OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dispensacionalisme

El dispensacionalisme és un sistema teològic cristià que afirma que Déu ha emprat diferents mitjans d'administració de la seva voluntat i la seva gràcia en diferents períodes de la història humana. El distintiu del dispensacionalisme és que sosté que Israel com nació i l'Església com a cos de Crist no formen un sol poble de Déu, sinó dos pobles amb profecies, promeses i destinacions diferents.

## Origen

El dispensacionalisme va ser iniciat per John Nelson Darby i perfeccionat per Cyrus Scofield i Lewis Sperry Chafer.
Cada dispensació és "un període durant el qual l'home és provat pel que fa a alguna revelació específica de la voluntat de Déu".

## Les set Dispensacions

D'acord amb el sistema dispensacionalista existeixen set dispensacions:
* Innocència: En el Jardí de l'Edèn, Adam i Eva havien d'obeir el mandat diví de no menjar de l'arbre prohibit, de manera que asseguraven ser innocents de pecat. Tots dos van fallar.
* Consciència: Des de la caiguda fins Noè, l'ésser humà va tenir la possibilitat de controlar lliurement les seves decisions sobre la base del que la seva consciència l'indicava. L'home va fallar en això, ja que el designi del seu cor va ser de continu només el mal, en comptes de buscar a Déu.
* Govern Civil: de Noè a Abraham, ja que la consciència personal no va ser una guia adequada per a l'ésser humà, es va encomanar als governs administrar la justícia i la moral.
* Promesa: En fallar els governs en la seva comesa, Déu va escollir a Abraham per ser el pare de la fe i li va prometre que serien beneïdes totes les nacions de la terra.
* La Llei: Des de Moisès a Jesús, l'ésser humà només podria acostar-se a Déu a través del compliment de la llei mosaica. Aquesta, donada la seva condició de perfecta, va ser impossible de complir, s'hi revela el pecat i la maledicció d'aquest.
* Gràcia: Només en reconèixer la nostra incapacitat d'aconseguir alguna cosa bona (consciència de pecat) podem reconèixer que és Jesús l'únic mitjancer entre Déu i els éssers humans "perquè no hi ha un altre nom que apareix al cel en qui puguem ser estalvis".
* El Regne: Per fi dels temps sorgirà un període de 1.000 anys en els quals Jesús regnarà a la terra. Serà una època d'esplendor sense precedents. En finalitzar aquest temps, Satanàs serà alliberat amb l'objectiu de provar per última vegada la fe de l'ésser humà. Després d'aquest període s'acabarà el temps i sorgirà una nova terra i un cel nou, ja que tot el conegut serà destruït.
Els dispensacionalistes interpreten la Bíblia sobre la base d'aquestes o altres suposades dispensacions.

## Etimologia

Cal anotar que en la Bíblia, la paraula "dispensació", que prové del llatí "dispensare" (distribuir), que tradueix dos vocables grecs: "diakonia" o servei (2 Corintis 3:7-9) i "oikonomia", administració, comissió, encàrrec (1 Corintis 9:17; Efesis 1:10, 3:9; Col 01:25). Mai significa un "període", encara que certament no indica període, si fa la forma en què Déu interacciona amb l'ésser humà durant algun temps. El sistema teològic oposat és l'anomenat Teologia del pacte.

## Referències

* ↑ Nota de la Bíblia Anotat de Scofield en Gènesi 1:27)
# El filandón

El filandón s una pel·lícula espanyola dirigida per José María Martín Sarmiento (també conegut com Chema Sarmiento) l'any 1984. Va participar en la secció de Nous realitzadors del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1984.
S'hi relaten quatre històries diferents que són contades dins de la història principal, la qual consisteix en una reunió per a realitzar un filandón que s'ha de celebrar, seguint una antiga llegenda, a Fasgar (província de Lleó), en una ermita en el naixement del riu Boeza on antany va esdevenir un succés llegendari.
Els personatges, interpretant-se a si mateixos, i que conten les diferents històries, són: Luis Mateo Díez, que narra Los grajos del sochantre, Pedro Trapiello narra Láncara, Antonio Pereira Las peras de dios, José María Merino El desertor i Julio Llamazares Retrato de bañista.
El 2006, la Fundación Villalar va restaurar i reeditar en DVD la cinta.

