OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Unió Liberal (Països Baixos)

Unió Liberal (neerlandès Liberale Unie) fou un partit polític neerlandès d'ideologia liberal, precedent del Partit d'Estat Liberal (LSP) i del Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia (VVD).
Des del 1848 fou la força política dominant als Països Baixos, i s'organitzà en clubs i caucus. Es dividien en progressistes, centristes i conservadors. Aquesta divisió es va explicitar el 1879, quan els partidaris de Jan Kappeyne van de Coppello organitzaren el seu propi partit, i quan els catòlics i el Partit Antirevolucionari es formaren hagueren d'estructurar-se en forma de partit.
El 1885 es va fundar la Unió Liberal a per a englobar els caucus i clubs liberals de totes les tendències, però el 1888 foren enviats a l'oposició pels confessionals. El 1891 recuperaren el poder i governaren amb van Tienhoven. Aquest govern va proposar relaxar el cens i garantir el dret de vot a tothom que sabés llegir i escriure, però la proposta fou rebutjada. Això provocà que perdessin les eleccions de 1894, però el 1897 recuperaren el govern, aprovaren les lleis rebutjades i també la que obligava els nens a anar a escola i no treballar entre els 6 i 12 anys.
Això accentuà les divisions internes entre els liberals; els progressistes s'escindiren el 1901 i fundaren la Lliga Democràtica de Llibertat de Pensament, mentre que els conservadors fundaren la Lliga dels Liberals Lliures el 1906. Tot i això, els grups liberals formaren govern després de les eleccions de 1905. A les eleccions de 1909 van perdre la majoria, i després de les de 1913 aconseguiren governar gràcies als socialdemòcrates. Però després del desastre de les eleccions de 1918, en la que va perdre la meitat dels escons, va decidir reorganitzar-se. Així, el 1921 es va unir a la Lliga dels Liberals Lliures i d'altres partits menors (Partit Neutral, Lliga Econòmica) per a formar el Partit d'Estat Liberal.

## Resultats electorals

| Any | Líder | Vots | % | Vots (2v) | % (2v) | Escons | +/- |
| 1886 | Hendrik Goeman Borgesius | | | | | 47 / 100 | Nou |
| 1887 | Hendrik Goeman Borgesius | | | | | 48 / 100 | 1 |
| 1888 | Hendrik Goeman Borgesius | 195,322 | 48.93 | 44,662 | 49.48 | 45 / 100 | 3 |
| 1891 | Hendrik Goeman Borgesius | 167,611 | 47.44 | 31,606 | 41.88 | 54 / 100 | 9 |
| 1894 | Hendrik Goeman Borgesius | 87,376 | 31.60 | 22,788 | 20.70 | 31 / 100 | 23 |
| 1897 | Hendrik Goeman Borgesius | 90,178 | 21.80 | | | 35 / 100 | – |
| 1901 | Hendrik Goeman Borgesius | 80,825 | 20.78 | | | 18 / 100 | 17 |
| 1905 | Hendrik Goeman Borgesius | 116,599 | 19.98 | | | 24 / 100 | 6 |
| 1909 | Hendrik Goeman Borgesius | 106,086 | 17.80 | | | 20 / 100 | – |
| 1913 | Hendrik Goeman Borgesius | 125,601 | 16.34 | | | 21 / 100 | 1 |
| 1917 | Theo de Meester | | | | | 21 / 100 | 1 |
| 1918 | Eduard Ellis van Raalte | 83,084 | 6.19 | | | 6 / 100 | 16 |
# Llop i gos

Llop i gos (títol original en portuguès, Lobo e cão) és una pel·lícula de dramàtica francoportuguesa dirigida per Cláudia Varejão. S'ha doblat i subtitulat al català.
Varejão aborda el seu primer llargmetratge de ficció amb les eines adquirides als seus documentals i, de la mà d'un grup d'actors no professionals que presten als personatges el cos i l'experiència. Construeix una coming of age que és, al mateix temps, el retrat sensible d'una comunitat.
Es va estrenar a la secció oficial (competència internacional) de la 37a edició del Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata.

