OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Ribas (escriptor)

Josep Ribas (Sant Llorenç de la Salanca, 1931 - Cànoes, 2 de febrer de 2025) va ser un professor i il·lustrador rossellonès, originari de l'Empordà, autor de diversos llibres en francès, especialment sobre temàtica pirinenca.
Josep Ribas va ser ensenyant, tema al qual el 1975 dedicà dos llibres, però es va dedicar especialment als Pirineus i a la cultura nord-catalana. Va publicar diverses guies excursionistes i llibres sobre el Canigó, una antologia de Miquel Maurette i va escriure articles a La Dépêche du Midi i a L'École libératrice sobre literatura, especialment rossellonesa. Va difondre els valors culturals i socials del pirineisme com a valor humanitari a revistes excursionistes (Alpinisme & Randonnée -rebatejada Alpirando-, Pyrénées...). La biblioteca municipal de Sant Marçal porta el seu nom.

## Obra publicada

* Joseph Ribas Les terres veuves Bordèu: Les nouveaux cahiers de jeunesse, 1961
* Marius Noguès Rodés: Subervie, 1973
* Raymond Ciais, Joseph Ribas Faire vivre un livre en classe París: Hatier - Éditions de l'Amitié, 1975
* Raymond Ciais, Joseph Ribas Lecture, discipline d'éveil París: Magnard - Éditions l'École, 1975
* Sentiers et randonnées des Pyrénées París: Fayard, 1977 ISBN 2-213-00459-5
* Sentiers et randonnées du Roussillon París: Fayard, 1978 ISBN 2-213-00573-7
* Sentiers et randonnées du Languedoc París: Fayard, 1980 ISBN 2-213-00871-X
* Mes Pyrénées, chroniques Faiença: Sirius, 1985
* Les Chemins de Garonne Tolosa: Milan, 1990 ISBN 2-86726-591-6
* Canigou: la montagne sacrée des Pyrénées Portèth de Garona: Loubatières, 1994 ISBN 9782862662022 (reimpressió 2003 ISBN 2-86266-412-X; segona edició 2010 ISBN 978-2-86266-606-8)
* Robinson Crusoé dans les Pyrénées Portèth de Garona: Loubatières, 1995 ISBN 2-86266-235-6
* L'aventure du Canigou [aplec de textos] Ibos: Randonnées pyrénéennes, 1996 ISBN 2-84182-018-1
* El Canigó, història i mite Vic: Eumo Editorial, 1996
* Petit précis de pyrénéisme Portèth de Garona: Loubatières, 1998 ISBN 2-86266-275-5 (nova edició: Rando-éditions, 2001)
* Roussillon au coeur Portèth de Garona: Loubatières, 2002 ISBN 2-86266-391-3
* Pere Verdaguer, Josep Ribas Caram això me mira!: dictionnaire des expressions catalanes réalisé à partir d'un recueil de l'écrivain roussillonnais Albert Saisset, expliquées, commentées et enrichies de locutions catalanes d'outre-Pyrénées et de leurs correspondances françaises Portèth de Garona: Loubatières, 2004 ISBN 2-86266-437-5
* Michel Maurette; présentation et anthologie de Joseph Ribas Classiques Roussillonnais / Clàssics Rossellonesos: Michel Maurette Perpinyà: Publications de l'Olivier, 2006 ISBN 2-908866-27-7
* Pyrénées: le désir de voyage Auloron-Senta Maria: Monhélios, 2009 ISBN 978-2-914709-78-1

## Referències

* ↑ «"Les Pyrénées et la montagne perdent un grand ambassadeur" : L’écrivain Joseph Ribas est décédé à 94 ans près de Perpignan» (en francès). [Consulta: 8 febrer 2025].
# Apodiformes

Els apodiformes (Apodiformes) són un ordre d'ocells de distribució cosmopolita que actualment comprèn espècies de dimensions petites o molt petites repartides en tres famílies vives, aparentment molt diferents:
* Família dels apòdids (Apodidae), que agrupa els falcillots i les salanganes.
* Família dels hemipròcnids (Hemiprocnidae), amb els falciots arboris.
* Família dels troquílids (Trochilidae), que comprén els colibrís.
Els apodiformes es classifiquen en 126 gèneres i 438 espècies. Les famílies Aegialornithidae i Jungornithidae també pertanyen a aquest ordre d'ocells, però són extintes avui dia.
Tenen les potes molt curtes i els peus diminuts, la qual cosa els dificulta la marxa (de fet, no peonen mai, però són excel·lents voladors). Tenen les ales molt desenvolupades i llargues. Amb les ungles dels peus, llargues i corbades, s'arrapen als objectes quan descansen.

