OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Una història de bojos

Una història de bojos (títol original en francès: Une histoire de fou) és una pel·lícula dramàtica francesa de 2015, coescrita, produïda i dirigida per Robert Guédiguian. L'obra està basada en la història real d'un periodista espanyol, José Antonio Gurriarán, que es va quedar minusvàlid després d'un atac amb bomba de l'Exèrcit Secret Armeni per a l'Alliberament d'Armènia (ASALA) a Madrid l'any 1981. A continuació, va relatar les seves experiències a la novel·la autobiogràfica La Bomba, que va servir de material per a la creació de la pel·lícula. La pel·lícula es va estrenar a la secció de projeccions especials del Festival de Cannes de 2015. L'obra està subtitulada però no doblada al català.

## Argument

A la dècada de 1980, l'Aram, un jove armeni resident a Marsella, fa esclatar el cotxe de l'ambaixador turc a París. En Gilles Tessier, un jove ciclista que en aquell moment passava pel costat, queda greument ferit. A continuació, l'Aram fuig de França i viatja a Beirut, principal focus de la revolució internacional d'aquells temps, per a unir-se a l'Exèrcit Secret Armeni per a l'Alliberament d'Armènia (ASALA). En Gilles intenta comprendre la situació quan l'Anouch, la mare de l'Aram, arriba a l'habitació de l'hospital on està ingressat per a demanar-li perdó. Ella admet que el seu fill va col·locar la bomba. L'Aram s'enfronta amb els seus companys a Beirut i decideix trobar-se amb la seva víctima.

## Repartiment

El repartiment principal de la pel·lícula, així com els respectius papers interpretats, són:
* Simon Abkarian com a Hovannès
* Ariane Ascaride com a Anouch
* Grégoire Leprince-Ringuet com a Gilles Tessier
* Syrus Shahidi com a Aram
* Razane Jammal com a Anahit
* Robinson Stévenin com a Soghomon Tehlirian
* Siro Fazilian com a Arsinée
* Amir Abou El Kacem com a Vahé
* Rania Mellouli com a Nounée
* Hrayr Kalemkerian com a Haïk
* Rodney Haddad com a Vrej
* Lola Naymark com a Valérie
* Serge Avedikian com a Armenak
* Omar Mikati com a Narguiz

## Premis i nominacions

A la cerimònia dels Premis Francòfons del Cinema de 2016, l'actor Simon Abkarian va guanyar el guardó a millor actor secundari per aquesta pel·lícula.

## Referències

* ↑ Dastakian, Anne. «Une véritable "histoire de fou"» (en francès). Marianne.net, 11-11-2015. Arxivat de l'original el 7 de febrer 2016. [Consulta: 6 febrer 2016].
* ↑ «'Don't Tell Me the Boy Was Mad' ('Une Histoire de fou'): Cannes Review». The Hollywood Reporter, 20-05-2015.
* 1 2 3 «Une histoire de fou» (en anglès). Festival-Cannes.com. [Consulta: 7 gener 2022].
* ↑ «Cannes Film Festival Adds 9 Titles to Official Selection Lineup». TheWrap.com. [Consulta: 26 abril 2015].
* ↑ «Una història de bojos». Filmin.cat. [Consulta: 7 gener 2022].
* ↑ «L'Édition 2016 4èmes Trophées Francophones du Cinéma» (en francès). Trophees-francophones.org. Arxivat de l'original el 2021-12-20. [Consulta: 7 gener 2022].
# La Roca (Vilallonga de Ter)

El poble de la Roca de Pelancà, situat a la dreta del Ter, es troba a la solana d'un gran penyal que cau a plom d'amunt el riu, a l'indret de la seva confluència amb la riera d'Abella. És una entitat de població del municipi ripollès de Vilallonga de Ter. Antigament tenia unes 25 famílies. El 2006 tenia 34 habitants.
Sobre el penyal hi ha algunes escasses restes de l'antiga fortalesa de Pelancà, esmentada des del segle xiii, que pertangué als Milany(1244), als So (segles XIV-XVII) i als Descatllar (des del 1621), que ja havien tingut abans drets senyorials.
Està catalogat com a Bé Cultural d'Interès Nacional. Situat a 1.040 m d'altitud. Adossada al penyal hi ha l'església o capella, romànica de la Mare de Déu de la Pietat, molt reformada. En el poble també es conserva la casa on visqué i és enterrat el pintor Joan Ponç.
La història del poble està ja documentada el 1061, quan hom n'esmenta la capella de la Pietat. Dos-cents anys més tard (1244), el senyor de Milany dispensà el poble de càrregues per aturar-ne el deshabitament. El 1275, l'infant Jaume assetjà el poble. En la guerra dels remences, el rei Joan II establí en el castell de la Roca el cap de la capitania per les bones qualitats defensives que reunia.
Fa la festa major el primer diumenge de setembre.
Hi visqué i hi és enterrat el pintor Joan Ponç i Bonet (Barcelona, 1928 – Sant Pau (Alps Marítims), 1984), membre del grup Dau al Set. També el poeta Lluís Calvo hi resideix sovint i hi ha escrit bona part de la seva obra poètica recent, tot citant en nombroses ocasions el poble i els seus voltants.

