdinand Foch

Ferdinand Foch (en occità Ferdinand Foish) (Tarba, Migdia-Pirineus, 2 d'octubre, 1851 – 20 de març, 1929) fou un militar francès. Comandant en cap dels exèrcits Aliats durant la Primera Guerra Mundial. Dins l'exèrcit era vist de tendència catòlica.

## Biografia

S'allistà a la infanteria francesa en 1870, combatent en la Guerra francoprussiana. En 1871 ingressa en l'Acadèmia militar francesa, on hi fou destinat a la secció d'artilleria en 1873.
Publicà "Des Principes de la Guerre" ("Els Principis de la Guerra") el 1903, i "De la Conduite de la Guerre" ("Sobre la conducta de la Guerra") el 1904.
Quan va esclatar la Primera Guerra Mundial, liderà el XXX Exèrcit a Nancy l'agost del 1914. Poc després fou designat cap del novè exèrcit, deturà l'ofensiva alemanya del Marne a Saint-Gond i com a ajudant de Joseph Joffre defensà Ieper. El 1915 fou nomenat cap dels exèrcits del nord i dirigí les ofensives d'Artois. El 1916 lluità a la batalla del Somme, però el fracàs de l'ofensiva provocà la seva caiguda i la de Joffre. Nogensmenys, el 1917 Henri Philippe Pétain el nomenà cap d'estat major i generalíssim dels exèrcits aliats al front occidental (març del 1918).
Va contenir l'avenç de les forces alemanyes durant l'Ofensiva de Primavera del 1918 en la Segona Batalla del Marne, el juliol del 1918, dirigint el contra-atac que es convertiria en la llavor de la derrota alemanya. En juliol del 1918 fou nomenat Mariscal de França, i més tard acceptà l'armistici alemany el novembre. Tant pel seu consell durant la Guerra russopolonesa de 1920 com per la pressió sobre Alemanya durant la revolta en Polònia, fou honorat amb el títol de Mariscal de Polònia. També fou nomenat Mariscal de Camp britànic el 1919.
Quan l'armistici de Compiègne fou convertit en memorial nacional, s'hi va erigir una estàtua en honor de Foch. Anecdòticament, l'estàtua de Foch fou l'únic monument que no van destruir els nazis quan dinamitaren Compiègne.

## Referències

* ↑ Safont, Joan. Per França i Anglaterra. A Contra Vent, 2012, p. 50. ISBN 9788415720010.
* ↑ Smith, Leonard V.; Stephane, Audoin-Rouzeau; Becker, Annette. France and the Great War (en anglès). Cambridge University Press, 2003, p. 157. ISBN 0521666317.
# Pere Surrà i Rull

Pere Surrà i Rull (Barcelona, 21 de maig de 1794 - Madrid, 15 de març de 1850) va ser un polític, militar i economista espanyol, que va arribar a ser ministre d'Hisenda durant el regnat d'Isabel II.

## Biografia

Va arribar a comandant dins de la Milícia Nacional i va combatre com a soldat en la Guerra del francès per passar més tard a representant comercial a Madrid d'una empresa familiar, arribant a ser un persona molt coneguda a la capital d'Espanya. Amb el Trienni Liberal va ser un dels alcaldes que va escollir assembleàriament Madrid. Al juny de 1822 va ser escollit diputat a les Corts per Catalunya on va defensar una política econòmica de sanejament de les finances públiques basada en el refinançament del conjunt del deute públic dispers, l'emissió de bons patriòtics amb càrrec a les contribucions i els premis de loteries i la creació d'un banc central, si bé el projecte no va tirar endavant. Finalitzat el Trienni i restaurat l'absolutisme, va haver de marxar a l'exili al Regne Unit.
Va tornar a Espanya amb la mort de Ferran VII d'Espanya i va ocupar la Comissió d'Aranzels i Duanes el 1839, durant la regència de Maria Cristina en la minoria d'edat d'Isabel II. El 1840 va ser nomenat Director General de Rendes amb Baldomero Espartero de regent, diputat al Congrés el 1841 per Girona, accedint a ministre d'Hisenda el 1841 fins a 1842. Donada la precària situació econòmica del país i de les arques públiques, tractà de renegociar el deute amb les entitats financeres britàniques, la qual cosa va aconseguir en part, va reduir considerablement les despeses de l'exèrcit, que van passar d'1.700 milions de rals a 1.100 milions, va impulsar una reforma tributària, que va incloure una revisió a fons del sistema de contribucions, però que no va ser avalada per les Corts a causa del seu caràcter progressista, massa avançat per a l'època però que va servir de base per a la reforma posterior d'Alejandro Mon y Menéndez el 1845. Va ser l'autor del projecte de llei de desamortització de béns del clergat, que l'anterior ministre, Agustín Fernández Gamboa va tractar de portar a bon port sense èxit, i que es va aprovar en el que es va conèixer després com «Llei d'Espartero».

