OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu Fitzwilliam

El Museu Fitzwilliam és el museu d'art de la Universitat de Cambridge fundat el 1848. Es troba al carrer Trumpington de Cambridge, Anglaterra.

## Història

El museu va ser fundat per Richard Fitzwilliam (7è vescomte Fitzwilliam) (1745-1816), un gran col·leccionista. Quan va morir, va llegar els seus treballs i una gran quantitat de diners per construir un museu. Es construirà i s’inaugurarà el 1848, en forma de gran temple neoclàssic.
* Plafó
* Interior
* Cúpula

## Col·leccions

La pintura italiana forma el nucli de la col·lecció, amb obres de Domenico Veneziano, Ticià, Veronese, Palma el Vell, Guido Reni. La col·lecció de pintures angleses del segle xix és excepcional, i també hi ha obres impressionistes franceses. La galeria Rothschild alberga manuscrits il·luminats, ivoris, esmalts i teles.
* Filippo Lippi (1406-69): Tríptic de la Mare de Déu de la Humilitat amb Sants
* Giovanni Battista Pittoni (1727-29): Un monument al·legòric a Sir Isaac Newton
* Domenico Veneziano (1410-61): L'Anunciació (1445)
* Palma el Vell (1480-1528): Venus i amor (1524)
* Marten Jacobszoon Heemskerk van Veen (1498-1574): Autoretrat al Coliseu (1553)
* Tiziano Vecellio conegut com a Ticià (1488-1576):
** El rapte de Lucrècia o Tarquin i Lucrècia (1571)
** Venus i Amor amb un llaüt
* Paolo Caliari conegut com a Véronèse (1528-1588): Hermès, Hersé i Aglauros (1584)
* Nicholas Hilliard Henry Percy, 9è Comte de Northumberland (1595)
* Pietro da Cortona: La vocació de Sant Pere i Sant Andreu (1626-1630)
* William Hogarth: El jutge (?) ; Abans i després, quadres (1731)
* Samuel Palmer (1805-1881): The Magic Apple Tree, cap al 1830, tinta marró i aquarel·la, 17 x 28 cm,
* Ludovic-Rodo Pissarro (1878-1952): Escena de carrer, estampa,
* Maurice Asselin (1882-1947): Vaixells, oli sobre tela.

## Galeria

* El Miracle de Santa Zenòbia
* Nicolas Poussin: Eliezer i Rebecca
* Palma el vell: Venus i Cupido
* Ticià: Venus i el llaüt
* Domenico Veneziano: L'Anunciació
* William Powell Frith: Otelo i Desdemona
* William Blake: Profecia
* Paul Cézanne: El mar a prop de l'Estaque, el castell d'If al fons
* Odilon Redon: Le Char d'Apollon (1907-1910)

## Referències

* ↑ «Review 'Fitzwilliam Museum': The best museum outside London?». Arxivat de l'original el 2020-07-31. [Consulta: 8 maig 2021].
* ↑ Stourton, James. Petits Musées, grandes collections (en francès). Scala, 2003, p. 220;221;224;227.
* ↑ Zuffi, Stefano. Le Portrait (en francès). Gallimard, 2001, p. 101. ISBN 2-07-011700-6.
* ↑ Williams, Jay. Titien et son temps (en francès). Time-Life Books Inc., 1978, p. 148.
# Ramon Pinyol i Torrents

Ramon Pinyol i Torrents (Olesa de Montserrat, Baix Llobregat, 22 de juliol de 1953) és un historiador de la literatura, i professor d'educació secundària i professor universitari català.
Doctorat en filosofia i lletres per la Universitat Autònoma de Barcelona, Pinyol ha desenvolupat la seva tasca professional com a historiador de la literatura i en l'àmbit de la docència. Com a docent, ha exercit en l'ensenyament secundari i, posteriorment, ho ha fet també com a professor de la Facultat de Traducció, Educació i Ciències Humanes de la Universitat de Vic. També ha estat director de la càtedra Verdaguer d'Estudis Literaris de la mateixa Universitat. Als anys vuitanta publicà, conjuntament amb Glòria Casals, Núria Cot, Manuel Llanas i Llorenç Soldevila, manuals de llengua (Nexe: compendi d'història de la llengua) i literatura (Solc: literatura catalana amb textos comentats), a més d'una antologia literària (Garba: antologia de textos literaris catalans) i, també, edicions de textos amb finalitat didàctica, que tingueren una àmplia difusió.
L'any 2014 ingressà com a membre numerari de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC), i el 2018 fou nomenat nou president de la Secció Històrico-Arqueològica de l'IEC, tot substituint en el càrrec Josep Massot i Muntaner.