## Referències

* ↑ Gèneres i espècies dels apodiformes. (anglès)

## Bibliografia

* Chantler, P., Swifts: A Guide to the Swifts and Treeswifts of the World. 2000, 2a edició. Yale University Press, New Haven.

## Enllaços externs

* «Apodiformes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Els apodiformes al web de Tree of Life (anglès)
* Taxonomicon (anglès)
# Policia Nacional de l'Uruguai

La Policia Nacional de l'Uruguai (en castellà i oficialment: Policía Nacional de Uruguay) és la institució policial del país creada el 18 de desembre de 1829, formada per personal civil, amb atribucions completes de policia. Constitueix la força de seguretat, és un cos de caràcter nacional i professional, dependent del Poder Executiu mitjançant el Ministeri de l'Interior de l'Uruguai.
Com policia administrativa li competeix el manteniment de l'ordre públic i la prevenció dels delictes. En el seu caràcter d'auxiliar de la justícia, li correspon investigar els delictes, reunir les seves proves i lliurar els delinqüents als seus jutges.
Són obligacions de l'Estat Policial per al personal en activitat:
* Defensar la llibertat, la vida, i la propietat de totes les persones.
* El manteniment de l'ordre públic, la preservació de la seguretat, la prevenció i la repressió del delicte.
El servei policial ha de garantir protecció als ciutadans, brindant les garanties necessàries per a l'exercici dels seus interessos, sempre que sigui compatible amb els drets dels altres.

## Creació

El 18 de desembre de 1929, l'Assemblea General Constituent i Legislativa de l'Estat Oriental de l'Uruguai crea el càrrec de Cap Polític (Jefe Político) per als 9 departaments existents.

## Estructura

La Policia Nacional és comandada pel director de la Policia Nacional, el qual com a càrrec polític és nomenat pel Ministre de l'Interior al costat del President de la República.
D'acord amb l'article 9 de la Llei Orgànica Policial, la Policia Nacional està integrada per les reparticions:
* Direcció Nacional d'Informació i Intel·ligència.
* Direcció Nacional de Policia Tècnica.
* Direccions de Policia Departamentals.
* Inspecció d'Escoles i Cursos.
* Escola Nacional de Policia (E.N.P.).
* Direcció Nacional de Bombers (D.N.B.).
* Direcció Nacional de Policia Caminera (DNPC).
* Direcció nacional de Sanitat Policial (DNSP).
* Estat Major Policial.
* Junta Qualificadora per a Oficials Superiors.
* Direcció Nacional de Migració.
* Direcció Nacional d'Assistència Social Policial.
* Direcció Nacional d'Identificació Civil (DNIC).
* Direcció Nacional de Presons, penitenciàries i Centres de Recuperació (DNCP i CR).
* Direcció Nacional de repressió al Tràfic Il·lícit de Drogues (DNRTID).
* Regiment Guàrdia Nacional Republicana (en transició amb caràcter nacional).

## Referències

* ↑ Dependències de la Prefectura de Montevideo Arxivat 2011-02-15 a Wayback Machine. (castellà)
* ↑ Ministeri de l'Interior de l'Uruguai. «Imposición de cargo de Director de Bomberos» (en castellà). [Consulta: 24 febrer 2012].
* ↑ La República (Uruguai). «Inspector Vallarino asume al frente de la Guardia Nacional» (en castellà). [Consulta: 24 febrer 2012].
* ↑ El Espectador. «Inician extensión nacional de Guardia Republicana» (en castellà). [Consulta: 24 febrer 2012].

## Enllaços externs

* Ministeri de l'Interior de la República Oriental de l'Uruguai (castellà)
* Direcció Nacional de Bombers de l'Uruguai (castellà)
* Direcció Nacional de Sanitat Policial de l'Uruguai (castellà)
# Generoso Pompa

Generoso Pompa, conegut en art com Gene Pompa (Alexandria, 11 de març de 1952) és un pintor italià.