## Referències

* ↑ Arnabat i Mata, Ramon. Visca la Pepa! : les reformes econòmiques del trienni liberal, 1820-1823. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 20002, p. 72. ISBN 84-7283-659-2.
* ↑ «Sura y Rull, Pedro» (en castellà). Congrés dels Diputats. [Consulta: 27 agost 2020].

## Bibliografia utilitzada

* Carmona González, Nieves «Liberalismo y desamortización (1814-1844): especial referencia al caso malagueño». Comunicación y hombre: revista interdisciplinar de ciencias de la comunicación y humanidades, 4, 2008, pàg. 131–142. ISSN: 1885-365X.
* Rull Sabater, Alberto. «biografia». A: Diccionario sucinto de ministros de hacienda (siglos XIX y XX) (en castellà). Madrid: Ministerio de Economia y Hacienda, Instituto de Estudios Fiscales, 1991, p. 168 ss. ISBN 84-7196-967-X.
* Marichal, Carlos. Spain, 1834-1844 : a new society (en anglès). Londres: Tamesis, p. 162 ss.. ISBN 84-399-7339-X.
# Umag Classic

L'Umag Classic, anterior camb el nom d'Umag Trophy és una competició ciclista d'un sol dia que es disputa als voltants d'Umag al Comtat d'Ístria (Croàcia). La primera edició es disputà el 2013 ja formant part del calendari de l'UCI Europa Tour.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2013 | Aljaž Hočevar | Oscar Landa | Gernot Auer |
| 2014 | Matej Mugerli | Matija Kvasina | Davide Mucelli |
| 2015 | Marko Kump | Maksim Averin | Serguei Nikolàiev |
| 2016 | Jonas Bokeloh | Mamir Staix | Filippo Fortin |
| 2017 | Rok Korošec | Filippo Fortin | Alex Frame |
| 2018 | Krister Hagen | Tom Baylis | Dušan Rajović |
| 2019 | Alois Kaňkovský | Andrea Guardini | Olav Hjemsæter |
| 2020 | Olav Kooij | Marko Kump | Niklas Märkl |
| 2021 | Jakub Mareczko | Filippo Fortin | Tomáš Bárta |
| 2022 | Daniel Auer | Tomáš Bárta | Dušan Rajović |
| 2023 | Adam Ťoupalík | Jan Christen | Darren van Bekkum |
| 2024 | Matthew Brennan | Noa Isidore | Jakub Mareczko |

## Referències

* ↑ «Trofej Umag – Umag Trophy (1.2)». [Consulta: 4 març 2020].
* ↑ «Calendar». [Consulta: 4 març 2020].

## Vegeu també

* Umag Classic Ladies

## Enllaços externs

* Palmarès a cyclebase.nl
* Palmarès a cqranking.com
# Vicent Calbet Riera

Vicent Calbet Riera (Eivissa, 1938 - Fukuoka, 1994) fou un pintor eivissenc, format amb el pintor Ignacio Agudo Clará a l'Escola d'Arts Aplicades i Oficis Artístics d'Eivissa, entre els anys 1951 i 1958. Durant l'estiu d'aquest darrer any preparà amb Carloandrés l'examen d'ingrés a l'Escola Superior de Belles Arts de Sant Carles de València on cursarà els seus estudis.

## Referències

* ↑ «Calbet Riera, Vicent». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell d'Eivissa, 2001. [Consulta: 21 maig 2018].
* ↑ Sebastián, Amàlia. «El pintor melancólico a quien le falló el corazón» (en castellà). Periódico de Ibiza, 21-03-2016. [Consulta: 25 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a la Fundación Juan March
# Andrzej Chyra

Andrzej Chyra (Gryfów Śląski, 27 d'agost de 1964) és un actor i director de teatre polonès. És membre de la Polska Akademia Filmowa i de l'Acadèmia de Cinema Europeu. El 2006 va rebre el premi de l'Acadèmia polonesa al millor actor per la seva interpretació a la pel·lícula dramàtica de Feliks Falk Komornik.

