OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frontal d'Avià

El Frontal d'Avià és una peça clau del romànic català. Es tracta del frontal d'altar original de l'església de Santa Maria d'Avià, a la comarca del Berguedà, tot i que actualment s'exposa al MNAC, mentre que a la parròquia hi ha una rèplica. La seva datació és de finals del segle xii. Se'n desconeix l'autor. És una de les obres més representatives de l'art del 1200 a Catalunya. El seu estil mostra la influència romana d'Orient del moment, així com de la pintura anglesa, com es veu en l’impacte directe de models de miniatures derivades de la Bíblia de Bury St. Edmunds, el Saltiri de Winchester o el d'Eadwine, i de l'art dels Croats.

## Composició

Està pintat sobre fusta, amb tremp d'ou, estucats i colradures, és a dir, l’aplicació d’un vernís transparent tenyit de color groguenc que probablement imitava l'estètica del revestiment en plata de les icones romanes d'Orient. Està dividit en cinc espais, presidits pel central, amb la Mare de Déu com a sedes sapientiae amb el nen Jesús a la falda i flanquejada per quatre escenes de la infantesa de Jesús: l'Anunciació i la Visitació, el naixement, l'Epifania i la presentació de Jesús al temple.
La influència estilística de l'Imperi Romà d'Orient és perceptible en el modelat escultural dels cossos, en el tractament dels rostres en tres quarts i en els vestigis de decoració vegetal daurada dels fons. Tant l'enquadrament com la separació dels compartiments està realitzada amb guix sobredaurat, imitant treballs d'argenteria.
També és d’origen romà d'Orient la posició de Maria en l'escena de la Nativitat, on apareix mig asseguda sobre un feix de palla.
Predomina el color vermell, color que representa la presència simbòlica del cos i la sang de Crist, completant un programa d’exaltació de la seva naturalesa humana i divina, amb la Mare de Déu com a figura simbòlica de l'Encarnació.
La segona meitat del segle XII és un moment en què el culte marià està en expansió per tot Europa i és en aquest context on s'ha de veure la sèrie de frontals amb temàtica mariana que van sortir dels tallers, dels quals és un clar exemple el frontal de Sant Vicenç d’Espinelves.

## Referències

* 1 2 3 «Frontal d'altar d'Avià | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ University, © Stanford; Stanford; California 94305. «Cambridge, Corpus Christi College, MS 002II: The Bury Bible» (en anglès). [Consulta: 29 abril 2021].
* 1 2 «Frontal d’Avià. Catalunya-Espanya – Ars Memoriae». [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «Frontal d'Avià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: Mnac i SCALA GROUP S.p.A, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.

## Enllaços externs

* Fitxa del quadre al MNAC
* Vídeo sobre l'obra comentada
* Article a Cavall Fort Arxivat 2013-02-08 a Wayback Machine.
* Frontal de Santa Maria d'Avià
# Ca n'Oller (Sant Celoni)

Ca n'Oller és un mas a Fuirosos al terme municipal de Sant Celoni (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Aquesta gran casa pairal situada prop de la Tordera fou construïda en l'any 1870. Està edificada dins del recinte que tanca la propietat, s'entra a través d'un barri i en un costat hi ha la casa i davant la casa dels masovers amb les quadres pels animals.
És una gran casa pairal que consta de planta baixa, dos pisos i unes golfes. La coberta és a dues aigües. La façana és de composició simètrica, la porta d'entrada és de pedra i amb arc pla. Al primer pis hi ha balcons i en el segon un balcó i dues finestres, totes d'arc pla. Les golfes tenen un gran ull de bou en el centre. El coronament de la façana és d'estil barroc, té una forma arrodonida feta en tres parts.

## Referències

* 1 2 «Ca n'Oller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Fuet (programa de televisió)

Fuet és un programa de televisió juvenil del SX3 sobre història i mites de Catalunya estrenat el 5 de febrer de 2024. Està produït per 3Cat i Minoria Absoluta. El seu format és d'esquetxos divulgatius amb humor, en la línia del programa Polònia.
L'argument gira al voltant de Fuet, un gat d'una civilització alienígena que s'ha perdut en l'espai temporal de Catalunya. Dues extraterrestres són enviades en una missió amb la seva nau espacial per trobar-lo, però com que no saben quan el van perdre, hauran de recórrer tota la línia temporal, començant per l'època en què els romans van arribar a Catalunya.

