# Llança Sagrada

La Llança Sagrada o Llança del Destí o Llança de Crist és, segons la tradició cristiana, el nom que rep la llança amb la qual un soldat romà travessà el cos de Jesús quan era a la creu.

## Referències bíbliques

La llança només s'esmenta a l'Evangeli segons Joan (19:33-34) i no apareix en cap dels evangelis sinòptics. En l'evangeli s'indica que els romans volien trencar les cames de Jesús, una pràctica coneguda com a crurifragium, que era un mètode dolorós d'accelerar la mort durant la crucifixió dels condemnats a aquest tipus de càstig. En veure, però, que Jesús ja era mort, un soldat el travessà amb la seva llança.

## Longinus

El nom del soldat que va travessar el costat de Crist amb una llança no apareix a l'Evangeli de Joan, sinó a les referències més antigues conegudes de la llegenda, l'Evangeli de Nicodem, adjunt apòcrif a manuscrits tardans del segle iv les Actes de Pilat. El soldat s'identifica com a centurió i es diu Longí.
Una forma del nom Longí apareix en una miniatura dels Evangelis de Ràbula (conservat a la Biblioteca Laurenziana, Florència), que va ser il·luminada per un evangeli l'any 586. A la miniatura, el nom LOGINOS (ΛΟΓΙΝΟϹ) està escrit en caràcters grecs a sobre del cap del soldat que clava la seva llança al costat de Crist. Aquest és un dels registres més antics del nom, si la inscripció no és una addició posterior.

## Relíquies

Es diu que almenys quatre relíquies principals són la Santa Llança o parts d'aquesta.

### Roma

Una relíquia descrita com la Llança Sagrada a Roma es conserva sota la cúpula de la Basílica de Sant Pere, tot i que l'Església Catòlica no reclama la seva autenticitat. La primera referència històrica a una llança la va fer l'any 570 un pelegrí desconegut de Piacenza (sovint identificat erròniament amb Sant Antoní de Piacenza) a les seves descripcions dels llocs sants de Jerusalem, escrivint que va veure a la basílica del Mont Sió "la corona d'espines amb què va ser coronat Nostre Senyor i la llança amb la qual va ser colpejat al costat",$^{:18}$ tot i que hi ha incertesa sobre el lloc exacte al qual es refereix.$^{:42}$ Una llança s'esmenta a l'anomenat Breviarius a l'Església del Sant Sepulcre. La suposada presència a Jerusalem de la relíquia està testimoniada per Cassiodor (c. 485–585) així com per Gregori de Tours (c. 538–594), que en realitat no havia estat a Jerusalem.
El 615, Jerusalem va ser capturada per les forces perses del rei Cosroes II. Segons el Chronicon Paschale, la punta de la llança, que s'havia trencat, va ser lliurada el mateix any a Nicetas, que la va portar a Constantinoble i la va dipositar a l'església de Santa Sofia, i més tard a l'Església de la Mare de Déu del Pharos. Aquesta punta de la llança, que ara estava situada en una icona, va ser adquirida per l'emperador llatí Balduí II de Constantinoble, que més tard la va vendre a Lluís IX de França. Aleshores, la punta de la llança va ser consagrada amb la corona d'espines a la Santa Capella de París. Durant la Revolució Francesa aquestes relíquies van ser traslladades a la Biblioteca Nacional de França, però el punt va desaparèixer posteriorment.
Pel que fa a la part més gran de la llança, Arculp va afirmar que la va veure a la Basílica del Sant Sepulcre cap a l'any 670 a Jerusalem, però d'altra banda no se'n parla després del saqueig de l'any 615. Alguns afirmen que la relíquia més gran havia estat traslladada a Constantinoble al segle viii, possiblement al mateix temps que la Corona d'Espines. De tota manera, la seva presència a Constantinoble sembla estar clarament testimoniada per diversos pelegrins, especialment russos, i, tot i que va ser dipositada en diverses esglésies seguides, sembla possible rastrejar-la i distingir-la de la relíquia del punt. Sir John Mandeville va declarar el 1357 que havia vist la fulla de la Santa Llança a París i a Constantinoble, i que aquesta última era una relíquia molt més gran que la primera; val la pena afegir que Mandeville no és generalment considerat com un dels testimonis més fiables de l'edat mitjana, i els seus suposats viatges solen ser tractats com una amalgama eclèctica de mites, llegendes i altres ficcions. "La llança que va traspassar el costat de Nostre Senyor" es trobava entre les relíquies de Constantinoble mostrades a la dècada de 1430 a Pedro Tafur, que va afegir: "Déu concedeixi que l'enderrocament dels grecs no les hagi fet caure en mans dels enemics de la Fe, perquè hauran estat maltractats i tractats amb poca reverència."
Sigui quina fos la relíquia de Constantinoble, va caure en mans dels turcs, i el 1492, el sultà Bayezid II la va enviar al Papa Innocenci VIII per animar el papa a continuar mantenint presoner el seu germà i rival Zizim (Gem). En aquesta època es van sentir grans dubtes sobre la seva autenticitat a Roma, com registra Johann Burchard, a causa de la presència d'altres llances rivals a París (el punt que s'havia separat de la llança), Nuremberg i Armènia. A mitjans del segle xviii, el Papa Benet XIV afirma que va obtenir de París un dibuix exacte de la punta de la llança, i que en comparar-lo amb la relíquia més gran de Sant Pere va estar satisfet que les dues havien originalment formaven una fulla. Aquesta relíquia no ha sortit mai de Roma, i el seu lloc de descans és a la Basílica de Sant Pere.

