OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Benjamin McKenzie

Benjamin McKenzie Schenkkan (12 de setembre del 1978) és un actor estatunidenc. És el protagonista de la sèrie de televisió, The OC, interpretant a Ryan Atwood, un jove amb problemes familiars i que se'n va a viure a Newport Beach.

## Biografia

Benjamin McKenzie va créixer a Austin, Texas, i va anar a la Universitat de Virginia, on es va matricular en Econòmiques i Relacions Internacionals. El seu oncle és el dramaturg premiat amb el Pulitzer Robert Schenkkan, el seu pare Pete Schenkkan i la seva mare, Frances Schenkkan, és una poetessa d'èxit. Té 2 germans, el del mig té 22 anys i es diu Nate, el petit té 19 i es diu Zack.
A l'acabar la carrera (és llicenciat en Assumptes exteriors i Economia) es va traslladar a Nova York per exercir la seva veritable vocació, la d'actor. Va aparèixer en La vida és un somni fent el paper de Soho. A més, va actuar en nombroses produccions en el Festival de Teatre Williamstown, incloent-hi "Street Scene" (l'Escena del Carrer) i "The Blue Bird" (L'Au Blava). I a la Universitat de Virginia, va actuar en "Measure for Measure" (la mesura per a la mesura) i "Zoo Story" (Història del Zoo).
La seva vida canvia el 2003 quan és fitxat per a protagonitzar "The OC" i es converteix, en unes setmanes, en l'actor revelació dels Estats Units.

## Filmografia

* "The OC" (2003 - 2006) Serie de tv .... Ryan Atwood
* The Teen Choice Awards 2004 (2004) (TV) .... Ell mateix
* Junebug (2005) .... Johnny
* 88 minuts: (2007) ... Mike Stemp

## Aparicions televisives

* "Total Request Live" playing "Himself" 23 Maig 2005
* "The Ellen DeGeneres Show" playing "Himself" 23 Febrer 2005
* "Live with Regis and Kathie Lee" playing "Himself" 8 Febrer 2005
* "The Tonight Show with Jay Leno" playing "Himself" (as Ben McKenzie) 18 Novembre 2004
* "Mad TV" playing "Ryan" (episodi # 9.22) 1 Maig 2004
* "Punk'd" playing "Himself" (episodi # 3.1) 25 Abril 2004
* "Last Call with Carson Daly" playing "Himself" 3 Març 2004
* "Late Show with David Letterman" playing "Himself" 25 Febrer 2004
* "The Ellen DeGeneres Show" playing "Himself" 11 Novembre 2003
* "Live with Regis and Kathie Lee" playing "Himself" 29 Octobre 2003
* "Total Request Live" playing "Himself" 29 Octobre 2003
* "JAG" playing "Petty Officer Spencer" in episodi: "Empty Quiver" (episode # 8.17) 25 Febrer 2003
* "The District" playing "Tim Ruskin" in episodi: "Faith" (episode # 3.5) 26 Octobre 2002

## Enllaços externs

* Biografia i fotos Arxivat 2007-10-22 a Wayback Machine. (anglès)
* Biografia (anglès)
# Cor Madrigal

El Cor Madrigal és una agrupació coral fundada per Manuel Cabero i Vernedas l'octubre de 1950 a Barcelona i celebrà el seu primer concert el juliol de 1951. El 1993 n'assumí la direcció Mireia Barrera. Des de setembre de 2019, Pere Lluís Biosca n'és el director.
Al llarg de la seva existència ha treballat amb directors com Sergiu Celibidache, Mario Rossi, Sergiu Comissiona, Franz-Paul Decker, Trevor Pinnock, Mstislav Rostropóvitx i Claudio Scimone, entre d'altres. El Cor Madrigal forma part de l'Agrupació Cor Madrigal.

## Referències

* ↑ «Mireia Barrera | enciclopedia.cat». [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Cor Madrigal | enciclopedia.cat». [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Currículum». Cor Madrigal. [Consulta: 19 febrer 2012].
* ↑ «Pàgina web de l'Agrupació Cor Madrigal» (en català). [Consulta: 21 gener 2025].

## Enllaços externs

* Cor Madrigal - Lloc web oficial
# Gru, el meu dolent preferit

Gru, el meu dolent preferit (títol original en anglès, Despicable Me) és una pel·lícula d'animació en 3D del 2010 produïda per Universal Pictures i Illumination Entertainment. Aquesta pel·lícula ha estat doblada i subtitulada al català.
La història tracta sobre un home anomenat Gru que pretén ser superdolent i vol demostrar-ho robant la lluna. Tanmateix, en aquest pla no té en compte els sentiments que li desperten els tres orfes que hereta i que li ensenyaran que ser un dolent no vol dir precisament ser dolent.
La pel·lícula va ser nominada, entre altres premis, als Globus d'Or del 2011 com a millor pel·lícula d'animació. El 2013 se n'estrenà una seqüela, Gru 2, el meu dolent preferit. El 2022 se n'ha estrenat un esqueix, centrat en els personatges dels Minions, titulat Minions: L'origen de Gru i també doblada al català