## Referències

* ↑ Bembibredigital.com. «El Filandón, de Chema Sarmiento» (en español). [Consulta: 14 enero 2011].
* ↑ El filandón al web del Festival de Sant Sebastià
* ↑ Diario de León. «La Fundación Villalar restaura el filme «El filandón», de Chema Sarmiento» (en español). [Consulta: 14 enero 2011].

## Enllaços externs

* El filandón a YouTube
# Església de Sant Gregori

L'Església de Sant Gregori és un monument del municipi de Sant Gregori (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta en forma de creu llatina, actualment amb tres naus, capelles laterals, cimbori i dues ales que parteixen del creuer a cada banda. L'absis central és de semicercle, amb volta de mig punt rebaixada i tres finestres de tipus romànic de doble esqueixada. Hi ha una absidiola al seu costat amb una finestra. A l'altra banda hi ha la sagristia en el lloc on anteriorment hi havia l'absidiola que falta. El cimbori amb quatre petxines ve suportat sobre quatre arcs sostinguts sobre amples pilastres. A la part superior hi ha una lluerna. Les capelles s'obren a la nau central amb arcs de canó rebaixats de pedra. El cor existent és una obra gòtica, amb nervis de pedra que sostenen l'arc rebaixat que s'aguanta a cada costat de nau damunt una petita cornisa. També hi ha el Comunidor, que aquí és situat a la planta superior en una torre, alta, amb quatre finestres d'arc de mig punt, obertes als quatre vents i coberta piramidal. S'hi conserva la part superior d'una escala de cargol de pedra que hi accedia.

## Història

El 882 fou donada pel bisbe Teotari a la catedral de Girona. Hauria estat una petita construcció preromànica de la qual no se'n conserven restes. Al segle x o XI s'hauria ampliat, segons es pot veure en el pergamí de consagració realitzada pel bisbe Odó a finals del segle x o principis del segle xi. Devia tenir planta de creu llatina, una nau i capçal amb tres absis, cimbori i creuer. La nau devia tenir la llargada de l'actual i la portada era la mateixa. Es conserven dos dels tres absis primitius. És probable que fos consagrada el 1038. Fou la segona consagració, ja que el bisbe Odó ho havia fet 50 anys enrere. En el segle xiii i XIV es feren importants reformes. S'haurien obert els murs laterals de la nau i construït les capelles, donant així un temple de tres naus com és ara. El 1588 es construí la pica baptismal. De la mateixa època és la capella del Roser, acabada abans de 1606, i la del Sant Crist. De principis del segle xvii seria també l'actual campanar.
A la primera meitat del segle xviii es feren també altres obres: s'allargaren les naus del creuer amb les dues capelles fondes. Primer fou la del costat de l'evangeli, el 1727. La que es troba al costat de l'epístola és de 1730. Es construí la sagristia nova, destruint l'absidiola lateral romànica que falta. L'any 1851 s'hauria acabat el remat de caràcter abarrocat que configura l'actual façana principal. Finalment el 1984 s'han realitzat obres de restauració.

## Referències

* 1 2 3 «Església parroquial de Sant Gregori». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2012].
# Arròs a banda

L'arròs a banda és un plat d'arròs, peix i marisc típic de la gastronomia valenciana. A diferència de la paella, aquest plat es prepara en una cassola metàl·lica més fonda, i el temps de cocció és més llarg, a causa d'una preparació esgraonada, o «a banda»: les verdures, el peix, i l'arròs es couen per separat.
Porta peix variat, com ara escorpa, gallineta, rap, rajada o aranya de mar. Al sofregit, també s'hi poden afegir molls i sepionets. Tot això és acompanyat de creïlles, col, ceba, tomàquet picolat, all, safrà, sal i aigua, a més d'una fulla de llorer.
Hi ha llocs on es menja remenat amb una cullerada d'allioli o d'alguna altra salsa, com ara: maionesa, maionesa rosada, maionesa verda, vinagreta, romesco cru, romesco tarragoní, salsa de mariner, etc.