## Enllaços externs

* Plana de l'ajuntament de Vilallonga Arxivat 2007-05-19 a Wayback Machine.
* Resum històric

## Referències

* ↑ Gran geografia comarcal de Catalunya.. Enciclòpedia Catalana, SA, 1 Osona i el Ripollès.. ISSN: 84-85194-15-2 ISBN 84-85194-15-2.
# Rafael Pérez Contel

Rafael Pérez Contel (el Villar, 1909 - València, 28 de maig de 1990) va ser un artista i intel·lectual valencià que va desenvolupar la seva tasca com a pintor, cartellista i escultor.
Es va iniciar en l'art treballant l'escultura en un taller d'imatgeria, matriculant-se després a l'Escola de Belles arts de València en la qual va obtenir, després d'un parèntesi en la seva formació, el títol de professor de dibuix.
En iniciar-se la Guerra Civil va tornar a Alzira, ingressant en l'Aliança d'Intel·lectuals Antifeixistes, on va col·laborar en els tallers d'arts plàstiques i va publicar els seus treballs en la revista Nueva Cultura que dirigia Josep Renau. Durant el conflicte, i mobilitzat al front, va participar activament en el cartellisme de la guerra, disseny de revistes i elaboració de butlletins i quadern, així com en l'Institut Obrer de València.
Els seus fills varen estudiar amb Antonio Alegre Cremades a l'Acadèmia Oller.
La seva obra es troba exposada en alguns museus com el Museu d'Art Contemporani de Vilafamés i a la Biblioteca Valenciana.

## Referències

* ↑ «Villar del Arzobispo acogerá una conferencia sobre la vida y obra de su artista natal Rafael Pérez Contel» (en castellà). Valencia Plaza, 05-08-2020 [Consulta: 6 agost 2020].
* ↑ «Rafael Pérez Contel, pintor y escultor» (en castellà). El País, 29-05-1990. [Consulta: 25 octubre 2015].
* ↑ Rafael Pérez Contel : educar por el arte. Autor: Román de la Calle, publicat a Archivo de arte valenciano, ISSN 0211-5808, Nº. 71, 1990, pàg. 140-145
* ↑ «Revista Nueva Cultura» (en castellà). Rafael Pérez Contel, 28-10-2008.
* ↑ Pérez, Juan. «Fallece Palmira Pérez Contel», 15-01-2009. [Consulta: 21 abril 2017].
* ↑ Zabala, Fernanda. La Valencia de los años 60 (en castellà). Ajuntament de València, 1999, p. 153. ISBN 84-95171-13-9.
* ↑ «Obra de Pérez Contel a Vilafamés». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 octubre 2015].
* ↑ Com per exemple el títol Arte infantil, localitzat a la secció de Fons Modern de la Biblioteca Valenciana amb signatura CV/21344

## Bibliografia

* LEGADO Pérez Contel : grabados y litografías ISBN 847579419X
* Artistas en Valencia, 1936 - 1939 / Pérez Contel ISBN 8475790933
# Enganyapastors (grup de bolets)

Són bolets del grup de les lleteroles, també anomenats esclata-sangs de llet blanca o esclata-sangs blancs, de barret llis, marcat amb zones concèntriques (com els rovellons) més o menys evidents, de color groguenc o lleugerament ataronjat, sense cap mena de pilositat
La llet és de color blanc, pot ser immutable o, en certes espècies, canviar a color groc en pocs minuts.
Tots els enganyapastors pertanyen al gènere Lactarius secció Zonarii.