## Biografia

Nascut a Alexandria, Egipte, i viu a Roma des de 1962, on es va llicenciar en pintura mural a l'Institut St Giacomo, (1995-1996). Va començar la seva carrera com a pintor als anys setanta, familiaritzant-se amb les tècniques artístiques tot copiant les obres dels grans mestres del passat. Des dels anys 90 treballa a temps complet, alternant obres surrealistes amb peces de paisatge. La característica que fa reconeixible la pintura de Gene és la seva tècnica de relleu, utilitzant un ganivet i pinzell per a realitzar pintures tridimensionals en oli.

## Bibliografia

* Monograph, Gene Pompa: meraviglie di natura, by Giovanni Faccenda, Cairo, Milan, 2013. ISBN 978-88-6052-512-3.
* Monograph, Gene Pompa: incontaminati paesaggi, by Vittorio Sgarbi, EA Editore, Palermo, 2014.
* Monograph, Gene Pompa by Vittorio Sgarbi, EA Editore, Palermo, 2016.
* Monograph, Dossier Gene, by Philippe Daverio, Art Now, Palermo, 2020.
* Catalog of Modern Art No. 53, in Giovanni Faccenda, "The Italian Astist from the early twentieth century to today"(Gli Artisti Italiani dal Primo Novecento ad Oggi) Giorgio Mondadori, Milan, 2017, pp. 400–401. ISBN 978-88-6052-845-2.
* Catalog of Modern Art No. 54, in Giovanni Faccenda, "The Italian Astist from the early twentieth century to today"(Gli Artisti Italiani dal Primo Novecento ad Oggi) Giorgio Mondadori, Milan, 2018, pp. 411–412. ISBN 978-88-6052-924-4.
* Catalog of Modern Art No. 55, in Giovanni Faccenda, "The Italian Astist from the early twentieth century to today"(Gli Artisti Italiani dal Primo Novecento ad Oggi) Giorgio Mondadori, Milan, 2019, pp. 392–393. ISBN 978-88-374-1877-9.

## Referències

* ↑ ITALIANA, ENCICLOPEDIA D'ARTE. «POMPA Gene - Enciclopedia d'Arte Italiana - Catalogo generale Artisti dal 900 ad oggi» (en italiano). [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ «Gene Pompa : incontaminati paesaggi / [testo critico di Vittorio Sgarbi]», 20-07-2020. [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ «Gene Pompa / a cura di Vittorio Sgarbi» (en italiano), 20-07-2020. [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ «OPAC Sebina OpenLibrary». [Consulta: 24 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Generoso Pompa - Lloc web oficial
* Gene 1952, pseudònim de Generoso Pompa, on Artprice.com (italià)
# Magnus Goodman

Magnus Goodman (Winnipeg, 18 de març de 1898 - Florida, 17 de juliol de 1991) va ser un esportista canadenc, fill d'immigrants islandesos. Practicà l'hoquei sobre gel, la natació i el patinatge de velocitat sobre gel a començaments del segle xx.
De jove jugà al Winnipeg Falcons, i el 1920, un cop finalitzada la Primera Guerra Mundial, va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel. Aquell mateix es proclamà campió d'Amèrica del Nord de patinatge de velocitat sobre gel.
El 1938 va fer d'entrenador dels Coral Gables Seminoles, amb seu a Miami, en un primer intent d'establir l'hoquei sobre gel als estats meridionals dels Estats Units. En morir, el 1991 amb 93 anys, era l'últim membre supervivent dels Winnipeg Falcons.

## Referències

* 1 2 3 «Magnus Goodman Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 de novembre 2012. [Consulta: 15 febrer 2018].
* ↑ McKinley, Michael. Hockey: A People's History. Random House Digital, 2009, p. 124. ISBN 0771057717 [Consulta: 25 juny 2013].
# Futbol als Jocs Olímpics d'estiu de 1904

Als Jocs Olímpics de 1904 el futbol fou un dels esports disputats.
Només participaren tres equips. En aquell moment no es lliurà cap medalla, però el COI posteriorment atorgà medalles d'or, argent, i bronze establint l'estatus de la prova com oficial. Els Jocs es disputaren dins de l'Exposició Universal de St Louis, i el futbol fou el darrer esport en disputar-se, al mes de novembre.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Futbol masculí | Canadà Galt F.C. | Estats Units Christian Brothers College | Estats Units St. Rose Parish |