## Referències

* 1 2 Llanas i Pont, Manuel «Ramon Pinyol i Torrents». Diccionari de la Literatura Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 31 març 2020].
* 1 2 B., E. «El professor olesà Ramon Pinyol és nou membre de l'Institut d'Estudis Catalans». Regió 7, 19-03-2014 [Consulta: 30 març 2020].
* ↑ «Ramon Pinyol i Torrents». Institut d'Estudis Catalans (IEC). Arxivat de l'original el 29 de juliol 2017. [Consulta: 31 març 2020].
* ↑ «Ramon Pinyol, nou president de la Secció Històrico-Arqueològica de l'IEC». Institut d'Estudis Catalans, 21-02-2018 [Consulta: 30 març 2020].
# Dos Cielos

Dos Cielos va ser un restaurant a l'Hotel Sky, situat al Poblenou de Barcelona i gestionat pels cuiners bessons Javier i Sergio Torres. Tant el restaurant com la terrassa relacionada eren a la planta 24 de l'edifici, el quart més alt de la ciutat.
L'establiment oferia cuina tradicional catalana amb tocs de la cuina brasilera.
El 2008, l'any d'obertura, va rebre una estrella Michelin. També va ser guardonat com a Millor Restaurant de l'Any 2010 per l'Acadèmia Catalana de Gastronomia. Més tard, el 2016, l'espai va ser renovat i ampliat, a més de replicat a Madrid.
Amb tot, el 2018 se'n va produir el tancament i els germans Torres van encetar un local diferent al districte de les Corts. Aquell mateix any, li havia estat atorgada al local Dos Cielos una segona estrella Michelin.

## Referències

* ↑ Sala, Pilar. «Los Hermanos Torres se bajan de Dos Cielos - Tendencias Hoy» (en castellà). Economía Digital, 10-06-2018. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Capel, José Carlos «Dos cocineros y un destino» (en castellà). El País [Madrid], 24-10-2008. ISSN: 1134-6582 [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Callarissa, Joan. «El Dos Cielos treu l'estrella Michelin a la terrassa». Diari Ara, 05-06-2014. [Consulta: 5 juny 2014].
* ↑ «Gastronomía - Hermanos Torres: "No discutimos, somos el matrimonio perfecto"» (en castellà). Diario de Navarra, 25-10-2015. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Arenós, Pau. «Dos Cielos: cocina de autor en la qual el discurso mima al producto» (en espanyol europeu). Time Out, 06-07-2015. [Consulta: 23 febrer 2023].
* 1 2 Cortés Vidal, Carmen. «Cocina Hermanos Torres, l’alta cuina s'instal·la a les Corts». BTV, 16-07-2018. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Callarissa, Joan. «Els germans Torres posen l'estiu al plat aquestes vacances». Diari Ara, 05-08-2014. [Consulta: 12 agost 2014].
* ↑ «El Dos Cielos, distingit per l'Acadèmia Catalana de Gastronomia». El Periódico, 22-04-2010. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Imedio, Ferran. «Dos Cielos amplía horizontes» (en castellà). El Periódico, 09-05-2017. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ Galisteo, Andrés «Cocina Hermanos Torres, así es el dos estrellas Michelin de los televisivos gemelos en Barcelona». Vanitatis. El Confidencial, 04-07-2022.
* ↑ Escrivá, Macarena. «Dos cielos Madrid, el restaurante de los hermanos Torres en la capital» (en castellà). El Español, 03-05-2018. [Consulta: 23 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Web oficial del restaurant Arxivat 2014-12-29 a Wayback Machine.
# Frontera entre l'Iran i Oman