### Espècies d'enganyapastors

Entre els enganyapastors de llet blanca immutable i barret viscòs (Secc. Zonarii Subsecc. Zonarii):
* Lactarius acerrimus, pigallat venós
* Lactarius evosmus, enganyapastors de pollancre
* Lactarius zonarius, enganyapastors de llet blanca
Entre els enganyapastors de llet blanca que esdevé groga en pocs minuts (Secc. Zonarii Subsecc. Croceini):
* Lactarius chrysorrheus, enganyapastors de llet groga
* Lactarius mediterraneensis, pigallat

## Referències

* 1 2 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Basso, Maria Teresa. Lactarius Pers., p:848. Alassio: Mykoflora, 1999. ISBN 88-87740-00-3.
# Casa Manuel Camps

La casa Manuel Camps és un edifici situat als carrers de Santa Anna i de Bertrellans de Barcelona, del que se n'està tramitant la inclusió en el Catàleg de Patrimoni com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1882, Manuel Camps i Puigmartí va iniciar els tràmits per a reedificar les finques del carrer de Santa Anna, 26-30, i el 6 de maig, va encarregar-ne el projecte a l'arquitecte Pere Falqués, que a la mateixa època es va ocupar de la Torre de les Aigües del Besòs per encàrrec del seu germà Francesc Xavier.
Falqués també hi actuà com a contractista, amb un preu fixat i un termini màxim de 18 mesos. Tanmateix, acabà renunciant el 9 de gener del 1884, quan l'obra era gairebé acabada, i va instar un litigi contra Camps, a qui reclamava més diners per l'ús de materials més nobles que els acordats inicialment. Finalment, el 14 de gener del 1885 es va aixecar la suspensió i les obres van continuar sota la direcció d'Emili Sala i Cortés.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i quatre pisos, amb un cos de planta baixa que dona al carrer de Bertrellans, sobre el qual hi ha un jardí elevat. La composició de les façanes es simètrica a ambdós carrers, amb cinc faixes verticals d’obertures emmarcades per columnes, que alternen amb plafons de maó vist de mida variable; els més grans presenten sengles medallons de terracota que representen una dona i un geni alat, obra de Francesc Font i Pons.
L'accés principal s'efectua a través d'un gran portal al centre de la façana del carrer de Santa Anna, des d'on s'accedeix a un celobert central. Aquí arrenca una gran escala que condueix a la planta principal. Destaquen la decoració dels cels rasos i elements de vidre i fusta a l'interior dels dos primers pisos.

## Referències

* ↑ Roca i Roca, Josep. Barcelona a la mano. Guía de Barcelona y sus alrededores, 1895, p. 240.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Modificació Puntual dels Plans especials de protecció del patrimoni arquitectònic, històric i artístic de la ciutat de Barcelona, Volum I». D.3 Fitxes de protecció, 16-03-2023. [Consulta: 11 juny 2023].
* ↑ «Petició d'indemnització de Manuel Camps i Puigmarti pel terreny cedit a la via pública al carrer de Bertrallans en reedificar les cases nº 26, 28 i 30, cantonada amb el carrer de Santa Anna». Q136 Obres públiques 3/0 1465. AMCB, 1881-1882.
* ↑ «Petició de permís de Manuel Camps i Puigmarti per substituir la canonada de conducció d'aigua que des del repartidor de la Plaça de Santa Anna es dirigeixi a les cases nº26, 28 i 30 del carrer de Santa Anna». Q136 Obres públiques 3/0 1466. AMCB, 1881-1882.
* 1 2 3 4 5 Sentencias del Tribunal Supremo en materia civil. Sala Primera y Tercera. Primer semestre de 1888, 27-03-1888, p. 769-781.
* ↑ Marchena, Domingo «El último brindis del industrial Javier Camps». La Vanguardia, 07-04-2023.
* 1 2 «Casa Manuel Camps». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.

