OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luis Pedro Santamarina Antoñana

Luis Pedro Santamarina Antoñana (Gallarta, 25 de juny de 1942 - Portugalete, 6 de febrer de 2017) va ser un ciclista basc que fou professional entre 1965 i 1973. Com a amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio. Durant la seva carrera professional aconseguí 13 victòries, sent les més importants d'elles la classificació general de la Volta a Euskadi de 1970, dues etapes de la Volta a Espanya i una del Giro d'Itàlia.

## Palmarès

* 1966
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Andalusia
* 1967
** Campió d'Espanya en ruta
** 1r del Gran Premi San Salvador del Valle
** 1r del Gran Premi de Biscaia
* 1968
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1970
** 1r de la Volta a Euskadi
** 1r de la Volta a Aragó i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 1972
** 1r de la Vuelta a los Valles Mineros i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa del Trofeu Antonio Blanco

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1966. 23è de la classificació general
* 1968. 28è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1969. 22è de la classificació general
* 1970. 9è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1971. 50è de la classificació general
* 1972. 27è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1966. 29è de la classificació general
* 1967. 49è de la classificació general
* 1969. Abandona (17a etapa)
* 1971. 24è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1968. 16è de la classificació general. Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ Se nos ha ido Luis Pedro Santamarina a biciciclismo.com (castellà)
* ↑ «Ciclistas españoles en la historia de los Juegos Olímpicos». RFEC, 23-08-2008. Arxivat de l'original el 2009-07-05. [Consulta: 18 agost 2009].

## Enllaços externs

* Palmarès de Luis Pedro Santamarina Arxivat 2005-05-16 a Wayback Machine.
# María José Poves Novella

María José Poves Novella (16 de març de 1978 en Saragossa) és una atleta espanyola. La seva especialitat és la marxa atlètica.
Compta al seu palmarès amb quatre campionats d'Espanya absoluts de 20 km marxa en ruta els anys 2005, 2007, 2010 i 2012] així com el subcampionat el 2006 i un tercer lloc el 2014. A més, també el 2006, es va proclamar a Saragossa campiona d'Espanya Absoluta de 10.000 metres marxa.
El 2008 va obtenir la vuitena plaça en la Copa del Món de Marxa Atlètica disputada a Cheboksary (Rússia), aconseguint la segona millor marca espanyola de la història en els 20 km marxa amb un temps de 1h:29:31. Posteriorment, en la Copa del Món de 2012, disputada a Saransk, es va alçar amb el tercer lloc, després de Laixmànova i Kanískina.
Va ser classificada pels Jocs Olímpics d'Atenes 2004, però no va poder acudir per una lesió. Es va classificar també pels Jocs Olímpics de Pequín 2008 en què es va quedar en el lloc 17. L'any 2012 va participar en els Jocs Olímpics de Londres 2012, també en aquesta ocasió acompanyada per María Vasco i Beatriz Pascual en els 20 km marxa, obtenint la dotzena posició en la seva segona participació en uns jocs olímpics.

## Referències

* 1 2 RFEA. «Biografía de Atletas - María José Poves» (en castellà). Arxivat de l'original el 2010-09-23. [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ RFEA. «Campionat d'Espanya de Marxa en ruta - Murcia, 16 de febrer de 2014» (en castellà). Arxivat de l'original el 2014-11-12. [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ IAAF. «23rd IAAF World Race Walking Cup > 20 Quilometris Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ IAAF. «IAAF World Race Walking Cup 2012 > 20 Kilometres Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ IAAF. «The XXIX Olympic Games > 20 Quilometris Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ IAAF. «The XXX Olympic Games > 20 Quilometris Race Walk - women» (en anglès). [Consulta: 15 agost 2014].
* ↑ Reuters. «Olympics-Women's 20 km race walk medal results» (en anglès), 11-08-2012. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 8 abril 2013].

## Enllaços externs

* Perfil IAAF - María José Poves
* Perfil EA - María José Poves
# Can Fortuny (Arenys de Munt)

Can Fortuny és un antic forn de pa situat al municipi d'Arenys de Munt a la comarca catalana del Maresme.
Va ser inaugurat el 1941. S'hi feia s'hi feia pa i productes afins que abans feien al Forn Sant Jaume a l'altra banda del carrer.