## Referències

* ↑ Lleonart, Arnau. «Els creadors del ‘Polònia’ ensenyaran història als nens a ‘Fuet’». Vilaweb, 04-02-2024. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «SX3 estrena la sèrie d'entreteniment Fuet - Minoria Absoluta». Minoria Absoluta, 31-01-2024. [Consulta: 1r febrer 2024].
* ↑ «Engega Fuet, una producció per al SX3». Minoria Absoluta, 13-10-2023. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Linnell, Jordi Camps i. «‘Fuet', una altra manera d'aprendre història i tradicions catalanes, al 3Cat», 10-02-2024. [Consulta: 10 febrer 2024].
# Petrovka (Tomsk)

Petrovka (en rus: Петровка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 308 habitants.

## Referències

* ↑ Реестр административно-территориальных единиц Томской области (по состоянию на 1 января 2015 года) (en rus).
# Gabrielle Ritter-Ciampi

Gabrielle Ritter-Ciampi (París, 2 de novembre de 1886 - Paimpol, 18 de juliol de 1974) fou una soprano operística francesa.

## Biografia

Fou filla del baríton italià Enzo Ciampi-Cellai i de la soprano francesa Cécile Ritter-Ciampi (1859-1939), neboda del músic pianista i compositor francès Théodore Ritter (1840-1886, el seu veritable nom fou Toussaint Prévost), germà de la mare de Gabrielle, i neta del també compositor Eugène Prévost (1809-1872). Gabrielle va estudiar piano i als 16 anys va començar a rebre classes de cant dels seus pares, ambdós cantants.
Va començar la seva carrera el 1917 en el paper de Violetta de La traviata de Giuseppe Verdi i va ser contractada per l'Opéra-Comique de París el 1919. En aquest teatre va assolir molta fama com a cantants de papers d'òperes de Wolfgang Amadeus Mozart. Si bé va actuar principalment a França, no obstant això, va participar el 1932 al Festival de Salzburg, interpretant Mozart. També va cantar el paper principal de Esclarmonde de Jules Massenet a l'Opéra Garnier de París durant un efímer renaixement d'aquesta òpera, entre 1931 i 1934.
El 14 de febrer de 1930 va participar en un concert al Symphony Hall de Boston amb l'Orquestra Simfònica de Boston dirigida per Serge Koussevitzky, cantant en la primera part La demoiselle élue i en la segona Le martyre de Saint Sébastien, ambdues obres de Claude Debussy.
Considerada una soprano lírica amb bona tècnica i capaç d’arribar fàcilment a les notes agudes, sovint s'ha comparat amb la madrilenya de pares italians Adelina Patti, que tenia una veu similar.
La seva carrera va acabar després de la Segona Guerra Mundial. El seu darrer compromís va ser l'opereta Le oui des jeunes filles de Reynaldo Hahn, que va representar el 1949.

## Referències

* ↑ Cécile Ritter-Ciampi va actuar al Gran Teatre del Liceu en la dècada del 1880.
* ↑ El seu avi Théodore Ritter morí el mateix any del naixement de Gabrielle, un mesos abans, a conseqüència d'un aneurisma.
* ↑ Gherardo Casaglia, Esclarmonde, 11 novembre 1931, Almanacco Amadeus (en italià)
* ↑ «Boston Symphony Orchestra concert program, Subscription Series, Season 49 (1929-1930), Week 15.» (en anglès). Boston Symphony Orchestra Archives. [Consulta: 25 desembre 2020].

## Bibliografia

* Laure Marty, Gabrielle Ritter-Ciampi: une cantatrice à part, 1997

## Enllaços externs

* Gabrielle Ritter-Ciampi a MusicWeb
* Liste des enregistrements a Malibran-Music Arxivat 2017-05-01 a Wayback Machine.
# Galetes d'oli

Les galetes d'oli o galetes d'Inca són una preparació de pa cruixent originària del municipi d'Inca, a l'illa de Mallorca. Contenen farina, oli d'oliva verge, aigua, llard de porc, sal i llevat fresc. Són petites i ovalades, punxades pel centre perquè es coguin uniformement.
Tot i que s'anomenen galetes, no es consideren com a tal, ja que no són dolces i normalment la massa de les galetes no es deixa fermentar, però aquesta sí. Per tant, són un producte més semblant als pics, bastons, o crostons. No obstant això, les galetes d'Inca presenten una notable proporció de lípids, i en canvi una quantitat pobra d'aigua, la qual cosa fa que siguin imperibles.
A Eivissa són més grans, gairebé com a panets. També són anomenades quelitas perquè el principal productor n'és la marca Quely. També hi ha moltes altres empreses que produeixen galetes d'oli, sobretot al Pla de Mallorca.