## Trajectòria

Després d'acabar l'institut, l'any 1987 es va graduar a l'Acadèmia d'Art Dramàtic de Varsòvia. L'any 1994 es va llicenciar en direcció a la mateixa universitat.
Va debutar al cinema l'any 1993, amb el paper de Benvoll a la pel·lícula Kolejnosc uczuc dirigida per Radosław Piwowarski. El paper més important fins ara que li va proporcionar el reconeixement professional va ser el de Gerard Nowak a la pel·lícula de 1999 Dług de Krzysztof Krauze, per la qual va ser guardonat amb el premi al millor actor al Festival de Cinema Polonès de Gdynia. L'èxit va continuar l'any 2005 quan va rebre el premi de l'Acadèmia polonesa al millor actor pel seu paper a Komornik. El 2007, va protagonitzar la pel·lícula de drama històric Katyń d'Andrzej Wajda nominada a l'Oscar. Més endavant va ser nominat als premis del cinema polonès pels seus papers a les pel·lícules Wszyscy jesteśmy Chrystusami (2006), Śniegu już nigdy nie będzie (2021) i Wszystkie nasze strachy (2021).
El 2015 va rebre el premi Konrad Swinarski per la direcció de l'òpera Czarodziejska góra, de Paweł Mykietyn, basada en la novel·la La muntanya màgica de Thomas Mann. El 2019, va rebre el premi Zbigniew Cybulski a la seva trajectòria.

## Direcció teatral

* Z dziejów alkoholizmu w Polsce, Stara Prochownia Theatre, Varsòvia (1994)
* Przegryźć dżdżownicę, Piętro Theatre, Poznań (1997)
* Kochanek, Centrum Kultury Theatre (1998)
* Gracze, Opera Bałtycka, Gdańsk (2013)
* Carmen, Gran Teatre de Varsòvia (2018)

## Referències

* ↑ «FilmPolski.pl» (en polonès). [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Andrzej Chyra» (en anglès). [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Wszyscy jestesmy Chrystusami (2006)».
* ↑ «Nagrody teatru» (en polonès). teatr-pismo.pl. [Consulta: 6 octubre 2024].
* ↑ Maciej Nycz. «Bartosz Bielenia zdobywcą Nagrody im. Zbyszka Cybulskiego!» (en polonès). interia.pl, 03-12-2019. [Consulta: 6 octubre 2024].
# Adelfa Soro

Adelfa Soro Bo (Castelló, Ribera Alta, 1887 - Barcelona, 1936), fou una monja dominica de l'Anunciata i màrtir de la Fe. Va ser beatificada el 28 d'octubre del 2007, la seua festa se celebra el 27 de juliol, dia en el qual va ser assassinada.

## Referències

* Biografia al web oficial de l'orde dels dominics (castellá)
* https://sites.google.cat/site/cercapou/sants/soro00%5BEnllaç+no+actiu%5D (catalá)
# Heretgia en taronja torrat

Heretgia en taronja torrat (també distribuït com a Una obra mestra; originalment en anglès, The Burnt Orange Heresy) és una pel·lícula de thriller policial del 2019 dirigida per Giuseppe Capotondi i amb un guió de Scott Smith. La pel·lícula està basada en el llibre del mateix nom de Charles Willeford i és protagonitzada per Claes Bang, Elizabeth Debicki, Mick Jagger i Donald Sutherland. S'ha doblat i subtitulat al català.
Va ser seleccionada com a pel·lícula de cloenda del 76è Festival Internacional de Cinema de Venècia i es va estrenar el 6 de març de 2020 amb la distribució de Sony Pictures Classics.

## Sinopsi

Un comerciant d'art ric recluta el crític James Figueras per robar una pintura del solitari Jerome Debney.