## Sinopsi

Per a l'Ana l'oceà és la frontera palpable d'un món que se li fa petit. Marcada per les tradicions i la religió, la vida a la petita illa portuguesa de São Miguel dicta amb claredat quins llocs els corresponen a homes i dones. Però ser adolescent és aventurar-se a expandir els límits: amb el seu amic Luis, que porta les seves brillantors amb orgull, i moguda per la visita d'una amiga que arriba de l'estranger, l'Ana descobreix un altre món possible on el gènere no és una presó sinó una elecció i on pot existir una cosa semblant a la llibertat.

## Repartiment

* Ana Cabral com a Ana
* Ruben Pimenta com a Luis
* Cristiana Branquinho com a Cloé
* Marlene Cordeiro
* João Tavares
* Nuno Ferreira
* Mário Jorge Oliveira
* Luísa Alves
* Maria Furtado

## Referències

* ↑ «Lobo e Cao - Wolf and Dog» (en español). Festival Internacional de Cine de Mar del Plata. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Todos los ganadores de los premios independientes en el Festival de Mar del Plata» (en español). Télam. [Consulta: 17 novembre 2022].
* ↑ «Llop i gos». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ «Toda la programación» (en español). Festival Internacional de Cine de Mar del Plata. [Consulta: 17 novembre 2022].
# Benitoïta

La benitoïta és un mineral de la classe dels ciclosilicats que pertany i dona nom al grup de la benitoïta. Descoberta l'any 1907 al comtat de San Benito, Califòrnia (EUA), d'on ve el seu nom. Un sinònim poc usat és benitoide.

## Característiques químiques

És un silicat de bari i titani, dos elements químics poc freqüents, a més que comunament porta impureses de sodi. La benitoïta ocorre típicament amb una varietat inusual de minerals. Entre ells, a part del bari i titani, trobem: natrolita, neptunita, joaquinita, serpentina i albita.

## Formació i jaciments

Apareix en roques en filons de minerals del sodi granulars, on forma fulles fibroses de color verd grisenc intercalades amb serpentina.
La Benitoïta és un mineral escàs que solament es pot trobar en unes poques localitzacions. Entre aquestes hi ha el comtat de San Benito, altres zones de Califòrnia, Japó i Arkansas. Solament se sol trobar en qualitat de gemma a Califòrnia, estat del qual és gemma oficial des de l'any 1985.

## Usos

Els exemplars de major grandària poden ser tallats i són emprats en joieria com a gemmes.

## Referències

* ↑ «Benitoite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* Benitoíta, mindat.org.
* Benitoíta, webmineral.com.
* Manual de benitoíta, Mineral Data Publishing.
# Peterbaylissita

La peterbaylissita és un mineral de la classe dels carbonats. Rep el seu nom del Dr. Peter Bayliss, professor emèrit de mineralogia, del departament de geologia i geofísica de la Universitat de Calgary, Alberta, Canadà.

## Característiques

La peterbaylissita és un carbonat de fórmula química (Hg₂$^+$)$_{1,5}$(CO₃)(OH)·2H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 4 i 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la peterbaylissita pertany a «05.DC - Carbonats amb anions addicionals, amb H₂O, amb cations grans» juntament amb els següents minerals: ancylita-(Ce), calcioancylita-(Ce), calcioancylita-(Nd), gysinita-(Nd), ancylita-(La), kozoïta-(Nd), kozoïta-(La), kamphaugita-(Y), sheldrickita, thomasclarkita-(Y), clearcreekita i niveolanita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Clear Creek, al districte de New Idria del Comtat de San Benito, a Califòrnia (Estats Units). Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Peterbaylissite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 20 maig 2017].
# Amro Hamzawi

Amro Hamzawi (Beirut, 15 d'agost de 1974) és un guionista i director de cinema francès nascut al Líban, És el germà gran de la novel·lista Hadia Decharrière i de l'humorista Nora Hamzawi.

## Biografia

Després d'estudiar cinema a la USC School of Cinematic Arts a Los Angeles, Amro Hamzawi va treballar als Estats Units el 2003, com a ajudant de direcció de Michel Gondry, per a la pel·lícula Oblida't de mi, també fou cameraman del curtmetratge Pecan Pie, també dirigit per Gondry, i que protagonitza Jim Carrey així com Éric i Ramzy.
Després, el 2004-2005, va treballar amb el cineasta Curtis Hanson per a les pel·lícules A les seves sabates i Lucky You, també com ajudant de direcció.
De tornada a França, va deixar la seva empremta com a coguionista de la comèdia romàntica Vingt ans d'écart.
El 2018 va rodar el seu primer llargmetratge com a director, la comèdia Éléonore, de la qual també va escriure el guió. La seva germana Nora Hamzawi interpreta el paper principal, al costat d'André Marcon, Dominique Reymond i Julia Faure.