## Origen

Hom diu que les galetes d'oli tenen el seu origen en les ship biscuits britàniques, també anomenades galetes marineres. Aquest tipus de galetes eren usades pels vaixells anglesos perquè aguanten cruixents per llarg temps, fins i tot en alta mar. No obstant això, la massa d'oli ja era coneguda des d'època medieval i el seu consum es va expandir en el segle XVIII amb l'expansió de la navegació. Els vaixells s'aprovisionaven de grans quantitats de pans d'oli, per la qual cosa també eren coneguts com a pans de vaixell o bescuits de mar.
En algun moment del segle xix, un navili de la Marina Reial britànica va desembarcar al port de Palma i va encarregar a un forner local que li subministrés ship biscuits. El forner va usar oli d'oliva, propi de la Mediterrània, i es va guardar la recepta per a si, establint la producció a la vila d'Inca. Ràpidament, les galetes d'oli es van estendre per l'illa i avui dia són una icona de Mallorca.
Abans que existís la Universitat de les Illes Balears, els joves mallorquins havien d'anar a estudiar a Barcelona o València. La majoria d'ells podien ser fàcilment identificats en els seients més barats dels ferris mediterranis, portant la sobrassada en una mà i les galetes d'Inca en l'altra.

## Referències

* ↑ Yarza, Ibán. «Crujientes: Galletes d'oli o de Inca, Baleares». A: 100 recetas de pan de pueblo: ideas y trucos para hacer en casa panes de toda España. Editorial Grijalbo, 2019, p. 155. ISBN 84-17338-64-0. OCLC 1128195689.
* 1 2 Fernández Vila, Juan Antonio. «Galletes d'oli, galletes d'inca o quelitas (Receta extraída del libro Llibre de plats dolços mallorquins, de Luis Ripoll. Palma, 1978». Cuinant, 30-08-2005. [Consulta: 29 setembre 2021].
* ↑ Manresa, Andreu «Galletas contra ‘quelitas'» (en castellà). , 18-04-2015 [Consulta: 17 setembre 2021].
* 1 2 3 Graves, Tomas. «Galletes d'oli (Inca biscuits)». A: Bread and Oil: Majorcan Culture's Last Stand. (en anglès). Grub Street Cookery, 2008, p. 47. ISBN 1-908117-72-9. OCLC 957436780.

## Enllaços externs

* Jaume, J. L. «Galletes d'oli» (video). YouTube. Forn Can Paco (5:13 min), 31-03-2020. [Consulta: 14 agost 2021].
# Gastó de Moncada

El Gastó de Moncada (1515), es una obra realitzada per autor desconegut. Actualment l’obra està ubicada al Museu de Belles Arts de la ciutat de València pero es va trobar al panteó de la familia Moncada l’any 1841, a l'església del monestir trinitari de la N.S. del Remei, com a única peça rescatada d’un conjunt d’escultures funeràries.
Aquesta escultura rendix homenatge al senyor de Chiva, Gastó de Montcada i Cardona (XV-1523), fill de Beatriz de Cardona (data de naixement i defunció desconeguda) y de Pedro Ramón de Montcada i Vilaragut (?-1510), X senyor de Aitona, Vilamarxant i de Xiva, territori que ell va heretar i li va valdre el títol de Senyor de Chiva.