La frontera entre l'Iran i Oman és la frontera marítima que separa l'Iran d'Oman i és d'importància estratègica per a l'accés al Mar Roig.
Es va signar un primer tractat en 1974 que definia la separació en l'estret d'Ormuz amb la península de Musandam que forma un enclavament al sultanat. Fins 40 anys més tard no s'arribarà a un acord sobre el golf d'Oman.

## Estret d'Ormuz

En juliol de 1974 es va formalitzar un tractat amb una línia de demarcació en 22 punts
* Punt (0) : 26°14'45" N., 55°42'15" E.
* Punt (1) és el Punt més occidental que es troba a la intersecció de la línia geodèsica traçada entre el Punt (0) i el Punt (2) amb la línia de demarcació al llarg entre Oman i Ras Al-Khaimah
* Punt (2) : 26°16'35" N., 55°47'45" E.
* Punt (3) : 26°18'50" N., 55°52'15" E.
* Punt (4) : 26°28'40" N., 56°06'45" E.
* Punt (5) : 26°31'05" N., 56°08'35" E.
* Punt (6) : 26°32'50" N., 56°10'25" E.
* Punt (7) : 26°35'25" N., 56°14'30" E.
* Punt (8) : 26°35'35" N., 56°16'30" E.
* Punt (9) : 26°37'00" N., 56°19'40" E. situat a 12 milles de Larak
* Punt (10) : 26°42'15" N., 56°33'00" E. situat a 12 milles de Larak
* Punt (11) : 26°44'15" N., 56°41'00" E.
* Punt (12) : 26°41'35" N., 56°44'00" E.
* Punt (13) : 26°39'40" N., 56°45'15" E.
* Punt (14) : 26°35'15" N., 56°47'45" E.
* Punt (15) : 26°25'15" N., 56°47'30" E.
* Punt (16) : 26°22'00" N., 56°48'05" E.
* Punt (17) : 26°16'30" N., 56°47'50" E.
* Punt (18) : 26°11'35" N., 56°48'00" E.
* Punt (19) : 26°03'05" N., 56°50'15" E.
* Punt (20) : 25°58'05" N., 56°49'50" E.
* Punt (21) : 25°45'20" N., 56°51'30" E.
* Punt (22) és el Punt més al sud au sud que es troba a la intersecció de la línia geodèsica traçada entre el Punt (21) a un angle d'azimut de 190° i de la línia de demarcació al llarg entre Oman i Sharjah.

## Golf d'Oman

El 25 de maig de 2015 es va formalitzar un tractat amb una línia de demarcació en 55 punts.

## Referències

* 1 2 3 PDF Agreement concerning Delimitation of the Continental Shelf between Iran and Oman Arxivat 2017-12-01 a Wayback Machine.
* ↑ PDF Accord relatif à la délimitation de la frontière maritime dans la mer d'Oman entre la République islamique de l'Iran et le Sultanat d'Oman
* ↑ «Iran, Oman Ink Maritime Border Demarcation Agreement». Arxivat de l'original el 2018-04-14. [Consulta: 14 abril 2018].

## Enllaços externs

* LIS N. 67 Continental Shelf Boundary: Iran-Oman
# El Dr. Jekyll i el Sr. Hyde (pel·lícula de 1920)

El Dr. Jekyll i el Sr. Hyde (títol original en anglès: Dr. Jekyll and Mr. Hyde) és una pel·lícula muda de la Famous Players-Lasky dirigida per John S. Robertson i protagonitzada per John Barrymore en una de les seves millors actuacions. Basada en la novel·la "L'estrany cas del Dr. Jekyll i Mr. Hyde" de Robert Louis Stevenson adaptada al cinema per Clara Beranger, la pel·lícula es va estrenar el 28 de març de 1920.