### Viena

La Llança Sagrada de Viena es mostra al Tresor Imperial o Weltliche Schatzkammer (lit. Sala del Tresor Mundial) al Palau Hofburg a Viena, Àustria. És una típica llança alada de la dinastia carolíngia. En diferents èpoques, es deia que era la llança de Sant Maurici o la de Constantí I el Gran. Al segle x, els Sacre emperadors romanogermànics van entrar en possessió de la llança, segons fonts de l'època d'Otó I (912–973). L'any 1000, Otó III va donar a Boleslau I de Polònia una rèplica de la Santa Llança al Congrés de Gniezno. L'any 1084, Enric IV hi va afegir una banda de plata amb la inscripció "Ungla de Nostre Senyor". Això es basava en la creença que el clau incrustat a la punta de la llança era una que s'havia utilitzat per a la Crucifixió de Jesús. Va ser només al segle xiii que la Llança es va identificar amb la de Longinus, que s'havia fet servir per perforar el costat de Crist i que havia estat mullada d'aigua i sang de Crist.
Durant el segle xiv, el rei Carles IV de Bohèmia i Alemanya va proclamar que la llança era la "Llança del Senyor" i va fer posar la màniga d'or sobre la de plata, que porta la inscripció "Llança i clau del Senyor".
L'any 1411 Segismundo va ser nomenat emperador del Sacre Germànic. El 1424 va anunciar: "És la voluntat de Déu que la corona imperial, l'orbe, el ceptre, les creus, l'espasa i la llança del Sacre Imperi Romanogermànic no abandonin mai el sòl de la Pàtria". Aquesta col·lecció de relíquies, coneguda col·lectivament com a Reichkleinodien o Imperial Regalia, es va traslladar de la seva capital a Praga al seu lloc de naixement, Nuremberg. Va fer el viatge cap a la seva nova llar amagada sota un carro carregat de peixos.
L'any 1438 es va fer un cofre amb relleu de plata per contenir-lo, i es va penjar per guardar-lo de les bigues de l'església de l'Hospital de l'Esperit Sant.
Un cop a l'any, juntament amb les relíquies menors –un trosset de fusta del pessebre, una dent de Joan Baptista i un os del braç de Santa Anna– es desmuntava i s'exposava als pelegrins a la plaça del mercat. Tal era el seu poder reputat que els Reis Catòlics van enviar un tros de tela perquè la travessés, convertint-la en una relíquia sagrada per dret propi.
Quan l'exèrcit revolucionari francès es va apropar a Nuremberg a la primavera de 1796, els consellers de la ciutat van decidir treure el Reichskleinodien de Viena per a la seva conservació. La col·lecció va ser confiada a un baró von Hügel, que va prometre retornar els objectes un cop resolta l'amenaça. No obstant això, el Sacre Imperi Romanogermànic es va dissoldre el 1806 i, en la confusió, va vendre la col·lecció a la Habsburg. Els consellers de la ciutat van demanar el retorn de la col·lecció després de la derrota de l'exèrcit de Napoleó a la batalla de Waterloo, però les autoritats austríaques s'hi van negar.