## Anàlisi formal

Es tracta de una escultura de cos rodó tallada en alabastre i de forta influencia renaixentista. Es una talla de 150 x 68 x 67 cm i representa una figura agenollada sota un pedestal. No presenta policromia i els seus colors son el del propi material en el que està fet.
Malgrat el seu bon estat de conservació, li falta la mà esquerra. La mà dreta, pel contrari, es troba en bones condicions i presenta un elevat grau de realisme plasmable no només en la posició que recolça al pit sino també en els detalls dels dits i alguns ossos visibles.
La influencia renaixentista s'observa en detalls com el realisme del rostre i per la individualitat del mateix. El autor va representar el noble agenollat i tranquil en un estat solemne i amb un gest poc expressiu i seriós al rostre, transmitint la pau i la tranquil·litat de la mort. Aquesta postura també assenyala estatus, seguretat i confiança mostrant la seva elevada posició social siguent el seu vestit una prova d'això: al cap porta un tocat adornat amb joies que combina amb una armadura típica de l’època entre les classes socials elevades i de forta influència italiana adornada amb reblons d'unió, cota de malla junt amb una espasa. També porta un penjant a l’altura de les espatlles. Baix el tocat s'aprecia el pentinat propi de principis del segle XVI, en el que es distingeixen els flocs a la part posterior.

## Aproximació al significat

La ubicación original i les característiques compositives de l’escultura confirmen que aquesta complia una funció funeraria. La individualització del personatge mostra el seu caràcter important i la finalitat de l'obra es homenatjar i recordar la figura del difunt. Aquestes restes es varen trobar en un recinte de tombes on s'ubicaven dos sepulcres més, Juan Florimon de Montcada (?-1489) i la seua esposa la Marquesa de Vilaragut (data de naixement i de defunció desconeguda), a l'església del monestir fundat per Guillem Ramon de Montcada.

## Referències

* ↑ Rodriguez, José. Sacro y solemne novenario, Públicas y lucidas fiestas que hizo el Real Convento de N.S. del Remedio de la Ciudad de Valencia a sus dos Gloriosos Patriarcas San Juan de Mata y San Félix de Valois (en castellà), 1669.
* ↑ «Fundación casa ducal de Medinaceli» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2024].
* ↑ «Museu de belles arts de València» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2024].
* ↑ «Estudios chivanos» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2024].
# Glacera del Nant Blanc

La glacera del Nant Blanc és una glacera del Massís del Mont Blanc. Té uns 2 km de longitud i prové de les caigudes del serac procedents de la cara nord-oest de l'Aiguille Verte, cara també anomenada "Nant Blanc".
Les glaceres Nant Blanc i Les Drus es troben als peus de les cares NW de l’Aiguille Verte i del Drus. Fluïen a l'oest cap al Mer de Glace, ja que actualment estan gairebé arrelades al seu circ de subministrament.
A aquestes dues glaceres hem d’afegir la glacera dels Grands Montets del mateix sector, aquesta es troba en un nivell crític, la seva superfície ha disminuït i el seu gruix s'ha reduït considerablement.

## Referències

* ↑ «Glacier du Nant Blanc» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ «Via: Glacier du Nant Blanc (32848659)». [Consulta: 2 desembre 2020].
* ↑ «Camptocamp.org» (en francès). [Consulta: 2 desembre 2020].
# Gracia Ermelinda da Cunha

Gracia Ermelinda da Cunha Matos (Rio de Janeiro, 7 de març - Rio de Janeiro, 2 d'agost) va ser una filòsofa, assagista i periodista de Rio.

## Biografia

Juntament amb la seva germana Maria Eugênia da Cunha Matos, cinc anys més gran, va obtenir una educació completa i va aprendre diversos idiomes aviat. A partir de llavors va demostrar una saviesa diferenciada i va ser conegut enmig seu com a filòsofa. Els seus pares li van procurar una bona educació. Era filla del mariscal de camp portuguès Raimundo José da Cunha Matos, membre del Consell Suprem de Justícia Militar i de l'espanyola Maria Venância de Fontes Pereira de Mello.
El 1835 va començar a ajudar el seu pare com a secretària al seu despatx privat i dos anys després, amb el seu suport, va començar a col·laborar per al diari "Pharol do Império" a la impremta Commercial Fluminense, situada a la Rua dos Ourives. Allà va tenir l'oportunitat d'avançar una bona part del seu llibre de debut "Col·lecció de sentències dels filòsofs antics i moderns; i d'alguns adagis trivials, que s'utilitzen a la societat, oferts a les noies brasileres", publicat mesos després amb la mateixa tipografia. El llibre va tenir una bona repercussió i la impressió s'acabà poc temps després.
Gracia estava preparant una altra obra quan va patir una greu malaltia i va morir el 1838. El seu pare, disgustat, moriria l'any següent, el 23 de febrer de 1839.
El seu estil intenta aconseguir ser coloquial i, per tant, té certa importància en el periodisme brasiler, ja que el que vol és col·laborar amb la formació de noies brasileres, fet que no va passar a causa de la seva prematura mort, aproximadament un any després de la publicació del seu treball debut.