## Referències

* ↑ Puigjaner, Josep-Maria. «Arenys de Munt». A: Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2003, p. 628. ISBN 978-84-393-6189-3.
* ↑ «Can Fortuny». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Carles Martín, Joan. «Can Fortuny». Crònica dels establiments desapareguts d'Arenys de Mar. L'Agenda, 03-06-2021. [Consulta: 28 agost 2023].
# Andrés Mendieta Ocamica

Andrés Mendieta Ocamica, (Lekeitio, Biscaia, 12 de febrer de 1945) és un exjugador i ex entrenador de futbol basc que va ocupar la demarcació de porter, arribant a ser internacional amb la selecció espanyola olímpica. Va fitxar pel Reial Madrid sense arribar a debutar, tanmateix va jugar en Primera Divisió tant amb el Deportivo de La Corunya com amb el CE Castelló. Després de retirar-se com futbolista es va establir en la població de Benicàssim, sent entrenador de diversos clubs de la província castellonenca, així com secretari tècnic i gerent durant moltes temporades del CE Castelló. És pare de Gaizka Mendieta.

## Trajectòria
### Clubs

| Club | Any |
| SD Begoña juvenil | |
| SD Begoña | |
| SD Indauchu | 1964-1965 |
| Reial Madrid | 1965-1970 |
| Rayo Vallecano | 1966-1968 |
| Deportivo de la Coruña | 1968-1970 |
| CE Castelló | 1970-1974 |
| Vila-real CF | 1974-1975 |
| CD Benicàssim | 1975-1976 |

### Internacional

Espanya :
| Selecció | Any |
| Olímpica | Mèxic 68 |

## Palmarès
### Copes internacionals

| Títol | Club | País | Any |
| Copa d'Europa | Reial Madrid | Espanya | 1965-66 |

## Referències

* ↑ Estadístiques FIFA d'Andrés MENDIETA Arxivat 2013-04-09 at Archive.is - FIFA.com
* ↑ Auñamendi Eusko Entziklopedia - euskomedia.org
* 1 2 Andrés Mendieta Ocamica a BDFutbol
* ↑ En el escudo de tu historia, de Miguel Ángel Serer y Conrado Marín. Castelló de la Plana, 2010. ISBN 978-84-614-5124-1
# Ferwerderadiel

Ferwerderadiel (Ferwerderadeel en neerlandès) és un municipi de la província de Frísia, al nord dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 8.863 habitants repartits per una superfície de 133,18 km² (dels quals 35,65 km² corresponen a aigua). Limita al nord amb el mar, on té davajnt les illes d'Ameland i Terschelling, a l'oest amb het Bildt, a l'est amb Dongeradeel i al sud amb Leeuwarderadeel, Tytsjerksteradiel i Dantumadiel.

## Nuclis de població

Font: Web municipal de Ferwerderadiel

## Administració

El consistori actual, després de les eleccions municipals de 2007, és dirigit per W. van den Berg. El consistori municipal consta de 13 membres, compost per:
* Crida Demòcrata Cristiana, (CDA) 4 escons
* Partit del Treball, (PvdA) 3 escons
* Partit Nacional Frisó, (FNP) 2 escons
* Gemeinden Belangen Ferwerderadeel, 2 escons
* ChristenUnie, 1 escons
* Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia, (VVD) 1 escó

## Galeria d'imatges

* Blije
* Genazarethkloosterpoldermolen
* Estació de Marrum

## Enllaços externs

* www.ferwerderadiel.nl Arxivat 2013-07-25 a Wayback Machine.
# Oregonichthys crameri

Oregonichthys crameri és una espècie de peix cipriniforme de la família dels ciprínids que es troba a les conques dels rius Willamette i Umpqua (Oregon, Estats Units). Els mascles poden assolir 7 cm de longitud total. És un peix d'aigua dolça i de clima temperat.

## Referències

* ↑ «Oregonichthys crameri». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* 1 2 3 FishBase (anglès)
* ↑ Page, L. M.; Burr, B. M. A field guide to freshwater fishes: North America north of Mexico (en anglès). Houghton Mifflin Company, 1991. ISBN 0-395-35307-6.