## Argument

El doctor Jekyll, un metge i filantrop londinenc, queda fascinat per la naturalesa dual de l’home després que Sir George Carew el convenci que ningú pot evitar la temptació del mal si no la coneix a fons. En les seves recerques descobreix un fàrmac que separa el bé del mal en una persona, decideix viure les dues naturaleses. Nomena la seva cara malvada com a senyor Hyde. Jekyll està enamorat de Millicent, la filla de Sir George. Hyde s'aprofita de Theresa, una ballarina. El control de Jekyll sobre Hyde es debilita gradualment fins al punt que el seu alter ego assassina Sir George. Després d'aquesta acció, Jekyll ja no pot contenir el comportament destructiu de Hyde i, per tant, es tanca al laboratori en el moment en què torna a ser Hyde. Quan Millicent el visita, Jekyll s'empassa una dosi letal de verí i així quan Hyde intenta atacar-la, mor a l'acte.

## Repartiment

* John Barrymore (Dr. Henry Jekyll / Mr. Edward Hyde/aranya gegant al somni)
* Martha Mansfield (Millicent Carewe)
* Brandon Hurst (Sir George Carewe)
* Charles Willis Lane (Dr. Richard Lanyon)
* J. Malcolm Dunn (John Utterson)
* Cecil Clovelly (Edward Enfield)
* Nita Naldi (Gina, ballarina italiana)
* Louis Wolheim (propietari del music hall)
* George Stevens (Poole, majordom de Jekyll)

### No surten als crèdits

* Alma Aiken (dona desconsolada la despatx de Jekyll)
* Julia Hurley (llogatera de Hyde)
* Edgard Varèse (policia)
* Blanche Ring (dona amb vell al music hall)
* Ferdinand Gottschalk (home vell al music hall)
* May Robson (harpia a fora del music hall)

## Referències

* ↑ «El Dr. Jekyll i el Sr. Hyde». ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Consulta: 31 desembre 2022].
* ↑ Wlaschin, Ken. Silent Mystery and Detective Movies: A Comprehensive Filmography (en anglès). McFarland, 2009-05-01, p. 71. ISBN 978-0-7864-4350-5.
* ↑ Klepper, Robert K. Silent Films, 1877-1996: A Critical Guide to 646 Movies (en anglès). McFarland, 2015-09-16, p. 176. ISBN 978-1-4766-0484-8.
* ↑ «Advance release data». The Film Daily XI, 83, 24-03-1920, pàg. 2.
# Cotinga

Cotinga és un gènere d'ocells de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per set espècies:
* Cotinga ullgroga (Cotinga maynana Linnaeus, 1766)
* Cotinga metàl·lica (Cotinga cayana Linnaeus, 1766)
* Cotinga amable (Cotinga amabilis Gould, 1857)
* Cotinga blava (Cotinga nattererii Boissonneau 1840)
* Cotinga turquesa (Cotinga ridgwayi Ridgway, 1887)
* Cotinga maculada (Cotinga maculata Müller, PLS, 1776)
* cotinga de pit porpra (Cotinga cotinga Linnaeus, 1766)

## Referències

* ↑ «Cotinga Brisson, 1760» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Cotinga (Cotinga sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Cotingas, manakins, tityras, becards – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Sònia Guedán Carrió