## Referències

* ↑ Augusto Victorino Alves do Sacramento Blake. Diccionario bibliographico brazileiro pelo doutor Augusto Victorino Alves Sacramento Blake .... Typographia nacional, 1893, p. 2–.
* ↑ Diccionario bibliographico portuguez: 9: Segundo do supplemento: C-G.. Imprensa nacional, 1870, p. 429–.
* ↑ Instituto Histórico e Geográfico Brasileiro. Revista do Instituto Histórico e Geográfico Brasileiro, 1856, p. 76–.
* ↑ Revista trimensal de historia e geographia ou Jornal do Instituto historico e geographico brasileiro. Cabral, 1839, p. 63–.
* ↑ Academia das Ciências de Lisboa (LISBON). Silva Lopes (João Baptista da). Corografia ou Memoria economica, estadistica e topografica do Reino do Algarve, 1841, p. 464–.
# Grammomys caniceps

Grammomys caniceps és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a Kenya i el sud de Somàlia. El seu hàbitat natural són els matollars costaners secs. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie. El seu nom específic, caniceps, significa ‘cap cendrós' en llatí.

## Referències

* ↑ Gerrie, R.; Kennerley, R. Grammomys caniceps. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 gener 2018.
* ↑ Entrada «Grammomys» d'Animalia (en anglès).
# Greix de la cua

El greix de la cua és el greix d’algunes races d'ovelles, especialment de les ovelles de cua grossa. És greix acumulat en dipòsits amples a les parts posteriors d’una ovella a banda i banda de la cua i a les primeres 3 a 5 vèrtebres de la cua. El pes d’aquesta part de l’anatomia d’una ovella pot arribar a ser de fins a 30 kg (66 lb). Aquestes parts posteriors s'utilitzen per acumular greix per al seu ús posterior durant les temporades seques, de manera similar a les gepes d'un camell.
Es coneix amb el nom de kurdyuk en rus i en llengües asiàtiques centrals, del proto-turc * kudruk 'tail'.
El greix de la cua es coneix en àrab com لية, (leeyeh, leyyah o layeh), zaaka a Algèria, kuyruk yağı 'greix de la cua' en turc i دنبه [ donbe o dombe] a l'Iran, אַלְיָה (Alya) en hebreu, paraules que es poden trobar en textos antics, així com en la cultura alimentària local i en els noms de les races d'ovelles.
El greix de la cua no es solidifica a temperatura ambient i s'utilitza a la cuina. Es pot utilitzar com a aperitiu tant cruixit que queda després de fer como fregir el kurdyuk. Quan es fa l'extracció del greix, el kurdyuk emet una forta olor, descrita com a "verinosa". Tanmateix, té un sabor ric quan es pot menjar. En particular, s'utilitza per cuinar kofta, pilav i altres plats tradicionals.

## Referències

* 1 2 3 Tilsley-Benham, Jill. «Sheep with Two Tails: Sheep's Tail-Fat as Cooking Medium in the Middle East». A: [Greix de la cua, p. 48, a Google Books Oxford Symposium on Food and Cookery], 1986, p. 48 (The Cooking Medium).
* ↑ Starostin, S. A.. An Etymological Dictionary of Altaic Languages. Boston: Bril, 2003. ISBN 90-04-13153-1.
* ↑ http://www.nisanyansozluk.com/?k=kuyruk
# Groupe ISAE

Groupe ISAE és el nom de una xarxa francesa formada per les universitats aeronàutica i espacial (anomenades Grande école en francès).
Va ser creada el 2011 per Institut Supérieur de l'Aéronautique et de l'Espace, École nationale supérieure de mécanique et d'aérotechnique, École supérieure des techniques aéronautiques et de construction automobile, École de l'Air et de l'Espace, Institut supérieur de mécanique de Paris i École nationale de l'aviation civile.
El Groupe ISAE es constitueix en forma de consorci de cooperació entre institucions autònomes. Es regeix per un acord de col·laboració que inclou una carta comuna.
La seva finalitat és «federar els Col·legis de França en l'àmbit de l'enginyeria aeronàutica i espacial sota una bandera comuna, per tal d'augmentar la influència d'aquests Col·legis, tant a nivell nacional com internacional, i promoure la formació d'enginyers en els camps de l'aeronàutica i l'espai. aeroespacial».
Els projectes i accions que duen a terme conjuntament els membres del Groupe ISAE es refereixen a la formació, la recerca i la influència nacional i internacional.
Els projectes i accions del Groupe ISAE es desenvolupen amb el suport del GIFAS (Groupement des industries françaises aéronautiques et spatiales), les empreses membre del qual representen els principals ocupadors dels graduats dels Col·legis del grup.