## Enllaços externs

* AQUATAB
# Ignasi Ribas Canudas

Ignasi Ribas Canudas (Manresa, 1971) és un científic català, Director de l'Institut d’Estudis Espacials de Catalunya (IEEC) i investigador a l'Institut de Ciències de l’Espai (ICE) del CSIC. És expert en la recerca sobre els exoplanetes i participa activament en projectes d’instrumentació per a la descoberta i la caracterització de nous planetes semblants a la Terra, com CARMENES, del qual és l’investigador principal, i en les missions espacials CHEOPS, PLATO i ARIEL, de l'Agència Espacial Europea. Ha estat president de la Divisió d’Estrelles i Física Estel·lar de la Unió Astronòmica Internacional. Ha publicat més de 300 treballs d’investigació en revistes internacionals, incloent-hi les prestigioses Nature i Science. Va rebre el Premi Ciutat de Barcelona 2018 en l’àmbit de Ciències Experimentals i Tecnologia.

## Referències

* ↑ Miró, Quim. «Ignasi Ribas: "Invertir en l'espai surt a compte, té un bon retorn"», 19-09-2021. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ «Ignasi Ribas». CCCB amb permís OTRS, 2023. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ «Ignasi Ribas». Departament de la Presidència. Generalitat de Catalunya, 26-04-2023. [Consulta: 20 abril 2024].
* ↑ Domínguez, Nuño. «El astrónomo que lidera la búsqueda de un segundo planeta Tierra» (en castellà), 16-04-2024. [Consulta: 20 abril 2024].
# Roures dels Vilars de Valldarques

Els roures dels Vilars de Valldarques (Quercus faginea subsp. faginea) són uns arbres que es troben a Valldarques (Coll de Nargó, l'Alt Urgell). Un d'ells, el Roure de Vilars, és el roure de fulla petita amb més perímetre de tot Catalunya.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 7,03 m.
* Perímetre de la base del tronc: 8,78 m.
* Alçada: 21,37 m.
* Amplada de la capçada: 23,67 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 1.039 m.

## Entorn

Entre les feixes velles i fèrtils, hi ha una gran varietat de flora: plantes aromàtiques (com la sajolida, l'espernallac, la farigola, el romaní i l'orenga), d'altres més higròfiles (com la pastanaga borda, l'agrimònia, la llengua de bou i el jonc), arbustos (com l'argelaga, el sanguinyol, el tortellatge i el càdec) i arbres (com el pi roig, la pinassa i els roures).

## Aspecte general

S'aprecia de forma generalitzada certa recessió en molts dels roures remarcables que es troben a la roureda de Valldarques. Quant al roure més gruixut de tots, el Roure de Vilars (del qual són les dades descriptives de l'inici), també presenta mal estat: grans bonys (tumoracions), un estat global força pèssim i una part important del brancatge sec.

## Observacions

Molt proper al roure més gruixut, a peu de pista, hi ha un segon roure que té placa (de fet, només n'hi ha dues a tota la roureda tot i que hi ha dotzenes de roures remarcables). Aquest roure, anomenat Roure de Vilars II, fa 5,43 m a 1,30 m.

## Accés

Cal prendre la carretera L-511, la qual va de Coll de Nargó a Isona. Uns 14 quilòmetres després del poble de Coll de Nargó hi ha un trencall a l'esquerra amb un mas (km 26,5) que indica Valldarques. Per aquesta pista i 3 quilòmetres després de veure molts roures de grans dimensions, a la dreta es podrà distingir el roure més gran (una mica per sota del nostre nivell), en una feixa, i a uns metres pista avall, a l'esquerra, el segon roure amb placa. GPS 31T 0352392 4668662.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 58-59.

## Enllaços externs

* Parcs de Catalunya - Arbres monumentals Arxivat 2019-11-13 a Wayback Machine. (català)
* Natura de l'Alt Urgell: patrimoni i recurs Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (català)
* Els roures monumentals de Valldarques (català)
# Francesc Suriano

Francesc Suriano (italià: Francesco Suriano) (Venècia, 1450 - Venècia, c. 1529) fou un comerciant venecià que ingressà en l'orde dels franciscans i en fou un servidor al Llevant durant molts anys. Fou custodi de Terra Santa des del 1493 fins al 1495 i altra vegada des del 1512 al 1514. Els seus extraordinaris coneixements es conserven en el seu Tractat de Terra Santa i Orient, que conté dades importants sobre l'agricultura medieval i detalls sobre les substàncies medicinals que es feien servir al Llevant en aquell temps. En general, és considerat una obra útil per al coneixement de la Palestina, l'Egipte, la Síria i l'Abissínia d'aquella època.

## Referències

* ↑ Lev, 2006, taula I.
* ↑ Suriano, 1949.