A Mein Kampf, Hitler va escriure que les insígnies imperials "encara es conservaven a Viena i semblaven actuar com a relíquies màgiques més que com a garantia visible d'un vincle d'unió etern. Quan l'Estat dels Habsburg es va ensorrar el 1918, els alemanys austríacs van aixecar instintivament un clam per la unió amb la seva pàtria alemanya". Durant l'Anschluss, quan Àustria es va annexionar a Alemanya, els nazis van portar el Reichskleinodien a Nuremberg, on el van mostrar durant el Congrés del Partit de setembre de 1938. Després el van traslladar a l'Historischer Kunstbunker, un búnquer que s'havia construït en alguns dels cellers medievals de les cases antigues sota el Castell de Nuremberg per protegir l'art històric dels atacs aeris.
La majoria de les Regalia van ser recuperades pels Aliats al final de la guerra, però els nazis havien amagat les cinc peces més importants amb l'esperança d'utilitzar-les com a símbols polítics per ajudar-los a reunir-se per un retorn al poder, possiblement a les ordres del comandant nazi Heinrich Himmler. Walter Horn — un erudit del medievalisme que havia fugit de l'Alemanya nazi i havia servit a el Tercer Exèrcit sota el comandament del general George S. Patton — es va convertir en un investigador especial del Programa de Monuments, Belles Arts i Arxius després del final de la guerra, i va ser encarregat de rastrejar les peces que faltaven. Després d'una sèrie d'interrogatoris i rumors falsos, el regidor de Nuremberg, Stadtrat Fries, va confessar que ell, el seu també regidor Stadtrat Schmeiszner i un oficial de les SS havien amagat la Regalia Imperial el 31 de març de 1945 i va acceptar portar l'equip de Horn al lloc. El 7 d'agost, Horn i un capità de l'exèrcit nord-americà va escortar a Fries i Schmeiszner fins a l'entrada del búnquer de Panier Platz, on van localitzar els tresors amagats darrere d'un mur de maçoneria en una petita habitació al costat d'un passadís subterrani, a uns vuitanta peus sota terra. La Regalia es va portar primer al castell de Nuremberg per reunir-se amb la resta del Reichskleinodien, i després es va transferir amb tota la col·lecció als funcionaris austríacs el gener següent.
El Kunsthistorisches Museum ha datat la llança al segle viii. Robert Feather, un metal·lúrgic i escriptor d'enginyeria tècnica anglès, va fer la prova per a un documental el gener de 2003. Se li va donar un permís sense precedents no només per examinar la llança en un entorn de laboratori, sinó per eliminar les delicades bandes d'or i plata que el mantenien unit. Basant-se en difracció de raigs X, proves de fluorescència i altres procediments no invasius, va datar el cos principal de la llança com a molt aviat al segle vii. Feather va afirmar en el mateix documental que una agulla de ferro, que durant molt de temps es va afirmar que era un clau de la crucifixió, clavada a la fulla i engegada per petites creus de llautó, era "coherent" en longitud i forma amb un clau romà del segle i dC. No hi havia residus de sang humana a la llança.
Poc després, els investigadors de l'Institut d'Investigació Interdisciplinària d'Arqueologia de Viena van utilitzar raigs X i altres tecnologies per examinar una sèrie de llances, i van determinar que la llança de Viena data entre el segle viii i principis del segle ix, el clau semblava ser del mateix metall, i descartava la possibilitat que es remuntés al segle i dC.