## Referències

* ↑ «Le Groupe ISAE – Un acteur-clé pour un secteur aérospatial durable».
* ↑ «Le groupe ISAE s'élargit à l’ESTACA et à l’Ecole de l'air - Educpros».
* ↑ «Le groupe ISAE fête ses 10 ans et dévoile ses nouveautés et ses défis».
* ↑ «Toulouse: l’Enac et l’ISAE s'unissent face à la concurrence internationale».
* 1 2 «Aérospatiale: le groupe d’écoles "Isae" s'étoffe - Le Figaro Etudiant».

## Enllaços externs

* Groupe ISAE - Lloc web oficial
# Forcadella

«Forcadella» té aquests significats:
* Forcadella o castanyoleta (Chromis chromis), espècie de peix de la família dels pomacèntrids i de l'ordre dels perciformes
* Forcadella o somera vermella (Anthias anthias), espècie de peix de l'ordre dels perciformes i de la família dels serrànids
* Forcadella o millaroca (Setaria verticillata), espècie de planta monocotiledònia de la família Poaceae (Gramineae)
* Forcadella o peu de poll (Digitaria sanguinalis), espècie de planta monocotiledònia de la família Poaceae (Gramineae)
# Ester Daurella i Garriga

Ester Daurella i Garriga (1972 - 26 de gener de 2025) va ser una jugadora de bàsquet catalana, campeona de la Copa espanyola de bàsquet femenina amb el Club El Masnou Basquetbol el 1985. En la final, disputada a Sevilla, l'equip va guanyar el Coronas Light (61-76). En el curs 1984-1985, patrocinat per Comansi, va portar el número 9 i era la jugadora més jove de l'equip dirigit per Carmen Llúveras, que també incloïa jugadores com Rosa Castillo, Roser Llop i Rosa Sánchez. Posteriorment, va formar part d'equips de primera divisió, incloent un equip patrocinat per Laboratoris Cusí, on va coincidir amb Deborah Rodman, germana de Dennis Rodman. També va jugar amb el Club Esportiu Mataró. Ester Daurella era germana de Lluís Daurella, entrenador del primer equip del Club Bàsquet Vilassar, i tia de Laia Daurella, jugadora júnior. El 2025 va morir en un accident de trànsit.

## Referències

* ↑ Simon, Lluís. «Dol al bàsquet maresmenc per la mort d'Ester Daurella». L'Esportiu de Catalunya. [Consulta: 30 gener 2025].
# Llenega ensofrada

La llenega ensofrada (Hygrophorus hypothejus), també anomenada mocosa ensofrada i mocosa groguenca, és un bolet comestible de poca qualitat dins el gènere Hygrophorus.
Té un barret de 3-7 cm de diàmetre, llis, brillant i mucós en temps humit, primer convex amb el marge cap endins, i després aplanat amb el marge enrotllat cap enfora. Respecte a altres llenegues semblants, es caracteritza per la coloració groc sofre de les làmines, peu i marge del barret en els exemplars vells, i en el fet que té una aparició tardana, gairebé sempre a principis d'hivern.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia. II. El Papiol: Editorial Efadós, 2022. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 3 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels països catalans i els seus noms populars. Brau, 2013, p. 290. ISBN 9788496905986.
* ↑ «Mocosa» (en català). IEC.
* ↑ Pierre-Arthur, Moreau; Jean-Michel, Bellanger; Renée, Lebeuf; Zacharias, Athanassiou; Antonis, Athanasiades «Hidden diversity uncovered in Hygrophorus sect. Aurei (Hygrophoraceae), including the Mediterranean H. meridionalis and the North American H. boyeri, spp. nov.». Fungal Biology, 122, 8, 01-08-2018, pàg. 817–836. DOI: 10.1016/j.funbio.2018.04.009. ISSN: 1878-6146.