## Resultats

Font:
| Posició | Equip | Nació | Record | Record | Record | Gols | Gols |
| Posició | Equip | Nació | Victòries | Derrotes | Percentatge | A favor | En contra |
| | Galt F.C. | Canadà | 2 | 0 | 1.000 | 11 | 0 |
| | Christian Brothers College | Estats Units | 1 | 1 | .500 | 2 | 7 |
| | St. Rose Parish | Estats Units | 0 | 2 | .000 | 0 | 6 |
16 de novembre :
| Galt Football Club | 7–0 | Christian Brothers College |
| Gordon McDonald 2' Alexander Hall 3' Frederick Steep Thomas Taylor | | |
| 17 de novembre ||||||
| Galt Football Club | 4–0 | St. Rose Parish |
| Thomas Taylor 2' Albert Hendersen William Twaits | | |
| 20 de novembre ||||||
| St. Rose Parish | 0–0 | Christian Brothers College |
| 21 de novembre ||||||
| St. Rose Parish | 0–0 | Christian Brothers College |
| 23 de novembre ||||||
| St. Rose Parish | 0–2 | Christian Brothers College |
| | | (golejadors desconeguts) |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Canadà | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | Estats Units | 0 | 1 | 1 | 2 |

## Plantilles

| Galt F.C. Otto Christman George Ducker John Fraser John Gourlay (capità) Alexander Hall Albert Henderson Albert Johnson Robert Lane Ernest Linton (porter) Gordon McDonald Frederick Steep Tom Taylor William Twaits | Christian Brothers College Charles Bartliff Warren Brittingham Oscar Brockmeyer Alexander Cudmore Charles January John January Thomas January Raymond Lawler Joseph Lydon Louis Menges (porter) Peter Ratican | St. Rose Parish Joseph Brady George Cooke Thomas Cooke Cormic Cosgrove Edward Dierkes Martin Dooling Frank Frost (porter) Claude Jameson Henry Jameson Johnson Leo O'Connell Harry Tate |

## Notes

* ↑ Aquest partit no forma part del torneig olímpic; sols és comptat per la Christian League, a la qual pertanyien els dos equips.

## Referències

* ↑ Charles J.P. Lucas. The Olimpic Games 1904 Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ J.E. Sullivan. Spalding's Athletic Almanac for 1905 Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich», 1999. Arxivat de l'original el 2009-02-16. [Consulta: 3 desembre 2008]. (polonès)
* 1 2 «Games of the III. Olympiad». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Cant dels maulets

El «Cant dels maulets» és una cançó del grup musical Al Tall del seu cinquè disc, Quan el mal ve d'Almansa..., publicat l'any 1979. Els maulets van ser un grup partisà de valencians que donà suport a l'arxiduc Carles d'Àustria en la Guerra de Successió espanyola. Amb els anys, el «Cant dels maulets» s'ha convertit en un himne antiborbònic conegut al llarg i ample dels Països Catalans que sol acompanyar les visites indesitjades de Felip VI d'Espanya.
Composta amb lletra de Vicent Torrent i música de Ximo Caffarena a partir de la melodia de la dansa popular valenciana la «Xàquera vella», la cançó ha esdevingut un estàndard per a les colles de dolçainers. El grup Obrint Pas en va fer una versió que clou el seu tercer disc, Terra, publicat l'any 2002.

## Història

La cançó dona a conèixer un dels episodis fins llavors més desconeguts del Regne de València, la batalla d'Almansa, que tingué lloc el 25 d'abril del 1707 en el context de la Guerra de Successió. Les tropes de Felip V de Borbó, net de Lluís XIV de França, derrotaren les de l'arxiduc Carles d'Àustria, fet que comportà que Castella ocupés el Regne de València per dret de conquesta, perdent, així, els furs concedits fins aleshores i imposant-li els Decrets de Nova Planta, que va suposar la derogació de les institucions pròpies, la implantació del castellà com a llengua preeminent i un nou règim absolutista que es fonamentava en la «reial voluntat» del monarca com a font de tota sobirania.
Botifler és el malnom amb què a la Corona d'Aragó es va titllar els partidaris de Felip V durant la Guerra de Successió. Des de llavors fins avui, el malnom «botifler» encara s'empra per referir-se als traïdors al país, és a dir, tots aquells que col·laboren amb els enemics de la llengua, cultura i identitat catalanes.
La cançó té un aire festiu. Narra el moment en què l'arxiduc Carles d’Àustria és proclamat rei pels seus partidaris i la celebració que tot això comporta. El «Cant de maulets» vol reproduir l'ambient de festa en una taverna de qualsevol població maulet lliure, com Xàtiva, abans de la desfeta quan encara vencien la batalla durant la Guerra de Successió.