## Bibliografia

* Lev, E. «Healing with animals in the Levant from the 10ᵗʰ to the 18ᵗʰ century» (en anglès). Journal of Ethnobiology and Ethnomedicine, 2, 1, 2006. DOI: 10.1186/1746-4269-2-11. ISSN: 1746-4269.
* Suriano, F. Treatise on the Holy Land (en anglès). Studium Biblicum Franciscanum, 1949.
# Festa Major de l'Arboç

La Festa Major de l'Arboç se celebra el quart diumenge d'agost, en honor de Sant Julià (tot i que se celebra el 9 de gener) i els Sants Copatrons: sant Justí, sant Fortunat, santa Càndida i santa Victòria. La primera referència escrita que es conserva és el programa de la Festa Major de 1876. L'estructura bàsica de la festa de la Festa Major de l'Arboç s'ha mantingut invariable al llarg de més de cent anys i segueix el model de les Festes Majors del Penedès-Camp de Tarragona, amb el seguici popular com a eix central de la festa. Està reconeguda com a festa patrimonial d'interès nacional.

## Descripció

El seguici festiu està compost pel Ball de diables, el drac Badalot, el Ball de bastons, els Gegants, els Gegantons, els Nans i els Capgrossos, el ruc Garot, el Ball de Cercolets, el Ball de gitanes, el Ball de pastorets i la colla castellera Minyons de l'Arboç, cada un amb el seu grup instrumental acompanyant.
Dissabte i diumenge se celebren cercaviles amb acompanyament d'autoritats i exhibició dels diferents grups folklòrics. Tanmateix, el dia principal de la festa és el diumenge, en què tenen lloc les matinades, l'exhibició castellera i la cercavila que encapçala la processó de Sant Julià, així com el recitat dels versots i els parlaments del Ball de diables i, sobretot, l'execució de la tradicional encesa conjunta del Ball de diables anomenada la carretillada. El dilluns se celebra la Festa Major petita, la festa major pels més petits del poble. Es fa una cercavila amb el Ball de diables infantil, i el ball de bastons
Mereixen una menció especial com a elements festius patrimonials d'interès nacional el Ball de diables i la carretillada, el Ball de bastons, els gegants i l'exhibició castellera, amb les seves particularitats i músiques.

## Referències

* 1 2 3 4 Gencat «Festa Major de l'Arboç». Catàleg del Patrimoni Festiu de Catalunya, 2011. Arxivat de l'original el 22 de maig 2013 [Consulta: 9 abril 2014].
# Antonio Martínez Martínez (ministre)

Antonio Martínez Martínez (Ajamil de Cameros, 13 de gener de 1770 – Lleó, 22 de desembre de 1854) va ser un militar i polític espanyol.
Fill de Manuel Martínez Ulibarría, regidor perpetu de la seva vila natal, i de Josefa Manuela Martínez Lozano y Pastor. Per un oncle oficial d'Hisenda en Madrid ingressa en aquesta Secretaria i en fou intendent de la seva província de La Rioja el 1815 i després comptador general en el Consell Suprem d'Hisenda. Durant el Trienni liberal ocupa el lloc de tresorer general i, per una breu jornada d'agost de 1822, la Secretaria d'Estat i del Despatx d'Hisenda, encara que serà poc abans de la mort del Rei quan l'ocupi ja de manera més perllongada entre el 25 de març i el 27 de desembre de 1833, en el gabinet de Francisco Cea Bermúdez.
El 1834 s'incorporà a l'Estamento de Próceres del Regne i va ser senador vitalici des de 1845. A més va ser cavaller de l'Orde de Carles III.

## Referències

* ↑ Sabías que en Ajamil...?
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Vicente de Cadenas y Vicent Extracto de los expedientes de la Orden de Carlos 3.o, 1771-1847, Volum 8, p.99-100
# Otakar Německý

Otakar Německý (Nové Město na Moravě, 2 de març de 1902 - Brno, 18 de març de 1967) fou un esquiador de fons i de combinada nòrdica txecoslovac, d'origen txec, que va competir durant la dècada de 1920. Era germà del també esquiador Josef Německý.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1924 i 1928, on va disputar tant proves de la combinada nòrdica com d'esquí de fons. El seu millor resultat fou la novena posició en la combinada nòrdica als Jocs de Sankt Moritz de 1928.
Els seus millors èxits esportius els aconseguí al Campionat del Món d'esquí nòrdic, on guanyà dues medalles d'or i una de plata en les edicions de 1925 i 1927.