## Repartiment

* Claes Bang com a James Figueras
* Elizabeth Debicki com a Berenice Hollis
* Mick Jagger com a Joseph Cassidy
* Donald Sutherland com a Jerome Debney
* Rosalind Halstead com a Evelina Macri
* Alessandro Fabrizi com a Rodolfo

## Referències

* ↑ «Programació de TV3», 25-01-2025. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Una obra mestra». FilminCAT, 25-01-2025.
* ↑ Ritman, Alex «Christopher Walken, Elizabeth Debicki Join Neo-Noir Thriller 'Burnt Orange Heresy' (Exclusive)». The Hollywood Reporter, 15-02-2018 [Consulta: 13 octubre 2018].
* ↑ «Una obra mestra». FilminCAT.
* ↑ Vivarelli, Nick. «‘The Burnt Orange Heresy,’ With Mick Jagger and Donald Sutherland, to Close Venice», 22-07-2019. [Consulta: 22 juliol 2019].
* ↑ Lang, Brent. «Toronto: Sony Pictures Classics Buys ‘The Burnt Orange Heresy’ (EXCLUSIVE)», 16-09-2019. [Consulta: 16 setembre 2019].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «Sony Pictures Classics Sets August Release For ‘The Burnt Orange Heresy’». Deadline Hollywood, 16-06-2020. [Consulta: 16 juny 2020].
# Movsar Baràiev

Movsar Bukhàrievitx Baràiev (en rus: Мовсар Бухариевич Бараев; 26 d'octubre 1979, Argun, ASSR de Txetxènia-Ingúixia - 26 d'octubre 2002, Moscou) anteriorment conegut amb el sobrenom «Suleymanov», fou un senyor de la guerra txetxè, fou comandant del Regiment Islàmic d'Operacions Especials que fromà part de les forces armades de la República Txetxena d'Ixkèria. Nebot d'Arbí Baràiev. Va guanyar fama en relació amb la seva participació en la Presa d'ostatges del teatre Dubrovka a Moscou l'octubre de 2002.

## Referències

* ↑ Мария Цветкова. Бараева-младшего убили со второго захода Còpia de fitxer a la Wayback Machine., gazeta.ru (consultat el 31)
* ↑ «В Чечне убит известный полевой командир Мовсар Бараев - ПОЛИТ.РУ». polit.ru. Arxivat de l'original el 2021-10-20. [Consulta: 21 desembre 2020].
* ↑ «Последний рейд приговоренных». Коммерсантъ, 27-10-2002. Arxivat de l'original el 2021-10-20. [Consulta: 21 desembre 2020].
# Premi Joanot Martorell de narrativa

El Joanot Martorell de narrativa és un premi creat el 1979 que atorga la ciutat de Gandia (País Valencià) en el marc del Premis Literaris Ciutat de Gandia que també inclouen el Premi Ausiàs March de poesia. La data de proclamació és generalment a l'octubre. L'obra dels premiats és editada per Edicions 62.

## Llista de les obres premiades (amb els seus autors)

* 2024: Les Ànimes fidels, Helena Rufat i Casals
* 2023: El silenci dels astronautes, Laia Fàbregas
* 2022: Un afer europeu, de Jordi Sebastià
* 2021: El carrer de baix, de Vicent Flor
* 2020: El que em queda de tu, de Pepa Aguar
* 2019: El tango de Dien Bien Phu, de David Castillo
* 2018: Veus, la mar, de Víctor Labrado
* 2017: Aglutinació, de Joan Jordi Miralles
* 2016: Il·lusions elementals, de Ponç Puigdevall
* 2015: Cadenes, de Lucia Pietrelli
* 2014: premi desert
* 2013: Germans del sud, d'Hèctor Bofill
* 2012: premi desert
* 2011: Vides desafinades, de Xavier Aliaga
* 2010: Amor meva, d'Isabel-Clara Simó
* 2009: Francesc de Borja, el duc sant, de Josep Piera
* 2008: Silenci de plom, de Salvador Company
* 2007: La balena blanca, de Joan Garí
* 2006: Un home vulgar, de Miquel de Palol i Muntanyola
* 2005: Les llunes de Russafa, d'Adolf Beltran
* 2004: Cara d'àngel, de Jordi Coca
* 2003: El forat de la bimbolla, d'Esperança Camps
* 2002: Tota d'un glop, de Pasqual Alapont
* 2001: Nom de Déu, de Gaspar Ferrer
* 2000: L'últim tren, de Vicent Borràs
* 1999: Cor de pedres, de Glòria Llobet Brandt
* 1998: La compassió del dimoni, de Jordi Mata i Viadiu
* 1997: Fado o l'ordre de les coses, de Xulio Ricardo Trigo
* 1996: Diumenges a can Cirera, de Francesc Joan Bodí Beneyto
* 1995: Jocs de corrupció, de Francesc Puigpelat i Valls
* 1994: Plaça Rodona, de Ferran Cremades
* 1993: Les hores bruixes, de Teresa Aguilar
* 1992: El perseguidor d'ombres, de Tomàs Belaire
* 1991: Les veus de la família, d'Ignasi Mora
* 1990: Mentre parlem, d'Enric Sòria
* 1989: premi desert
* 1988: A la vora del pou, de Josep Mª Sala-Valldaura
* 1987: Escenaris de la memòria, de Josep Mª Castellet
* 1986: Paisatges de sorra, de Miquel López Crespí
* 1985: Siamangorina, d'Encarna Sant-Celoni i Verger
* 1984: La ciàtica de Mossén Blai i altres rondalles picantetes, de Pere Morey
* 1983: El prim príncep Hussein i altres narracions, de Vicent Escrivà
* 1982: Estampes imprescindibles dels anys quaranta, de Vicent Ramón i Calatayud
* 1981: no hi hagué convocatòria
* 1980: no hi hagué convocatòria
* 1979: Oh!, de Joan M. Monjo