Sònia Guedán Carrió (Manresa, 1980) és una investigadora catalana.
Llicenciada en Farmàcia per la Universitat de Barcelona (2003) i doctora en Biotecnologia (2009) per la mateixa universitat, el doctorat el va realitzar en el grup de Viroterapia, dirigit pel Dr. Alemany (IDIBELL), gràcies a una beca competitiva de la Generalitat de Catalunya i va defensar la tesi Augment de l'eficàcia antitumoral d'adenovirus replicatius mitjançant l'expressió de hialuronidasa i proteïnes fusogèniques de membrana. Posteriorment es va traslladar a la Universitat de Pensilvània on va desenvolupar noves teràpies amb cèl·lules CAR-T sota la supervisió del Dr. Carl June. El 2011 li va ser concedida una beca Marie Curie per fer el postdoctorat i a finals del 2015 li van oferir un lloc de responsabilitat per tal de supervisar i gestionar part de l’equip del Dr. June.
Actualment, i des de l’any 2018, lidera el seu propi grup d’investigació a l'Institut d’Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer, dedicata les cèl·lules CAR-T pel tractament de tumors sòlids.
Guedán és autora d’un gran nombre de publicacions científiques a revistes d’alt impacte, i editora de les revistes Frontiers in Inmunology i Frontiers in Oncology. També ha desenvolupat 4 patents a la Universitat de Pensilvània que van ser llicenciades per Novartis.
Per altra banda també és membre de la junta directiva de la Sociedad Española de Terapia Génica i col·labora com a docent a diverses institucions.

## Referències

* 1 2 «Ayudas Ramón y Cajal. Convocatoria 2018.». Ministerio de Ciencia, Innovación y Universidades, 2018. [Consulta: 30 setembre 2024].
* ↑ «Entrevista amb Sònia Guedan, investigadora contra el càncer», 09-02-2024. [Consulta: 30 setembre 2024].
* ↑ «Entrevista Sònia Guedán». Merckgroup. [Consulta: 30 setembre 2024].
* ↑ «Entrevistas: Dra. Sonia Guedán: “No hay una apuesta real para impulsar la ciencia y la innovación como motor económico del país”». [Consulta: 30 setembre 2024].
# Incubadora

«Incubadora» té aquests significats:
* Incubadora (cultius), dispositiu utilitzat per fer créixer i mantenir cultius microbiològics o cultius cel·lulars
* Incubadora (neonatologia), dispositiu que té la funció de crear un ambient amb la humitat i temperatura adequades per a la supervivència d'un nadó prematur
* Incubadora d'empreses, instal·lació destinada a donar suport a les noves companyies
# Tercera Via (partit polític)

La Tercera Via és un petit partit polític palestí de centre actiu en el territoris palestins administrats per l'Autoritat Nacional Palestina (ANP). El partit va ser fundat el 16 de desembre de 2005 i està dirigit per Salam Fayyad i Hanan Ashrawi. L'objectiu principal del partit és presentar una alternativa al sistema bipartidista d'Hamás i Fatah.
A les eleccions del gener del 2006, el partit va rebre el 2,41% dels vots i va obtenir 2 dels 132 escons del Consell. Després dels decebedors resultats, el partit va desaparèixer de l'arena palestina, però el juliol del 2015 els líders van celebrar una sèrie de reunions a Ramallah i Hebron per discutir la capacitat del partit per reactivar la seva plataforma i tornar-hi.
El 15 de juny de 2007, el president de l'Autoritat Nacional Palestina, Mahmud Abbas, va nomenar com a primer ministre del nou govern d'emergència al Dr. Salam Fayyad, després de la presa de possessió de la Franja de Gaza per part del moviment islamista Hamàs.

## Resultats electorals
### Consell Legislatiu

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Pos. |
| 2006 | Salam Fayyad | 23,862 | 2.41 | 2 / 132 | Nou | 2n |

## Referències

* ↑ «Profile: Salam Fayyad» (en anglès). BBC, 17-06-2007.
# El Risitas

Juan Joya Borja (Sevilla, 5 d'abril de 1956 - 28 d'abril de 2021), més conegut com El Risitas o El Cuñao, fou un humorista espanyol, actor i fenomen d'internet que va assolir certa fama en aparèixer als programes El vagamundo i Ratones coloraos de Jesús Quintero i a la pel·lícula Torrente 3: El protector.