## Filmografia

* 2013 : Vingt ans d'écart (idea original, guió i diàlegs, adaptació)
* 2020 : Éléonore (guionista i director)

## Distincions i seleccions

* Festival de Cinema Francòfon d'Angoulême 2020: Selecció oficial, a competició, per Éléonore
* Cinemania Francophone Film Festival 2020: Selecció oficial, a la categoria "comèdies de nou gènere" per Éléonore
* Tübingen - Festival Internacional de Cinema Francòfon de Stuttgart 2020: Selecció, en competició internacional, per Éléonore
* Festival de Cinema de Cabourg - Romantic Days 2013: Ciné Swann per 2Vingt ans d'écart
* Festival Internacional de Cinema de Comèdia d'Alpe d'Huez de 2013:
** Llargmetratge fora de competició per 20 ans d'écart

## Notes i referències

* ↑ «Hadia Decharrière-Hamzawi». Prix Littéraire Soroptimist.
* ↑ «L'invité de Patrick Simonin - Nora Hamzawi, Amro Hamzawi». TV5 Monde, 20-09-2020.
* ↑ «Amro Hamzawi - IMDB». IMDB.
* ↑ Nicolas Schaller «Ce qui cloche dans les comédies françaises». L'Obs, 27 février 2014.
* ↑ Jordan Mintzer «It Boy (20 ans d’ecart): Film Review». The Hollywood Reporter.
* ↑ Boyd Van Hoed «Film review: It boy». Variety, 30 avril 2013.
* ↑ Fabien Lemercier «Nora Hamzawi en tête d’affiche dans Femme-enfant». Cineuropa - le meilleur du cinéma européen, 04-10-2018.
# Neptunita

La neptunita és un mineral de la classe dels silicats que pertany i dona nom al grup de la neptunita. Va ser descoberta l'any 1893 prop de la localitat de Narsarsuaq, a Groenlàndia (Dinamarca), sent nomenada així pel déu del mar romà Neptú, per la seva associació amb el mineral de egirina nomenat pel déu escandinau del mar.

## Característiques químiques

Segons la classificació de Strunz és un fil·losilicat, amb transició entre l'estructura de fil·losilicat i la d'inosilicat, mentre que en altres classificacions com la de Dana és considerat un inosilicat en estructura tubular formant gàbies, igual que la resta de minerals del mateix grup de la neptunita. Sigui considerat d'una o una altra forma, sempre porta com a cations en la seva fórmula: potassi, sodi, liti, ferro i titani.
És isostructural amb la manganoneptunita (KNa₂Li(Mn$^{2+}$)₂Ti₂Si₈O$_{24}$), amb la qual forma una sèrie de solució sòlida, en la qual la substitució gradual del ferro per manganès va donant els diferents minerals de la sèrie.
A més dels elements de la seva fórmula, sol portar com a impureses una mica de manganès i calci.

## Formació i jaciments

Apareix en vetes de natrolita, tallant una inclusió d'esquist amb glaucòfan en una massa de roques serpentinites.
Sol trobar-se associat a altres minerals com: eudialita, arfvedsonita, egirina, natrolita, benitoita, joaquinita-(Ce), nordita-(La), lomonossovita, sodalita o ussinguita. A banda de la localitat tipus, s'ha trobat també en altres indrets com al comtat de San Benito (Califòrnia, Estats Units), al Mont Saint-Hilaire (Quebec) i a la Península de Kola (Rússia).

## Referències

* ↑ «Neptunite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
* ↑ Mineral Handbook
* Neptunita, webmineral.com.
# Mercedes-Euklid

La Mercedes-Euklid va ser una calculadora inventada a Alemanya a principis del segle xx. Va ser construïda a Turíngia, Alemanya el 1905. Els primers models mecànics manuals van utilitzar un disseny de palanca proporcional dissenyat per Christel Hamann el 1903.
Un model elèctric, el Mercedes Euklid 30, va ser llançat aproximadament el 1935. A la dècada del 1960, un altre model elèctric va ser llançat sota el nom de "Cellatron".
La companyia Mercedes ("Mercedes Büro-Machines Werke AG, Zella-Mehlis", no el fabricant d'automòbils Mercedes-Benz) també és coneguda per produir màquines d'escriure.