## Referències

* 1 2 Martí, Ester. «El cant dels maulets». ebredigital.cat, 10-08-2020. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ Palmer, Jordi. «‘El Cant dels Maulets', un himne antiborbònic per rebre Felip VI». El Nacional, 25-11-2016. [Consulta: 22 agost 2022].
* 1 2 «Cançons per a una revolta: «Cant de maulets»». Enderrock.cat, 24-09-2017. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ Mata, Jordi. «6 batalles decisives de la guerra de Successió». Sàpiens. [Consulta: 22 agost 2022].
# Earwig

Earwig és una pel·lícula del 2021 dirigida per Lucile Hadzihalilovic. Es tracta d'una coproducció belga, francesa i britànica. S'ha subtitulat al català.
És una adaptació de la novel·la homònima de l'escriptor britànic Brian Catling publicada el 2019.

## Sinopsi

En algun lloc d'Europa, a mitjans del segle xx, l'Albert treballa cuidant la Mia, una nena amb dents de gel. La Mia mai no surt d'un apartament on les portes i finestres sempre estan tancades.

## Repartiment

* Paul Hilton: Albert
* Romane Hemelaers: Mia
* Romola Garai: Céleste
* Alex Lawther: Laurence
* Anastasia Robin: Marie
* Peter Van Den Begin
* Martin Verset: Albert de jove

## Premis i reconeixements

Va ser reconeguda amb el Premi Especial del Jurat del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià de 2021.
A part, va ser seleccionada pel Festival de Cinema de Londres 2021 i pel Festival Internacional de Cinema de Dones de Créteil 2022, i va ser la pel·lícula de tancament del Festival Hallucinations collectives 2022.

## Referències

* ↑ Earwig a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «On en sait plus sur “Earwig” le prochain film de Lucile Hadzihalilovic» (en francès), 23-02-2021. [Consulta: 28 maig 2021].
* ↑ «Cinéma : le palmarès 100 % féminin du Festival international du film de Saint-Sébastien». Le Monde, 26-09-2021. [Consulta: 27 setembre 2021].
* ↑ «BFI London Film Festival 2021 festival brochure - printer-friendly plain text version» (en anglès). bfi.org.uk. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Earwig». Festival international de films de femmes de Créteil. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ «Earwig». Hallucinations collectives. [Consulta: 19 abril 2022].

## Enllaços externs

* Earwig a Goita què fan, ara!
# Cambra dels Lords

La Cambra dels Lords (en anglès House of Lords) és la Cambra alta del Parlament del Regne Unit. El Parlament també inclou el Sobirà i la Cambra baixa, anomenada la Cambra dels Comuns.

## Orígens

L'origen de la cambra es remunta al segle xiv i des de llavors ha tingut una existència quasi contínua, encara que el nom es va adoptar el 1544. Va ser abolida el 1649 pel govern revolucionari de Cromwell i restaurada el 1660.
Actualment té un paper simbòlic i tradicional. El 1911, es va aprovar la Parliament Act pel qual tota la legislació excepte els pressupostos podien ser endarrerits en la seva aprovació un any pels Lords, però no rebutjada. El 1968, es va aprovar un projecte de reforma que pretenia acabar amb els privilegis aristocràtics dels seus membres. El govern de Tony Blair ha continuat les reformes legislatives per a treure importància a aquesta Cambra; el 1999, es va dictaminar que els Lords no eren hereditaris, sinó triats entre els aristòcrates. Actualment, només el Duc de Norfolk i el Marquès de Cholmondley segueixen sent hereditaris a conseqüència de ser Grans Oficials de l'Estat. El Duc de Norfolk és l'encarregat de l'obertura del parlament, així com de la coronació i dels funerals d'Estat. Per la seva banda, la Cambra de Lords entre 1998 i 1999, també va tenir la funció d'enjudiciar el General Augusto Pinochet, que va ser detingut a Londres el 16 d'octubre de 1998. Fins ara, la Cambra alta està composta de 746 membres.
Durant el govern de Keir Starmer, el diputat laborista Pat McFadden va presentar un projecte de llei el 5 de setembre de 2024 per a la reforma de la Cambra dels Lords, com disposava el programa electoral laborista per a les eleccions generals del Regne Unit de 2024 limitant l'edat als diputats i l'eliminació dels 92 pars hereditaris.