## Referències

* 1 2 3 «Otakar Německý Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de setembre 2011. [Consulta: 7 gener 2020].
# Isidoro San José Pozo

Isidoro San José Pozo (Madrid, 27 d'octubre de 1955) és un exfutbolista espanyol. Principalment jugava de lateral dret, però també podia jugar en l'altre flanc, i fins i tot com a migcampista defensiu. Va ser internacional amb la selecció espanyola.

## Trajectòria
### Clubs

| Club | Any |
| Castella C. F. | 1968-1976 |
| Reial Madrid | 1976-1986 |
| Real Mallorca | 1986-1987 |
| Daimiel R.C. | 1987-1988 |

## Internacional

San José és internacional en totes les categories: juvenils, olímpica, Sub-21 i selecció absoluta. En cada categoria juga la competició més important: Campionat d'Europa juvenil, Jocs Olímpics de Mont-real 1976 i Mundial de futbol d'Argentina 1978 jugant els tres partits en una eventual eliminació en fase de grups (una victòria, una derrota i un empat). En categoria absoluta és 13 vegades internacional.

## Referències

* ↑ "¡Así, así, así gana el Madrid!" ("That's the way, that's the way, that's the way Madrid wins!"); El País, 27 març 2011 (en castellà)

## Enllaços externs

* Fitxa de San José al Web de llegendes del madridisme
* Fitxa de San José com a jugador de la selecció espanyola
* Entrevista a San José a La Galerna
Isidoro San José Pozo amb la selecció espanyola - Caixes de navegació :
Selecció de futbol d'Espanya – Jocs Olímpics d'estiu 1976
1 Arconada •
2 San José •
3 Camus •
4 Sanjosé •
5 Pulido •
6 Sánchez •
7 Juanito •
8 Saura •
9 Idígoras •
10 Vitoria •
11 Esteban •
12 Cundi •
13 Manzanedo •
14 Olmo •
15 Bermejo •
16 Mir •
17 Juani •
Entrenador: Kubala
Selecció de futbol d'Espanya – Copa del Món de futbol 1978
1 Arconada •
2 De la Cruz •
3 Uría •
4 Asensi •
5 Migueli •
6 Biosca •
7 Dani •
8 Juanito •
9 Quini •
10 Santillana •
11 Cardeñosa •
12 Guzmán •
13 Miguel Ángel •
14 Leal •
15 Marañón •
16 Olmo •
17 Marcelino •
18 Pirri •
19 Rexach •
20 Cano •
21 San José •
22 Urruti •
Seleccionador: Kubala :
# Festa del Roser (Argelaguer)

La Festa del Roser és un element del patrimoni festiu de Catalunya que se celebra el 2 de maig a Argelaguer (La Garrotxa). Es sol aprofitar el segon cap de setmana de maig per organitzar diversos actes festius.
Hi ha ball i cercavila del gegant i els capgrossos, amb la participació d'altres colles que són convidades junt amb els veïns a un esmorzar popular. El gegant s'anomena Màssio, el moliner, mentre que els capgrossos s'anomenen L'Hereu i la Pubilla, en Toni del Porró i en Gervasi de Cassoles, a més del gegantó Santanàs, que representa un dimoni. La faràndula sol anar acompanyada per una colla de xanquers i una formació musical amb instruments tradicionals: violins, acordions, i una cobla de tres quartans. Comprèn una fira de l'enferinada.
Els organitzadors són la Comissió de festes, l'Ajuntament d'Argelaguer i els Geganters d'Argelaguer.
El Gegant Màssio d'Argelaguer es va estrenar el 14 de desembre de 1997, en la Festa Major. Va estar acompanyat pel Gegant Perot de Sales de Llierca i pels Gegants de Sant Joan les Fonts, que en són els padrins. També hi van assistir diverses colles de capgrossos, xanquers i músics. Els primers balladors foren Josep Dorca i Pere Fàbrega, i els músics de la colla eren membres del Talleret de Música d'Argelaguer. La música del ball de Gegants va ser composta l'any 1998 pel mestre Francesc Tomàs, Panxito, d'Argelaguer i porta per títol L'enfarinada.