## Referències

* ↑ Molina, Margot. «Muere Juan Joya, ‘El Risitas', que alcanzó la fama con Jesús Quintero» (en castellà). El País, 28-04-2021. [Consulta: 30 setembre 2022].
# Hubert Wolf

Hubert Wolf (Wört, 1959) és un historiador de l'església alemany i professor a la Universitat de Münster. Va ser guardonat amb el premi Gottfried Wilhelm Leibniz l'any 2003. El 2006 va ser guardonat amb el Premi Gutenberg de la Societat Internacional Gutenberg i de la Ciutat de Magúncia.
Després del seu Abitur el 1978, va estudiar teologia catòlica romana a la Universitat de Tübingen i a la Universitat de Múnic. Va ser ordenat sacerdot l'any 1985, essent a partir de l'any 1992 professor a la Universitat de Frankfurt, i el 1999 es va traslladar a la Universitat de Münster.
Els seus llibres inclouen Pope and Devil: The Vatican's Archives and the Third Reich, que és un estudi de la relació entre el Vaticà i l'administració d'Adolf Hitler a Alemanya. Die Nonnen von Sant'Ambrogio (Les monges de Sant'Ambrogio, traduït al francès com Le Vice et la Grâce) descriu un escàndol religiós del segle xix al convent de religioses de Sant'Ambrogio della Massima.

## Referències

* 1 2 Weill, Nicolas «Les nonnes scandaleuses. "Le Vice et la Grâce", d'Hubert Wolf». , 03-10-2013 [Consulta: 11 desembre 2013].
* ↑ Bergen, Doris L. Harvard Theological Review, 105, 1, 1-2012, pàg. 115–121. DOI: 10.1017/s0017816011000551.
* ↑ Jones, Larry Eugene Holocaust and Genocide Studies, 25, 3, Winter 2011, pàg. 466–468. DOI: 10.1093/hgs/dcr046.

## Enllaços externs

* Pàgina de la Facultat de la Universitat de Munster
# Theodor Schüz

Theodor Schüz (Waldachtal, 26 de març de 1830 - Düsseldorf, 17 de juny de 1900) va ser un pintor alemany associat a la Düsseldorfer Malerschule.

## Biografia

Era el fill petit d'un pastor evangèlic. Al principi es va formar com a notari a Herrenberg, però més tard va començar a estudiar art a Stuttgart. El 1856, va continuar els seus estudis a l'Acadèmia de Belles Arts de Munic. Allà, esdevingué un mestre estudiant del pintor d'història Carl von Piloty.
El 1866 es va traslladar a Düsseldorf, on romandria la resta de la seva vida. Els seus fills, Friedrich (1874-1954) i Hans (1883-1922) també es van convertir en pintors. El seu altre fill, Martin (1877-1945), va ser pastor evangèlic a Haigerloch, però també va ser un aquarel·lista aficionat.
Va guanyar el seu públic més ampli com a il·lustrador de les primeres obres d’Ottilie Wildermuth. La seva obra més coneguda, " Pregària del migdia a la collita", ara a la Staatsgalerie Stuttgart, es va exposar originalment a l'Exposition Universelle (1867). La majoria de les seves pintures són d'estil romàntic tardà, i moltes són de caràcter religiós.

## Referències

* ↑ Matrikeldatenbank der Akademie der Bildenden Künste München, Matrikelbuch=01373 Theodor Christof Schüz, volume 2: 1841–1884 Online
* ↑ Kunstmuseum der Malerfamilie Schüz Arxivat 2021-07-24 a Wayback Machine. @ Stadt Haigerloch
* ↑ Christiane Lange: "Tolles Bild, wer hat das noch mal gemalt?" In: Frankfurter Allgemeine Zeitung, 17. agost 2016, pg.13.

## Bibliografia

* Elisabeth Hipp, Jörg Becker, Wolf Eiermann: Theodor Schüz 1830-1900, catàleg d'exposició, Stadtmuseum Tübingen, Galerie Albstadt 2000,ISBN 3-934439-02-0.
* Hans Albrecht Oehler, Martina Röben: Theodor Schüz. Edició Schlichtenmaier, Grafenau 1996,ISBN 3-89298-111-6.
* David Koch: Theodor Schüz. Ein Maler für das deutsche Volk. Stuttgart: Steinkopf 1908.
# Tirs (símbol)