## Referències

* ↑ «Premi de narrativa Joanot Martorell de Gandia». Grup62.cat. [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ Granyer, Emma «Premis Ciutat de Gandia 2024: la guerra que van lliurar les dones i el neguit d’un poeta amb insomni». Vilaweb, 14-11-2024.
* ↑ «Xulio-Ricardo Trigo Rodríguez | enciclopèdia.cat». www.enciclopedia.cat. [Consulta: 16 desembre 2016].
* ↑ «PREMIS LITERARIS». Enciclopedia.cat. [Consulta: desembre 2016].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Jokin Arcaya Esparza

Jokin Arcaya Esparza (nascut el 15 de juny de 1988 a Pamplona) és un futbolista navarrès que juga actualment al CD Toledo.

## Carrera de club

Després de formar-se al planter del club local CA Osasuna, va debutar a la primera divisió espanyola el 17 de juny de 2007 en una derrota a casa per 1–2 contra l'Atlètic de Madrid. Només jugaria cinc partits més amb el primer equip en les dues següents temporades, i per això fou finalment cedit al club SD Huesca de Segona Divisió el gener de 2009; va jugar amb certa regularitat durant la campanya, en la qual el club va mantenir la categoria.
La temporada 2010–11, Esparza fou novament cedit al Huesca. L'agost de 2011, va signar contracte permanent amb els aragonesos.
El febrer de 2013, Esparza va fitxar pel Panathinaikos FC de la Superlliga grega, amb contracte per sis mesos. A finals de maig de l'any següent, després d'un breu pas pel Zamora CF, va marxar a un altre equip grec de primera, el Veria FC.

## Referències

* ↑ «El Atlético maquilla un nuevo fracaso en el Reyno de Navarra» (en castellà). Marca, 17-06-2007 [Consulta: 3 juliol 2014].
* ↑ «Galán, Esparza y Óscar Vega, cedidos al Huesca» (en castellà). Diario de Navarra, 02-07-2010 [Consulta: 3 juliol 2014]. Arxivat 7 de juliol 2014 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-07-07. [Consulta: 1r agost 2022].
* ↑ «Jokin Esparza ficha por el Huesca por dos temporadas» (en castellà). Marca, 18-08-2011 [Consulta: 3 juliol 2014].
* ↑ «Jokin Esparza: "El Panathinaikos sigue siendo uno de los grandes europeos"» (en castellà). Marca, 20-02-2013 [Consulta: 3 juliol 2014].
* ↑ «Παίκτης της Βέροιας ο Jokin Arcaya Esparza» (en greek). Veria F.C, 28-05-2014. Arxivat de l'original el 2 juny 2014. [Consulta: 3 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Jokin Arcaya Esparza a BDFutbol
* Jokin Arcaya Esparza a La Preferente (castellà)
* Jokin Arcaya Esparza, Fitxa a Soccerway