## Enllaços externs

* «Casa Manuel Camps». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Figure for Landscape

Figure for Landscape és una escultura de bronze de Barbara Hepworth, modelada l'any 1960.
L'escultura es va fondre fins a set vegades; que es troben a. Museu Barbara Hepworth (Tate St Ives), al Museu i Jardí d'Escultura Hirshhorn, al Parc d'Escultura de Yorkshire, a la Universitat d'Exeter, al Museu J. Paul Getty, al Museu d'Art de San Diego i al Stavanger Kunstforening de Noruega.
L'escultura en Stavanger va ser col·locada a l'exterior del Stavanger Kunstforening l'any 1965, quan Dame Hepworth va decidir vendre'l a menys de la meitat del seu preu per assegurar-se que una de les seves obres estigués a Noruega. A la primavera de 2014 el Stavanger Kunstforening va decidir vendre l'escultura per millorar la seva situació financera, una decisió que va crear un forta polèmica a la ciutat de Stavanger. L'escultura va ser venuda en subhasta per Christie a un client de Stephen Ongpin, un marxant d'art de Londres, per 4.17 milions de dòlars inclosa la comissió

## Referències

* ↑ «Figure for Landscape - Dame Barbara Hepworth» (en anglès). Tate Britain. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «[https://web.archive.org/web/20191203193348/https://www.artsandcultureexeter.co.uk/explore/sculpture-walk/figure-landscape/ Dame Barbara Hepworth Figure for Landscape]» (en anglès). University of Exeter. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2019. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Work: Figure for Landscape» (en anglès). Arxivat de l'original el 16 de juliol 2011. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Barbara Hepworth: sculptures» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «[http://www.carearts.org/lessons/image-bank/a-g1/figure-for-landscape.html Barbara Hepworth Figure for Landscape]» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Salg er ingen god løsning» (en suec). Stavanger Aftenblad. Arxivat de l'original el 6 de maig 2014. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Making Barbara Hepworth (and Other Brit Artists) Hip to the Rest of the World» (en anglès). Art Market Monitor, 23-07-2014. Arxivat de l'original el 12 de gener 2020. [Consulta: 12 gener 2020].

## Enllaços externs

* "Barbara Hepworth", al Hirshhorn Museu
* "Barbara Hepworth; Joseph H. Hirshhorn", Time Life, Getty Imatges
* Lloc web oficial de Barbara Hepworth
# Gresol de Gooch

Un gresol de Gooch (també anomenat filtre de Gooch) és un dispositiu de filtració per a ús en laboratori. Rep el nom del seu inventor, Frank Austin Gooch. És emprat per a la recollida d'un precipitat directament dins el recipient en el qual ha de ser assecat, possiblement calcinat, i finalment pesat en l'anàlisi gravimètrica.
El dispositiu va ser originalment un gresol de platí estàndard amb una base perforada en la qual es va col·locar la polpa d'amiant per formar l'estora de filtre. El gresol s'escalfa per assecar fins que s'arriba a un pes constant. L'ús d'aquests materials implica que després de la filtració, el gresol i el seu contingut poden ser sotmesos a alta temperatura per assecar el filtrat i, possiblement, oxidar o calcinar a pes mínim. Ara bé, a causa de l'alt cost de platí, l'any 1882 es van introduir versions de porcellana. Alguns gresols de Gooch, com el de la figura, permeten dues capes d'asbest separades per un plat de porcellana perforada.
En lloc d'amiant s'han utilitzat altres fibres inorgàniques en particular fibra de vidre. En l'actualitat són més comuns els gresols de Gooch fets de vidre de borosilicat amb bases de vidre porós. Els gresols de platí poden ser necessaris per als materials més corrosius, i els de porcellana s'utilitzen quan cal incineració a alta temperatura i els de vidre de borosilicat són adequats per a l'assecament.
També poden ser utilitzats per a la recollida i el processament de mostres de teixits biològics en el mateix contenidor.

## Referències

* ↑ Waller, E «Review of papers on Analytical Chemistry (Inorganic) which have appeared during the year 1882». J. Am. Chem. Soc., 4, (8), 1882, pàg. 160 - 168. DOI: 10.1021/ja02154a025.
* 1 2 3 Sella, A. «Classic Kit: Gooch's Crucible». [Consulta: 6 març 2016].
* ↑ Caldwell, G. C «A Porcelain Gooch Crucible». J. Am. Chem. Soc., 13, (2), 1891, pàg. 105 - 106. DOI: 10.1021/ja02124a01.
* ↑ Cumming, A. C.; Kay, S. A. A Text-book of Quantitative Chemical Analysis. Nova York (NY): John Wiley & Sons, 1913.
* ↑ Ma, T. S.; Benedetti-Pichler, A. A «Papers made from Inorganic Fibers as Filter Mats for Gooch Crucibles». Anal. Chem., 25, (6), 1953, pàg. 999. DOI: 10.1021/ac60078a056.
* ↑ Adams, G. C «Gooch Crucibles in Histological Processing». Biotechnic and Histochemistry, 30, (2), 1955, pàg. 59 - 61.
# Filofròsine (satèl·lit)