## Referències

* 1 2 3 «Festa del Roser (Argelaguer)». Gencat, 2015 [Consulta: 16 desembre 2017]. Arxivat 16 de desembre 2017 a Wayback Machine.
* ↑ Faràndula de la Garrotxa. Olot: Edicions Municipals, 1998, p. 15. ISBN 84-7216-063-7 [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ Faràndula de la Garrotxa. Olot: Edicions Municipals, 1998, p. 17. ISBN 84-7216-063-7 [Consulta: 5 febrer 2020].
# Compiano

Compiano ( Parmigiano : tytgdf
# Nenúfar blanc

El nenúfar blanc o nimfea blanca i popularment plats giradors, cadells, escudet, escut de riu, flor d'En Nyofar, nimfa (Nymphaea alba) és una espècie de planta aquàtica dins la família Nymphaeaceae.
Creix a les aigües que tenen una fondària d'entre 30-150 cm i li agraden les basses grosses i els llacs. Les fulles poden tenir un diàmetre de 30 cm i 150 cm d'extensió per planta. Les flors són blanques i dins tenen molts estams.
Es troba a tot Europa i a parts d'Àfrica del Nord i el Mitjà Orient sempre en aigües dolces.
Nymphaea candida J. Presl de vegades es considera una subespècie de N. alba (N. alba L. subsp. candida (J. Presl) Korsh.).
Com alcaloides actius conté nupharina i nymphaeïna, que segons alguns es considera sedant i segons uns altres afrodisíaca. Tradicionalment, herbologia, es fan servir les rels i les tiges a més de les flors.

## Referències

* ↑ «Bassa de la Mota de l'Om». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 28 febrer 2014].
* ↑ Nielsen, Giftplanter, 68-69
# Masia Can Net

Can Net, també anomenada Can Llebreta, és una masia dins el nucli urbà de Santa Maria de Palautordera (al Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.
No se'n coneix la data de construcció però és una masia de les típiques de muntanyes. Aquesta però és dins del nucli urbà, darrere mateix de l'església parroquial de Santa Maria de Palautordera. Manté en gran part el seu caràcter primitiu encara que ha sofert transformacions. Està alineada a dos carrers. Té una paret mitgera. Consta de planta baixa i un pis. La coberta és a dues vessants. La façana és de composició simètrica amb les cantonades de carreus. Té la portalada de pedra amb arc de mig punt i dovellat, les finestres són petites i de pedra amb els arcs plans i amb guardapols.

## Referències

* 1 2 «Masia Can Net». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2017].
# Anna Boada i Peiró

Anna Boada Peiró (Barcelona, 30 de desembre de 1992) és una remera catalana.
Membre del Club Esportiu Olímpic Barcelona, va competir internacional en la prova W2 de dos sense timoner fent parella amb Aina Cid. Va participar en els Campionat del Món de 2015, 2017 i 2018, aconseguint la medalla de bronze, que va ser la primera medalla femenina en una disciplina olímpica del rem espanyol. També va disputar la final als Jocs Olímpics de Rio 2016 a la mateixa disciplina, aconseguint el sisè lloc i diploma olímpic. El març de 2019 va anunciar la seva retirada de la competició a causa de patir una forta depressió.

## Palmarès

* 6è lloc al Jocs Olímpics de Rio 2016 en dos sense timoner
* 1 medalla d'argent al Campionat del Món en dos sense timoner: 2018

## Referències

* ↑ «Anna Boada Peiro | enciclopedia.cat». [Consulta: 3 novembre 2022].
* ↑ «Aina Cid y Anna Boada logran una histórica medalla de bronze en el Mundial de Remo» (en castellà). Federación Española de Remo. Arxivat de l'original el 2020-08-25. [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ Ortega, Alberto. «Juegos Olímpicos Río 2016: Anna Boada y Aina Cid acaban sextas en la final» (en castellà). Marca, 12-08-2016. [Consulta: 15 març 2020].
* ↑ «Anna Boada decide dejar el remo tras sufrir una fuerte depresión» (en castellà). Marca, 31-03-2019. [Consulta: 15 març 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa d'Anna Boada Peiró - World Rowing Arxivat 2021-01-12 a Wayback Machine.
# Pervomaiski (Rassvet)

Pervomaiski - Первомайский (rus) és un possiólok del krai de Krasnodar, a Rússia. Es troba a les terres baixes de Kuban-Azov, a 9 km al sud de Staromínskaia i a 156 km al nord de Krasnodar, la capital del territori. Pertany al possiólok de Rassvet.