## Bibliografia

* Martin, Ernst. The Calculating Machines (Die Rechenmaschinen): Their History and Development (en anglès). MIT Press, 1992. ISBN 0-262-13278-8 [Consulta: 23 gener 2013].
* Erhard Anthés, Die Mercedes Euklid (1910-1970) Arxivat 2011-06-13 a Wayback Machine. (en Alemany)

## Referències

* ↑ Fuente, Santiago de la. «MAQUINA MERCEDES EUKLID, Portal Fuenterrebollo» (en castellà). [Consulta: 11 abril 2019].
* ↑ «Mercedes-Euklid Model 1 Calculating Machine» (en anglès). [Consulta: 26 abril 2019].
* ↑ «Euklid model 30 | 102667968 | Computer History Museum». [Consulta: 26 abril 2019].
* ↑ «Rotary calculators - Cellatron R44SM». [Consulta: 26 abril 2019].
# Microfotografia

La microfotografia inventada per René Dagron, consisteix en l'obtenció d'imatges molt petites (1 mm de diàmetre), amb tota la tecnologia necessària per a l'art de fer aquest tipus d'imatges. Les aplicacions de fotomicrografia van des de l'espionatge, com en el cas de William Fischer fins als objectes de regal amb visor per a les botigues de souvenirs. Avui dia encara s'utilitza en part de les tècniques emprades en la fabricació de microxips on s'arriba a reduir la imatge del circuit a nivell de microns.

## Història

Emprant un procés de daguerreotip, John Benjamin Dancer va ser un dels primers en produir microfotografies, el 1839. Dancer va aconseguir una relació de reducció de 160: 1., i va perfeccionar els seus procediments de reducció amb el procés del col·lodió humit de Frederick Scott Archer, desenvolupat el 1850-1851, però va desaprofitar el seu treball de dècades de microfotografies com un hobby personal, i no va documentar els seus procediments. La idea que la microfotografia seria tan sols una novetat curiosa, era una opinió compartida pel Dictionary of Photography de 1858, que va batejar el procés com "una cosa insignificant i infantil."

## Microfilm i microfitxes

Després de la II guerra mundial van arribar unes aplicacions importants de la microfotografia "les microfitxes" i diversos suports amb finalitats d'arxiu i documentació, però amb molta menys reducció (una microfitxa té un diàmetre d'1 cm, comparat amb 1 mm de diàmetre d'una fotomicrografia de Dagron). Malauradament, el desenvolupament de les tècniques digitals d'arxiu ha fet que aquesta tecnologia es trobi en un progressiu desús.

## Vegeu també

* Frederick Scott Archer
* Visor Stanhope
* Lent de Stanhope
* René Dagron
* View-Master
* Columbofília

## Referències

* ↑ Kristi Finefield (June 13th, 2012), "Caught Our Eyes: On the Head of a Pin", Picture This: Library of Congress Prints and Photos
* ↑ Langford, M. Enciclopèdia completa de la fotografia. Madrid: Hermann Blume edicions, 1983, p. 280. ISBN 84-7214-276-0.
* ↑ Lance Day and Ian McNeil. Biographical Dictionary of the History of Technology. Taylor & Francis, 1998, p. 333–334. ISBN 9780415193993.
* ↑ Focal encyclopedia of photography By Michael R. Peres Focal Press, 2007 ISBN 9780240807409, 846 pages
* ↑ http://bbf.enssib.fr/consulter/bbf-1990-02-0116-005.pdf
* ↑ Sutton, Thomas. «Microphotography». A: Veaner, Allen B.. Studies in micropublishing, 1853–1976: documentary sources. Westport, Conn: Microform Review Inc, 1976, p. 88. ISBN 0-913672-07-6. Originally published in Dictionary of Photography (1858).