### Vagharshapat

La Llança Armènia, una Llança Sagrada, es conserva a Edjmiatsín, la capital religiosa d'Armènia. Abans es commemorava al monestir de la Llança. La primera font que l'esmenta és un text Santes Relíquies de Nostre Senyor Jesucrist, en un manuscrit armeni del segle xiii. Segons aquest text, la llança que va travessar Jesús havia d'haver estat portada a Armènia per Judes Tadeu, on va introduir la religió cristiana entre el poble, i fins i tot va convertir a la princesa reial Sandukht. Sant Tadeu i el seu company apòstol Sant Bartomeu són venerats com els "primers il·luminadors" d'Armènia; el seu dia de festa al voltant del canvi de desembre és una de les ocasions en què la Santa Llança es presenta entre el públic.
L'any 1655 el viatger europeu Jean-Baptiste Tavernier va visitar Geghard i va reproduir una imatge de la Llança al seu llibre. El 1798 es va cedir la Llança al rei de Geòrgia per ajudar les víctimes d'una pesta severa. Es va mantenir a Geòrgia durant un temps i després va tornar als armenis.
Des de principis del segle xix, i especialment després de l'ocupació russa de l'Armènia oriental el 1828, la Llança resideix al museu d'Edjmiatsín. Però l'any 2017, els visitants de la ciutat de Nova York van tenir una rara oportunitat de veure una rèplica de la llança exposada al seu reliquiari, com a part de l'obra "Armenia!" de l'exposició al Metropolitan Museum of Art.

### Antioquia

Durant el Setge d'Antioquia de juny de 1098, un monjo anomenat Pere Bartomeu va informar que havia tingut una visió en la qual Sant Andreu li havia dit que la Santa Llança havia estat enterrada a l'Església de Sant Pere a Antioquia. Després d'excavar molt a la catedral, Bartomeu suposadament va descobrir una llança. Malgrat els dubtes de molts, inclòs el llegat papal Ademar de Monteil, el descobriment de la Santa Llança d'Antioquia va inspirar als croats famolencs a trencar el setge i assegurar la ciutat.

## A la ficció

* A la seva òpera Parsifal, Richard Wagner identifica la Llança Sagrada amb dos elements que apareixen al poema medieval de Wolfram von Eschenbach Parzival: una llança sagnant al Castell del Greal i la llança que ha ferit el Rei Pescador. L'argument de l'òpera es refereix a les conseqüències de la pèrdua de la Llança per part dels cavallers del Greal i la seva recuperació per part de Parsifal. Després d'haver decidit que la sang de la Llança era la del Salvador ferit (Jesús mai no s'anomena a l'òpera), Wagner fa que la sang es manifesti al Greal més que a la punta de llança.
* La llança de Longinus té un paper important a la sèrie de novel·les de Robin Jarvis Tales from the Wyrd Museum.
* A la sèrie d'anime de la dècada de 1990 Neon Genesis Evangelion, la Llança de Longinus és presentada com una arma colossal i l'única cosa que pot penetrar al camp AT d'un àngel.
* La llança de Longinus s'esmenta breument a Hellboy (2004), una adaptació cinematogràfica de la novel·la gràfica, Hellboy: Seed of Destruction, com a artefacte sobrenatural a la col·lecció del BPRD.
* La llança del Destí és un punt central de la trama a la pel·lícula Constantine (2005), ja que la "sang del fill de Déu" s'utilitza per provocar "el naixement del fill del diable”.
* Longinus és una llança recurrent a la sèrie Final Fantasy. Sovint és la llança més poderosa dels jocs.
* Longinus és alhora una arma i un dimoni en diversos jocs de Shin Megami Tensei. Té un paper important a Persona 2: Innocent Sin, on l'Ordre de la Llança Sagrada porta còpies de la Llança Longinus mentre que Adolf Hitler porta la real.
* En el joc de taula d'estratègia Kingdom Death: Monster, la Llança de Longinus és una targeta d'equip d'arma disponible perquè els jugadors la creïn.
* Es fa referència a Sant Longinus a la segona temporada de Legends of Tomorrow de DC i la major part de la temporada tracta d'intentar trobar la "llança del destí" que va utilitzar per matar Crist.
* A la sèrie de novel·les lleugeres japoneses Highschool DxD, la Holy Lance és una arma propietat de Cao Cao, amb el nom del True Longinus.
* A l'OVA Bible Black: New Testament, la Llança de Longinus és un artefacte buscat i per la que lluiten dues entitats demoníaques.