Filofròsine, també conegut com a Júpiter LVIII (designació provisional S/2003 J 15), és un petit satèl·lit natural irregular retrògrad de Júpiter. Fou descobert per un equip d'astrònoms de la Universitat de Hawaii dirigits per Scott S. Sheppard l'any 2003. Fa uns 2 quilòmetres de diàmetre i orbita el planeta a una distància mitjana de 22.721 Mm en 699,676 dies, a una inclinació de 142° respecte l'eclíptica. Pertany al grup de Pasífae.
La lluna fou perduda després del seu descobriment el 2003. Fou redescoberta el 2017 i rebé la designació permanent aquest mateix any. El 2019 rebé el nom definitiu en honor de Filofròsine (Φιλοφροσύνη).

## Referències

* 1 2 3 4 URL de la referència: https://sites.google.com/carnegiescience.edu/sheppard/moons/jupitermoons.
* 1 2 «Planet and Satellite Names and Discoverers». USGS Astrogeology Science Center. [Consulta: 27 agost 2019].
* ↑ IAUC 8087: Satellites of Jupiter 4 de març de 2003 (descobriment)(anglès)
* ↑ MPEC 2003-E11: S/2003 J 1, 2003 J 2, 2003 J 3, 2003 J 4, 2003 J 5, 2003 J 6, 2003 J 7 (anglès)
* ↑ Beatty, Kelly. «Outer-Planet Moons Found — and Lost». Sky & Telescope, 04-04-2012.
* ↑ Brozović, Marina; Jacobson, Robert A. «The Orbits of Jupiter's Irregular Satellites». The Astronomical Journal, 153, 4, 09-03-2017. Bibcode: 2017AJ....153..147B. DOI: 10.3847/1538-3881/aa5e4d.
* ↑ Jacobson, B.; Brozović, M.; Gladman, B.; Alexandersen, M.; Nicholson, P. D.; Veillet, C. «Irregular Satellites of the Outer Planets: Orbital Uncertainties and Astrometric Recoveries in 2009–2011». The Astronomical Journal, 144, 5, 28-09-2012. Bibcode: 2012AJ....144..132J. DOI: 10.1088/0004-6256/144/5/132.
* ↑ Sheppard, Scott S. «New Moons of Jupiter Announced in 2017», 2017. Arxivat de l'original el 10 de juny 2017. «"We likely have all of the lost moons in our new observations from 2017, but to link them back to the remaining lost 2003 objects requires more observations a year later to confirm the linkages, which will not happen until early 2018. ... There are likely a few more new moons as well in our 2017 observations, but we need to reobserve them in 2018 to determine which of the discoveries are new and which are lost 2003 moons."»
* ↑ Sheppard, Scott S. «Jupiter's Known Satellites», 2017. Arxivat de l'original el 18 de març 2015.
* ↑ «Naming Contest for Newly-discovered Moons of Jupiter». [Consulta: 27 agost 2019].
* ↑ «Public Contest Successfully Finds Names For Jupiter’s New Moons». [Consulta: 27 agost 2019].

## Vegeu també

* Júpiter
* Grup d'Ananké
# Llogarets infantils sos

Llogarets Infantils SOS a Bata és una organització que forma part de la xarxa internacional d'Aldees Infantils SOS, l'objectiu de la qual és proporcionar suport i cura a nens i nenes en situació de vulnerabilitat, especialment aquells que han perdut la cura familiar o es troben en risc de perdre'l. L'organització ofereix un entorn familiar i segur on els infants poden créixer, desenvolupar-se i rebre educació, a més de suport psicològic i social.
A Bata, Llogarets Infantils SOS treballa per assegurar que els nens i adolescents tinguin accés a una infància digna, lliure d'abús i negligència. A més, s'enfoca a enfortir les famílies per evitar la separació dels nens, promovent la seva integració a la comunitat.
Llogarets Infantils SOS també realitza activitats de sensibilització i promoció dels drets de la infància a Guinea Equatorial, i treballa en conjunt amb altres organitzacions locals i internacionals per millorar les condicions de vida dels nens en situació de risc.
# Picrofarmacolita

La picrofarmacolita és un mineral de la classe dels minerals fosfats. Va ser descoberta l'any 1819 en una mina de Richelsdorf del districte de Hersfeld-Rotenburg, estat de Hesse (Alemanya), sent nomenada així per la seva similitud amb la farmacolita i el seu escàs contingut de magnesi -picro-.