## Referències

* 1 2 3 «Arròs a banda: recepta tradicional - Entrenosotros | Consum». [Consulta: 28 gener 2021].
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Leptotheridium

Leptotheridium és un gènere extint de mamífers artiodàctils de la família dels xifodòntids que visqueren a l'Europa occidental durant l'Eocè, fa entre 33,9 i 47,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Espanya (incloent-hi els jaciments de Sant Jaume de Frontanyà, el Roc de Santa i Sossís), França i Suïssa. Presenten un cert grau, no gaire considerable, de selenodòncia. Les quartes dents premolars superiors (P4) eren més aviat llargues. El nom genèric Leptotheridium significa ‘Leptotherium petit’, en referència a un tàxon que avui en dia es considera un nomen nudum.

## Referències

* 1 2 Entrada «Leptotheridium» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Prothero i Foss, 2007, «Endemic European Paleogene Artiodactyls: Cebochoeridae, Choeropotamidae, Mixtotheriidae, Cainotheriidae, Anoplotheriidae, Xiphodontidae, and Amphimerycidae» (J. Erfurt i G. Métais).

## Bibliografia

* Prothero, D. R.; Foss, S. E. The Evolution of Artiodactyls (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2007. ISBN 978-0-8018-8735-2.
# Sylvie Imbert

Sylvie Imbert és una maquilladora de cinema francesa establerta a Espanya, guanyadora de tres Goya al millor maquillatge i perruqueria. No va poder estudiar cinematografia perquè els seus pares no la van deixar anar a estudiar a París. Es va establir a Espanya durant la dècada del 1980 i va començar treballant com a traductora a les pel·lícules estatunidenques que es feien a Espanya. Va començar treballant a Malena es un nombre de tango (1996) i Abre los ojos (1997), amb la que fou nominada per primer cop als premis Goya. Fou nominada novament el 2009 pel seu treball a Los girasoles ciegos El 2012 va obtenir per fi el Goya al millor maquillatge i perruqueria per Blancaneu de Pablo Berger i fou nominat per El artista y la modelo de Fernando Trueba. Tornaria a guanyar el Goya el 2015 per Ningú no vol la nit d'Isabel Coixet i el 2019 el tornaria a guanyar per The Man Who Killed Don Quixote de Terry Gillian. El 2017 fou guardonada amb el Premi Ricardo Franco del Festival de Màlaga.
A més ha treballat en el make up d'altres llargmetratges com El principio de Arquímedes (2004), La piel que habito (2011), Palmeras en la nieve (2015) i La llamada (2017), així com el d'algunes sèries de televisió com Buscando el norte (2016), Paquita Salas (2018) i Criminal: España per a Netflix.

## Referències

* ↑ Sylvie Imbert: "Los actores son valientes, porque confían en el maquillador", eldiario.es, 19 de març de 2017
* ↑ Sylvie Imbert, una profesión y un modo de vida, al web de l'Acadèmia de Cinema
* ↑ Abre los ojos, al web dels Premis Goya
* ↑ Los girasoles ciegos al web dels Premis Goya
* ↑ La maquilladora Sylvie Imbert, Premio Ricardo Franco del Festival de Málaga, Diario Sur, 16 de febrer de 2017

## Enllaços externs

* Sylvie Imbert al web dels Goya
# Gueorgui Pinkhassov

Gueorgui Boríssovitx Pinkhassov, rus: Георгий Борисович Пинхасов, és un fotògraf franco-rus, nascut el 1952, que viu i treballa a París. Interessat per la fotografia des que era jove, Gueorgui Pinkhassov estudia cinematografia l'Institut Superior de Cinematografia (VGIK) de Moscou. Del 1971 al 1980, treballa per a l'estudi Mosfilm com a càmera. El director rus Andrei Tarkovski es fixa en ell i el convida a participar en el rodatge de Stàlker. Això marca l'inici d'una fructífera col·laboració entre tots dos. El 1978, Pinkhassov esdevé membre de la Unió Moscovita de les Arts Gràfiques, condició que li permet participar gratuïtament en exposicions. El 1985, s'instal·la a París. Tres anys més tard s'incorpora a l'agència Magnum Photos i treballa activament per als mitjans de comunicació, especialment amb motiu de grans esdeveniments. Però no només li interessa donar compte dels fets. La dimensió artística i innovadora que apareix en la seva primera obra, Sightwalk, es revela a les seves fotos que exploren la manera com alguns detalls particulars, alguns jocs de llum i alguns reflexos aconsegueixen copsar un ambient, crear una atmosfera.