## Notes

* ↑ El text és siríac, la lletra grega.

## Referències

* 1 2 Aubrey Stewart, CW Wilson. Of the Holy Places Visited by Antoninus Martyr (Circ. 560-570 A.D.) (en anglès). Londres: Palestine Pilgrims' Text Society, 1896, p. 14 [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ Herbert Thurston (1910). "The Holy Lance". a Catholic Encyclopedia. 8. Nova York: Robert Appleton Company.
* ↑ Ps. lxxxvi, P.L., LXX, 621
* ↑ Cassiodorus, Expositio in Psalterium (Explicació dels Salms) lxxxvi, (imprès per Migne, Patrologia Latina, LXX, 621).
* ↑ De la història posterior s'informa a l'Enciclopèdia Catòlica.
* ↑ Sir E. Denison Ross i Eileen Power. Pero Tafur: Travels and Adventures (1435-1439). Traducció: Malcolm Letts. Nova York: Harper & Brothers, 1926 [Consulta: 13 juliol 2022]. «God grant that in the overthrow of the Greeks they have not fallen into the hands of the enemies of the Faith, for they will have been ill-treated and handled with little reverence.»
* ↑ "Diary" I, 473–486, ed. Thusasne
* ↑ De Beat. et Canon., IV, ii, 31
* 1 2 3 «Die Heilige Lanze» (en alemany). Kunsthistorisches Museum. [Consulta: 13 juliol 2022].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Does Russia have the spear that pierced Jesus' side?». Beliefnet, 4-2004 [Consulta: 25 juny 2018].
* ↑ Hitler, Adolf. Projecte Gutenberg d'Austràlia. Mein Kampf, febrer de 1939, p. 21.
* 1 2 3 4 5 6 Ueno, Rihoko. «Recovering Gold and Regalia: a Monuments Man investigates». The Smithsonian Institution, 11-04-2014. Arxivat de l'original el 26 juny 2018. [Consulta: 25 juny 2018].
* ↑ Lunghi, Cheri (narrador). «Spear of Christ» (en anglès). BBC/ Discovery Channel, Atlantic Productions, 2003. Arxivat de l'original el 12 de desembre de 2004. [Consulta: 13 juliol 2022].
* 1 2 3 «Piercing An Ancient Tale: Resolució del misteri d'una relíquia cristiana». Time, 08-06-2003 [Consulta: 25 juny 2018]. Arxivat 2003-08-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2003-08-03. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ «Der geheimnisvolle Kreuznagel». ZDF, 04-09-2004 [Consulta: 25 juny 2018].
* 1 2 3 Zakian, Christopher H.; Maksoudian, Fr. Krikor. «The Holy Lance in Armenian Tradition & Legend» (en anglès). The Armenian Church, 02-12-2019. Arxivat de l'original el 13 de juliol 2022. [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ Runciman, Steven. A History of the Crusades, Volume 1: The First Crusade and the Foundation of the Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 1987, p. 241–245. ISBN 978-0-521-34770-9.
* ↑ Beckett, Lucy. Richard Wagner: Parsifal (en anglès). Cambridge University Press, 1981, p. 16–17. ISBN 0-521-29662-5.
* ↑ Hellboy: Seed of Destruction Dark Horse