## Enllaços externs

* Obres de Microfotografia al Projecte Gutenberg.
# Navalla balística

La navalla balística és una navalla de fulla desmuntable que es pot llançar des del mànec/marc com un projectil mitjançant un mecanisme accionat per ressort o impulsat per gas. Aquestes navalles han estat prohibides a tots els Estats Units des de 1986.

## Història

Les primeres navalles balístiques van ser fabricades a la Unió Soviètica a mitjans de la dècada del 70 per la companyia Ostblock, sent subministrats en grans nombres al grup de forces especials Spetsnaz. A inicis de la dècada de 1980 en van aparèixer còpies sense llicència als Estats Units.
Les navalles balístiques es van dissenyar per a emprar-les com a armes ocultes quan no és adequat emprar una arma de foc. La fulla pot quedar acoblada al mànec i ser emprada com un típic ganivet de fulla fixa, o ser llançada com un projectil en retirar un passador i pressionar un botó. El ressort d'aquests ganivets és prou poderós per llançar la fulla a uns 6 metres a més a 63 km/h (17.5 m/s).

## Legalitat als Estats Units d'Amèrica

Al contrari de les navalles automàtiques convencionals, la possessió de les quals és legal a més de trenta estats, les navalles balístiques són il·legals en tot el territori dels Estats Units d'Amèrica. Després de la prohibició de la venda de navalles balístiques mitjançant un estatut federal el 1986, el mànec llançador va estar disponible amb un petit garfi d'escalada o un garrot plegable d'alumini.

## En la cultura popular

Les navalles balístiques es poden emprar com a arma secundària en el videojoc Call of Duty: Black Ops i la seva seqüela Call of Duty: Black Ops 2.

## Vegeu també

* Navalla automàtica
* Navalla suïssa

## Referències

* ↑ Ballistic Knife Prohibition Act of 1986 Pub L. 99-570, title X, 27 octubre 1986, 100 Stat. 3207-166 Short title, see 15 U.S.C. 1241
* 1 2 Zinser, Tim; Fuller, Donen; Punchard, Neal. Switchblades Of Italy. Kentucky: Turner Publishing Company, 2003, p. 88-89. ISBN 978-1563119330.
* ↑ State Switchblade Laws [Consulta: 22 gener 2008].
* ↑ U.S.C TITLE 15 CHAPTER 29 § 1245 Ballistic Knives [Consulta: 5 octubre 2010].
# Parròquia de Lēdmanes

La Parròquia de Lēdmanes (en letó: Lēdmanes pagasts) és una unitat administrativa del municipi de Lielvārde, Letònia. Abans de la reforma territorial administrativa de l'any 2009 pertanyia al raion d'Ogres. Pel territori passa el riu Ogre, mentre que el terreny boscós cobreix el 26,7% de la seva superfície.

## Pobles, viles i assentaments

* Lēdmane (centre parroquial)

## Vegeu també

* Organització territorial de Letònia
* Localitats de Letònia
# Personologia

La personologia és una pseudociència, relacionada amb les ciències de la fisiognomia i la frenologia, que postula la suposada existència de correlacions entre l'aparença física d'una persona i la seva conducta, la seva personalitat o el seu caràcter moral.

## Història

Segons Naomi Tickle, fundador del Centre Internacional de Personologia, aquesta disciplina va ser desenvolupada la dècada de 1930 per Edward Vincent Jones, jutge de la Cort Suprema de Los Angeles, Califòrnia, (Estats. Units .). Jones hauria començat a prendre notes sobres els patrons de conducta de les persones que eren conduïdes a la seva cort, arribant a convèncer-se que era capaç de predir la conducta de qualsevol persona amb la sola observació dels seus trets. Fascinat pel seu «descobriment», Jones va abandonar el seu treball a la cort de justícia i va començar la seva «investigació de camp», utilitzant literatura prèvia publicada per notables autors com Johann Kaspar Lavater.
Jones assegurava haver compilat una llista de 200 trets facials diferents, que després va reduir a 68. No obstant això, no hi ha evidència que hagi realitzat cap experiment científic controlat per eliminar influències o errors.
Després d'una demostració en la qual Jones «va llegir» la seva dona, l'editor Robert L. Whiteside es va transformar en un fervent defensor de la personologia i va ser qui, segons Tickle, la va «transformar en ciència» aconseguint «provar» la validesa de la seva hipòtesi mitjançant un experiment que va incloure «1.068 subjectes i va tenir un encert de més del 90%». Avui en dia, no hi ha referències sobre aquest estudi en cap bibliografia científica coneguda.