## Selecció d'exposicions

* 2006, Le Bon Marché, París, França
* 1988, Centre de la photographie, Ginebra, Suïssa
* 1987, Cité Internationale des Arts, París, França
* 1979, Maison des écrivains, Moscou, Rússia
* 1979, Tallinn, Estònia

## Referències

* ↑ «Gueorgui Pinkhassov». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Bai Bureh

Bai Bureh (1840-1908) fou un estratega militar de Sierra Leone que va liderar l'aixecament dels Tenme contra els britànics el 1898.
Fill d'un important cap guerrer dels Loko i una dona dels Tenme, fou enviat de jove a Gbendembu, una escola d'entrenament militar. Allà es va guanyar el malnom de "Kebalai", traduït com "el que mai te la cistella plena" o "el que mai es cansa de la guerra".
Es va convertir en un famós cap militar durant les dècades de 1860 i 1870 ajudant al cap dels Soso durant una Gihad per establir les pràctiques islàmiques a la regió.
El 1886 fou coronat amb el títol honorífic de "Bai Bureh" i es va convertir en el rei de Kasseh. Va guanyar reconeixement cosa que va preocupar a la administració britànica a Freetown.
Quan els britànics van establir el protectorat el 1896, ràpidament van emetre una ordre de captura contra Bai Bureh, per por a que fomentés la resistència en contra del nou "impost a les cabanyes". Tot i això els britànics no van aconseguir capturar-lo i així va començar una guerra de 10 mesos on Bai Bureh va organitzar guerrilles a gran escala format per guerrers dels Tenme, els Soso, els Loko i els Limba. Durant els primers quatre mesos van tenir molta superioritat estratègica sobre els soldats britànics.
Fou capturat l'11 de novembre de 1898 i enviat a Freetown. Va ser enviat a l'exili fins al 1905 a la colònia de Costa d'Or (actual Ghana). Entre el 1905 i el 1908 va poder tornar, sent el cap de Kasseh. El 1908 va morir.
La seva efígie figura actualment en les figures de bitllets de 1.000 leones.

## Referències

* http://www.sierra-leone.org/Heroes/heroes5.html
# Taksony d'Hongria

Taksony (? - abans de 972) fou el tercer gran príncep dels magiars.
Era fill de Zolta (Zaltas), el quart fill del fundador de la dinastia Árpád i tercer gran príncep. D'acord amb el cronista de la Gesta Hungarorum, la seva mare era filla de Menmarót, un cap militar de la regió de Bihar.
L'any 947, Taksony va liderar els soldats del seu pare en una ràtzia a Itàlia, i obligà el rei Berenguer II a pagar-los una gran suma de diners. També hauria pogut participar en la batalla de Lechfeld, en què el rei Otó I d'Alemanya va infligir una derrota decisiva als magiars. Aquesta derrota va fer que els magiars aturessin les seves incursions a l'Europa occidental, per passar a llançar atacs contra l'Imperi Romà d'Orient.
Poc després de la Batalla de Lechfeld, vers el 955, Taksony va esdevenir gran príncep dels magiars. Durant el seu govern, un gran nombre d'immigrants petxenegs van assentar-se a Hongria. El mateix Taksony s'hauria casat amb una dona petxeneg o búlgara.
Taksony va casar el seu fill Géza amb la filla de Gyla de Transsilvània.

## Núpcies i descendents

Taksony es va casar vers l'any 945. Segons la Gesta Hungarorum, la seva esposa era dels territoris dels cumans (podria correspondre a una petxeneg o una búlgara). Tingueren dos fills:
* Géza: successor de Taksony com a gran príncep. Pare del primer rei hongarès, Esteve I.
* Miquel (Mihály): duc de Morava i Esztergom. Es casaria amb Adelaida de Polònia i seria pare de Vazul, contendent al tron i pare dels reis Andreu I i Béla I.
# Legió III Gallica