Un tirs (plural tirsos) és un bastó guarnit d'heura i de fulles de parra, i de vegades amb alguns llaços, atribut del déu de l'antiga Grècia Dionís, també anomenat Bacus. Se’l representa habitualment rematat per una pinya de pi.
Es tracta d'un símbol fàl·lic que representa la força vital que s'associa en general amb Dionís. Es creu que d'aquest símbol té l'origen a l'antic Egipte i Fenícia. Els tracis el van assimilar en l'Antiguitat i després va passar a tot el món hel·lenístic.
El tirs es relaciona també amb la vara màgica dels conjurs i amb els símbols axials verticals, que són els que representen l'eix del món terra-cel, o bé tenen relació analògica amb ell.

## Història

A la mitologia del món grec el tirs és una vara o bastó folrada de vinya o heura i rematada per una pinya de pi. Era el símbol fàl·lic utilitzat en les festes orgiàstiques que es feien en honor del déu Dionís o de Bacus (que és un epítet utilitzat també pels grecs i que van prendre més tard els romans per a la seva religió). A aquest símbol se li suposa d'origen traci (que al seu torn prendrien d'Egipte i Fenícia), difós després pel món hel·lenístic.

## Vegeu també

* Dionís
* Deïtats primordials de la mitologia grega
* Bacants

## Referències

* ↑ tirs a Optimot
* ↑ «Tirs (símbol)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Victor Müller

Victor Müller (Frankfurt del Main, 29 de març de 1829 - Múnic, 21 de desembre de 1871) va ser un pintor alemany.

## Biografia

Müller va néixer a la Ciutat Lliure de Frankfurt. Començant els seus estudis artístics amb Steinle a l’escola d'art de Frankfurt, els va continuar a Anvers i finalment se'n va anar a París (1849), on es va quedar durant 11 anys, estudiant amb diligència els mètodes i les maneres de Thomas Couture, Eugène Delacroix i Gustave Courbet. Es va convertir en un seguidor de Courbet, la tècnica del qual, al revés de la de Couture, va adoptar i, posteriorment, va ajudar a promocionar a Alemanya.
L'any 1858 va tornar a Frankfurt, on aviat va cridar l'atenció amb una sèrie de quadres, de concepció totalment realista i de gran encant colorista, però poc entesos per un públic acostumat a la tendència sentimental de l'escola de Düsseldorf d'aquella època. Per tant, es va traslladar a Múnic l'any 1866, on s'apreciaven més les sortides revolucionàries del tractament tradicional com la Nimfa de la fusta adormida (1863). Per al castell de Kronberg al Taunus, va pintar una sèrie d'escenes de la història del baró Hartmuth von Kronberg. També va produir el seu famós Hero und Leander.
Després d'aquestes obres van venir Hamlet mit Horatio auf dem Friedhof ('Hamlet amb Horaci al cementeri'), Ophelia am Bach ('Ofèlia al costat del riu'), Romeo und Julia i la seva darrera i inacabada obra, Faust auf dem Spaziergang ('Faust en un passeig'). Entre les seves altres obres hi ha Waldnymphe (Nimfa de la fusta), Tannhäuser im Venusberg, Landschaftsszene aus Victor Hugos Les misérables ('Un paisatge dels Miserables de Victor Hugo'). La seva darrera imatge acabada va ser Blumenmädchen ('La noia de les flors').
Totes les seves obres es distingeixen per un cert caràcter literari o poètic que atreu a la fantasia com un ritme de música lírica, encara que el color de vegades va en la seva vivacitat fins al límit de l'extravagància.
Es va casar amb Ida Scholderer, la germana d’Otto Scholderer, el 1868.

## Llegat

La seva influència com a colorista es va deure no només a la introducció de l'element tonal a les pintures de l’Escola de Mùnic, sinó també a la concepció més real dels personatges històrics i a una observació més sana de la natura entre la generació més jove d'artistes.

## Galeria

* Romeu i Julieta
* Blancaneus amb els set nans

## Referències

* ↑ «Otto Scholderer». Digital Collection. Städel Museum. [Consulta: 13 novembre 2020].