## Exemples de possibles correlacions personològiques

* Cabell espès: poc sensible.
* Cabell fi: extremadament sensible.
* Pell tibant en el marc de la cara: amant de les coses ordenades i netes.
* Mandíbula ampla: li agrada estar tenir un càrrec, persona autoritària.
* Àmplies finestres nasals: li agrada ser independent, gran confiança en si mateix.
Sens dubte, es pot afirmar que no hi ha cap indici en la ciència mèdica o biologia, o en les seves subdivisions (com la neurociència), que doni suport cap de les aventurades teories de la personología.
# Pila de llimona

La pila de llimona és un experiment proposat com a projecte en molts llibres de textos de ciències. Consisteix a inserir, en una llimona dos diferents objectes metàl·lics, per exemple un clau galvanitzat i una moneda de coure. Aquests dos objectes treballen com elèctrodes, causant una reacció electroquímica que generi una petita quantitat d'electricitat.
L'objectiu d'aquest experiment és demostrar als estudiants com funcionen les bateries. Després que la pila està ensamblada, es pot utilitzar un multímetre per a comprovar el voltatge generat. Per produir un efecte més visible, es pot usar la pila per donar energia a un LED. Com que el voltatge produït és típicament insuficient per encendre un LED estàndard, dos o més bateries són connectats a sèrie.
Tècnicament té lloc una oxidació i una reducció.
A l'ànode, el zinc (zinc) és oxidat:
    Zn → Zn$^{2+}$ + 2 e$^-$
Al càtode, es redueixen protons per produir hidrogen:
    2 H$^+$ + 2 e$^-$ → H$_2$
Una alternativa comuna a la llimona és una patata o de vegades una poma. Qualsevol fruita o vegetal que contingui àcid o altre electròlit pot ser usat, però les llimones es prefereixen causa de la seva major acidesa. Altres combinacions de metalls (com magnesi i coure) són més eficients, però normalment són usats el zinc i el coure perquè són raonablement segurs i fàcils d'obtenir.
Utilitza una tira de magnesi en comptes del zinc ha de duplicar, aproximadament, el corrent produït en la cel·la de llimona (aproximadament 240 μA amb zinc i prop de 400 μA amb magnesi) i també augmenta lleument el voltatge (0,97 V amb zinc i 1.6 V amb magnesi). Aquests xifres per descomptat depenen de les característiques de la llimona.

## Referències

* ↑ «pila de patata». Arxivat de l'original el 2010-01-04. [Consulta: 5 agost 2010].
* ↑ www.madsci.org/experiments/archive/889917606.Ch.html

## Vegeu també

* Mètodes d'encendre foc
* Pila elèctrica
* Pila Daniell
* Elèctrode
* Electroquímica
* Pila Leclanché

## Enllaços externs

* pila amb llimones, Electrotècnia, IES Muñoz Torrero, Cap del Bou, Badajoz
* Lemon Battery, Hila Research Center
# Pistola d'aigua

La pistola d'aigua és un tipus de joguina dissenyat per disparar aigua. Igual que en globus d'aigua, l'objectiu principal de la joguina és mullar a una altra persona en un joc com la guerra d'aigua.
Històricament, les pistoles d'aigua eren de metall i calia prémer una pera de goma per a carregar i impulsar l'aigua a través d'un orifici a la boca del canó.
Tradicionalment, les pistoles d'aigua funcionaven amb el mateix principi que un polvoritzador encara que avui dia s'han sofisticat molt. El cos és essencialment un recipient per l'aigua i el gallet està connectat a una bomba que projecta dolls d'aigua per un petit forat (o broquet) a la boca de l'arma.
En les de disseny modern, un cop bombada l'aigua, encara que es deixi de bombar, segueix sortint aigua, degut a la pressió d'aire acumulada al pressionar el gallet. Hi ha un forat amb una vàlvula que deixa entrar aire i no el deixa sortir, llavors aquest aire comprimit empeny l'aigua i la fa sortir amb força pel broquet.

## Vegeu també

* Polvoritzador

## Referències

* ↑ «Oldest Known Water Guns». iSoaker.com. [Consulta: 20 juliol 2009].