La legió III Gallica fou una legió romana creada per Juli Cèsar cap al 49 aC, durant la guerra civil contra Pompeu. El seu cognomen Gallica suggereix que els seus reclutes procedien originalment de les províncies gal·les. Es tenen notícies que la legió seguia activa a Egipte a començaments del segle iv. El seu símbol era un brau.
La legió prengué part en totes les campanyes de Juli Cèsar, incloent-hi les batalles de Farsàlia i Munda. Després de la mort de Juli Cèsar la III Gallica participà en les campanyes de Marc Antoni contra els parts i posteriorment s'enfrontà a les tropes d'Octavià i es rendí a Perugia l'hivern de l'any 41. Després de la batalla d'Àccium, la III Gallica fou destinada a la província de Síria. Des d'aquesta destinació, participà en la campanya de Gneu Domici Corbulo contra els parts per al control d'Armènia (63 dC). Posteriorment la legió fou transferida a la província de Mèsia, a la frontera del Danubi.
L'any dels quatre emperadors (69 dC) la legió donà suport primer a Otó i després a Vespasià i fou clau en la derrota final de Vitel·lí en la segona batalla de Bedríacum. En aquests anys Plini el Jove serví com a tribú militar d'aquesta legió. Posteriorment la legió fou destacada a Síria, on lluità en les revoltes jueves del segle ii. També participà en les campanyes de Luci Aureli Ver i de Septimi Sever contra els parts.
La III Gallica tingué un paper destacat durant el regnat d'Heliogàbal. L'any 218, durant el regnat de Macrí, Júlia Maesa es dirigí a Raphana, Síria, on la legió estava estacionada. Gràcies a les considerables donacions que feu a la legió aquesta proclamà emperador el seu fill de 14 anys, Heliogàbal el 16 de maig. El 8 de juny, a prop d'Antioquia, Gannis, el tutor d'Heliogàbal derrotà Macrí amb l'ajuda de la III Gallica i l'altres legions de l'est. L'any 219, la legió, cansada dels excessos d'Heliogàbal, donar suport al seu comandant Verus, que es proclamà emperador. Heliogàbal feu executar Verus i dispersà la legió. Tot i així, el següent emperador Alexandre Sever reconstituí la legió i l'estacionà novament a Síria.
Un oficial destacat de la III Gallica fou Luci Artori Cast, considerat per alguns historiadors com la figura històrica en què es basa la llegenda del rei Artús, quan serví a la legió VI Victrix després de servir a la III Gallica i a altres unitats.

## Referències

* ↑ Bowman, Alan; Garnsey, Peter; Cameron, Averil. The Cambridge Ancient History (en anglès). vol.12, The Crisis of Empire, AD 193-337. Cambridge University Press, 2005, p. 21. ISBN 0521301998.
# Caupolicán

Caupolicán va ser un toqui, el cap militar dels maputxes de Xile, qui va dirigir el seu exèrcit contra els conquistadors espanyols des de 1553 a 1558.
Després de la campanya de conquesta exitosa de Pedro de Valdivia a Araucanía i el fracàs del toqui Lincoyan per a detenir-los, els maputxes van ser convençuts per Colo Colo per a elegir un nou líder suprem de guerra en resposta a l'amenaça espanyola.
Caupolicán com un ulmen (mapudungun, home ric) de Pilmayquen va guanyar la posició de toqui en demostrar la seva força superior en sostenir el tronc d'un arbre durant tres dies i tres nits. A més de provar el seu poder físic, va haver d'improvisar un discurs poètic per a inspirar valor i unitat en la gent.
Va morir el 1558, en les mans dels colonitzadors espanyols com el seu presoner. Va sofrir l'empalament, essent forçat a asseure's sobre una estaca mentre la seva esposa contemplava la tortura. Després de la seva mort, va ser reemplaçat pel seu fill, Caupolicán el Jove.

## Referències

* ↑ Caupolicán ho va carregar durant dos dies i una nit, segons el Vivar, Cap. CXVII. Alonso de Ercilla va argumentar, no obstant això, que va ser en tres dies i tres nits.