## Característiques químiques

És un arsenat hidroxiarsenat de calci i magnesi, hidratat.

## Hàbit

El més comú és que els cristalls siguin aciculars, disposats en raïms radials, rares vegades en prismes rectangulars allargats.
És molt típic que formin raïms esfèrics oberts a botroidals, en petites a microscòpiques perles, amb una estructura foliada radiada interna, o bé com a agregats de fibres.

## Formació i jaciments

Apareix com a mineral de formació secundària a les zones d'oxidació dels jaciments minerals de metalls rics en l'element arsènic, quan reaccionen amb les roques càlciques. Normalment és un producte format després de perforar les mines, apareixent en forma d'eflorescències en les parets de les galeries.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: eritrina o farmacolita.

## Referències

* ↑ Stromeyer, 1819. Annalen der Physik, Halle, Leipzig: 61: 185.
* Picrofarmacolita, mindat.org.
* Picrofarmacolita, webmineral.com.
* Manual de picrofarmacolita, Mineral Data Publishing.
# Fisarals

Els fisarals (Physarales) és un ordre de fongs mucilaginosos mixomicets. Es distingeixen per presentar carbonat de calci en alguna part del seu cos fructífer, tenir les espores agrupades sempre en masses i tenir faneroplasmodi.

## Famílies

* Didymiaceae
* Elaeomyxaceae
* Physaraceae

## Referències

* http://slimemold.uark.edu/pdfs/MYXOINTRO.pdf Arxivat 2011-10-05 a Wayback Machine.
# Ranxeria índia Susanville

La Ranxeria índia Susanville és una ranxeria reconeguda federalment d'amerindis dels Estats Units que aplega una comunitat mixta de les tribus washoe, achomawis, Maidu muntanyencs, paiute del nord i atsugewis.

## Reserva

Fundada en 1923, la ranxeria Susanville, situada al comtat de Lassen (California) tenia una superfície de 150 acres (0.61 km²) en 2000. En 1923 la Ranxeria baixa tenia 30 acres (120.000 m²). El cementiri de Susanville, de 0,53 acres (2.100 m²), fou adquirit en 1975. L'Alta Ranxeria incloïa 120 acres (0,49 km²) adquirits en 1978 i 875 asquirits en 2002, en total 995 acres (4,03 km²). a Herlong la tribu va adquirir 72 acres (290.000 m²) en 2000 en tenia pendents 50 acres més. Després donaren a la tribu 80 acres (320,000 m²) a Ravendale. I el 2003 la tribu va comprar 160 acres (0,65 km²) a Cradle Valley. La superfície total de la ranxeria Susanville en 2010 era d'un total de 1.337,53 acres (5,4128 km²).

## Govern i economia

La ranxeria índia de Susanville és governada per un consell electe de set membres que té la seu a Susanville (Califòrnia). La tribu posseeix i gestiona el Casino Diamond Mountain, el 24 Hour Cafe, Lava Rock Grill, i el Casino Hotel Diamond Mountain, tots ells a Susanville.

## Història

En 1923 els indis locals sense terres van comparar els primers 30 acres de la reserva. Van obtenir estatut federal i una constitució el 3 de març de 1969 sota la Llei de Reorganització Índia de 1934.

## Notes

* 1 2 3 4 "History." Susanville Indian Rancheria. (retrieved 27 June 2010)
* ↑ California Indians and Their Reservations: S. Arxivat 2010-01-10 a Wayback Machine. San Diego State University Library and Information Access. 2009 (retrieved 27 June 2010)
* ↑ Pritzker, 248
* ↑ "Diamond Mountain Casino." 500 Nations. (retrieved 27 May 2010)

## Referències

* Hinton, Leanne. Flutes of Fire: Essays on California Indian Languages. Berkeley: Heyday Books, 1994. ISBN 0-930588-62-2.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.

## Enllaços externs

* Susanville Indian Rancheria Arxivat 2013-09-27 a Wayback Machine., web oficial
* Constitució i lleis de la ranxeria índia Susanville Arxivat 2010-12-21 a Wayback Machine.