## Galeria d'imatges

* Palau de Westminster, seu de la House of Lords.
* Escut de la Cambra dels Lords

## Notes

* ↑ Els Lords Spiritual seuen al banc del govern.

## Referències

* ↑ «Quick Guide to the House of Lords». Parliament of the United Kingdom. [Consulta: 8 novembre 2011].
* ↑ Morton, Becky. «MPs back end of House of Lords hereditary peers» (en anglès). BBC, 13-11-2024. [Consulta: 11 febrer 2025].
# Frances Kirwan

Frances Clare Kirwan, més coneguda com a Frances Kirwan (1959) és una matemàtica britànica, professora de Geometria Saviliana a la Universitat d'Oxford, convertint-se en la primera dona a ocupar el càrrec. Els seus camps d'especialització són la geometria algebraica i simplèctica.
Formada a l'Oxford High School, va estudiar matemàtiques com al Clare College de la Universitat de Cambridge. Va obtenir el títol de doctor en filosofia a Oxford el 1984, amb la dissertació The Cohomology of Quotients in Symplectic and Algebraic Geometry, supervisada per Michael Atiyah. Des del 1996 exerceix de catedràtic de Matemàtiques a Oxford. Es va casar amb Michael Pennington. Va destacar en el foment de les dones en el camp de les matemàtiques.
Els seus interessos de recerca estaven relacionats amb els espais de moduli en geometria algebraica, la teoria d'invariants geomètrica i la seva relació amb els "mapes de moment" en geometria simplèctica. El seu treball s'esforça per comprendre l'estructura dels objectes geomètrics mitjançant la investigació de les seves propietats algebraiques i topològiques.

## Referències

* 1 2 Macho-Stadler, Marta «Frances Kirwan, matemática». Mujeres con ciencia, 21-08-2017. ISSN: 2529-900X [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Frances Kirwan». European Women in Mathematics. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Michael and Lily Atiyah. Portrait Galleryof Mathematicians: Frances Kirwan (Oxford, 1959-), a role model for female mathematicians». University of Edinburgh, 2013. [Consulta: 24 agost 2019].
* ↑ «Mujeres matemáticas en los fondos Complutense Exposición bibliográfica noviembre-diciembre 2017: Frances Kirwan (1959-)». Universitat Complutense de Madrid. Arxivat de l'original el 24 d’agost 2019. [Consulta: 24 agost 2019].
# Carrer Indústria

El carrer Indústria és un carrer situat a la ciutat de Palma. Antigament era una part del Camí de Son Rapinya, però el 1880 va passar a denominar-se carrer de la Indústria. Porta el nom d'Indústria perquè durant el segle XIX en la via, igual que en moltes altres de la zona, hi va haver fàbriques. Testimoni d'això són els qutre molins fariners del S.XVII que es conserven, actualment reconvertits en locals comercials. Pareix que formaven part d'un conjunt d'onze molins i que foren esbucats cap el 1920. Aquests edificis fan que el carrer sigui popularment conegut pel ciutadans com camí dels Molins.
Està situada en el Districte Ponent de la ciutat i travessa els barris de Santa Catalina i Camp d'en Serralta. S'estén des del carrer Catalunya, al final de l'avinguda Jaume III i del passeig Mallorca, fins a l'inici del carrer Llibertat al barri de Son Dameto. Té una longitud total de 550 metres.

## Referències

* ↑ Datos de Población por barrios Arxivat 2012-06-21 a Wayback Machine.. Observatorio Municipal de Palma de Mallorca. Consulta: 31 d'agost de 2012
* ↑ Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma. Toponímia i patrimoni de la Ciutat. Palma: Coca Serveis Editoriala, 2012. ISBN 978846162221.