## Notes

* La primera història de Xile va ser escrita el 1558 per Jerónimo de Vivar, Crónica y relación copiosa y verdadera de los reinos de Chile (Crònica i relació abundant i verdadera dels regnes de Xile) Arxivat 2008-05-26 a Wayback Machine. ARTEHISTORIA REVISTA DIGITAL; Crónicas de América (castellà)
* La major part de la llegenda de Caupolicán es troba al poema La Araucana d'Alonso de Ercilla, una obra literària sobre la conquesta espanyola d'Amèrica.
# Yari

Yari (槍 en japonès), és una llança, o més concretament, el cap d'una llança recta. L'art marcial d'esgrimir el yari es denomina sōjutsu. Els yaris mesuraven entre un i més de sis metres. Els models més llargs es diuen ōmi no yari mentre que els més curts són les anomenades mochi o tae yari. Els models més llargs els portaven les tropes a peu (ashigaru), mentre que el samurai, generalment portava el model més curt.
El yari es caracteritza per una fulla recta que podria ser de 0,9 metres o més.
* Kikuchi yari
* Sasaho yari.
* Sansaku yari.
* Ryo shinogi fukuro yari.
# ASTER

ASTER (Advanced Spaceborne Thermal Emission and Reflection Radiometer traduït com Radiòmetre Avançat d'Emissió Tèrmica i Reflexió Espacial) és un dels cinc sensors de teledetecció instal·lats a bord del Satèl·lit Terra llançat a l'òrbita de la Terra per la NASA l'any 1999. Aquest sensor ha estat arreplegant dades des de febrer de 2000 i va ser dissenyat i fabricat pel Ministeri d'Economia, Comerç i Industria del Japó (METI).
El sensor ASTER proporciona imatges d'alta resolució de la Terra en 15 bandes espectrals diferents de l'espectre electromagnètic que van des de la llum visible fins a la llum infraroja tèrmica. La resolució angular de les imatges proporcionades està entre els 15 i els 90 metres. La informació proporcionada per aquest sensor és utilitzada per a crear mapes detallats de temperatura superficial del terreny, emissivitat, reflectància i elevació.
Entre la informació més destacable que hi ha aconseguit aquest sensor es troba el mapa topogràfic (més conegut com a Model Digital d'Elevació Global, GMDE) més complet del planeta Terra a partir de les 1,3 milions d'esteropars d'imatges que hi ha aconseguit i que es va publicar el 29 de juny de 2009 de manera gratuïta. Aquest MDE suposa una cobertura planetària del 99% de la superfície terrestre arribant des d'una latitud de 83º Nord fins a 83º Sud amb una resolució espacial de 30 metres (98 peus).

## Bandes de l'ASTER

| Banda | Denominació | Longitud d'ona (µm) | Resolució (m) | Nadir o Revers | Descripció |
| B1 | VNIR_Band1 | 0.520-0.600 | 15m | Nadir | Verd/Groc visibles |
| B2 | VNIR_Band2 | 0.630-0.690 | 15m | Nadir | Roig visible |
| B3 | VNIR_Band3N | 0.760-0.860 | 15m | Nadir | Infraroig proper |
| B4 | VNIR_Band3B | 0.760-0.860 | 15m | Revers | Infraroig proper |
| B5 | SWIR_Band4 | 1.600-1.700 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B6 | SWIR_Band5 | 2.145-2.185 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B7 | SWIR_Band6 | 2.185-2.225 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B8 | SWIR_Band7 | 2.235-2.285 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B9 | SWIR_Band8 | 2.295-2.365 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B10 | SWIR_Band9 | 2.360-2.430 | 30m | Nadir | Infraroig d'ona curta |
| B11 | TIR_Band10 | 8.125-8.475 | 90m | Nadir | Infraroig d'ona llarga o Infraroig tèrmic |
| B12 | TIR_Band11 | 8.475-8.825 | 90m | Nadir | Infraroig d'ona llarga o Infraroig tèrmic |
| B13 | TIR_Band12 | 8.925-9.275 | 90m | Nadir | Infraroig d'ona llarga o Infraroig tèrmic |
| B14 | TIR_Band13 | 10.250-10.950 | 90m | Nadir | Infraroig d'ona llarga o Infraroig tèrmic |
| B15 | TIR_Band14 | 10.950-11.650 | 90m | Nadir | Infraroig d'ona llarga o Infraroig tèrmic |

## Enllaços externs

* Pàgina Web de l'ASTER Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine.
* Informació a la NASA de l'ASTER Arxivat 2006-01-11 a Wayback Machine.
* Informació i descàrrega del GMDE obtingut pel sensor ASTER Arxivat 2009-07-07 a Wayback Machine.