## Repartiment

| Personatge | Veu original en anglès | Doblatge al català |
| Gru | Steve Carell | Pep Anton Muñoz |
| Vector | Jason Segel | Luis Posada |
| Dr. Nefario | Russell Brand | Òscar Barberan |
| Mare d'en Gru | Julie Andrews | María Luisa Solá |
| Sr. Perkins | Will Arnett | Jaume Comas |
| Srta. Hattie | Kristen Wiig | Roser Aldabó |
| Margo | Miranda Cosgrove | Paula Ribó |
| Edith | Dana Gaier | Núria Trifol |
| Agnes | Elsie Fisher | Rosa Pastó |
| Firaire | Jack McBrayer | Xavier Cassan |
| Fred McDade | Danny McBride | Amadeu Aguado |
| Turista | Mindy Kaling | Alba Solá |
| Presentador | Ken Jeong | Ramon Canals |

## Premis i nominacions

La cinta va ser nominada a diversos premis cinematogràfics, entre els quals destaquen:
* Globus d'Or a la millor pel·lícula d'animació
* BAFTA a la millor pel·lícula d'animació
* Satellite Award a la millor pel·lícula d'animació

## Seqüeles

La pel·lícula ha tingut dues seqüeles: Gru 2, el meu dolent preferit i Gru 3, el meu dolent preferit. També se n'estrenà un spin-off i preqüela el 2015, titulat Els Mínions. El 2022 es va estrenar Minions: L'origen de Gru.

## Referències

* ↑ «Gru, el meu dolent preferit». ésAdir. [Consulta: 23 setembre 2023].
* ↑ «Gru, el meu dolent preferit :: Pel·lícules :: Cinema per a estudiants». [Consulta: 20 juliol 2022].
* ↑ Gru, el meu dolent preferit a [./Goita_què_fan,_ara! Goita què fan, ara!]
* ↑ .«‘Minions: L'origen de Gru’ s'estrena divendres en català». [Consulta: 20 juliol 2022].
* ↑ Fitxa de doblatge al català
* ↑ Premis a IMDb

## Enllaços externs

* Gru, el meu dolent preferit - Lloc web oficial
* Gru, el meu dolent preferit Tràiler a YouTube
* Gru, el meu dolent preferit a Fotogramas (castellà)
# Incitatus

Incitatus (en llatí, 'Impetuós') va ser el cavall preferit de Calígula.
Es tractava d'un cavall de carreres de procedència hispana. La devoció de Calígula pel seu cavall arribava a extrems ridículs. En un primer moment va manar construir-li unes quadres de marbre amb pessebres d'ivori per al seu ús exclusiu, però aviat va arribar a donar-li tota una vila amb jardins i 18 servents per la seva cura personal. Dormia amb flassades de color porpra (el tint més car a l'antiga Roma, reservat a la família imperial) i duia collarets de pedres precioses. Posteriorment, Calígula, malgrat el que es pensa, no va atorgar a Incitatus el títol de Cònsol de Bitinia. Ha estat una mala interpretació d'un text de Suetoni. D'altra banda, la nit anterior a una competició de cavalls, l'emperador dormia al costat de l'animal i decretava un silenci general que ningú podia violar a tota la ciutat sota pena de mort, amb la finalitat que el cavall descansés correctament. Pel que sembla, Incitatus només va perdre una carrera en la seva vida, després de la qual Calígula va ordenar al botxí que matés lentament l'auriga per assegurar-se que sofrís.

## Referències

* 1 2 Padró, C. «6 cavalls amb història». Sàpiens. [Consulta: 1 maig 2022].
# Lleterola de llet serosa

Les lleteroles de llet serosa són lleteroles caracteritzades pel seu làtex aquós o amb aspecte de xerigot.
És un grup reduït de bolets molt freqüents en boscos mediterranis. Són lleteroles més aviat petites, de barret poc carnós, brunenc, sovint de superfície granulosa.
Són bolets d’olor més aviat forta, que recorda la xicoira o el fenigrec.
Pertanyen al gènere Lactarius secció Olentes.

### Espècies de lleteroles de serosa

* Lactarius camphoratus (=L. cimicarius), lleterola de càmfora
* Lactarius atlanticus, lleterola de peu pelut
* Lactarius serifluus (=L. subumbonatus), lleterola fosca de roure

## Referències

* 1 2 3 Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021. ISBN 978-84-18243-12-7.
* 1 2 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Basso, Maria Teresa. Lactarius Pers., p:848. Alassio: Mykoflora, 1999. ISBN 88-87740-00-3.
# Saura de Mallorca

Saura de Mallorca i Puigbadró, també anomenada Saura Sanç de Mallorca.
Filla il·legítima de Sanç I de Mallorca. Es casà, abans de 1324, amb Ramon Galceran de Pinós, senyor de les baronies de Torà, Cellers i Ardèvol. El germà gran de Ramon Galceran, Pere Galceran I de Pinós, baró de Pinós, ja s'havia casat el 10 d'octubre de 1299, amb una altra Saura de Mallorca, filla del rei Jaume II de Mallorca, fet que ha causat vàries confusions en la historiografia.
Tingué dos fills, Ramonet de Pinós i Mallorca i Asbert de Pinós i Mallorca.

## Referències

* 1 2 «Pinós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 5 febrer 2024].
* ↑ Isamat, Aurelio José Miguel. Casa de Berga-Pinós-Mataplana, 1974, p. 43.
* ↑ Bover, Joaquin Maria. Diccionario histórico-geografico-estadístico de las Islas Baleares (en castellà). Palma: Tomo I, 1845, p. 190.
# Aldees Infantils SOS

Aldees Infantils SOS és una organització sense ànim de lucre, d'ajuda a la infància —i que és de caràcter privat i àmbit mundial interconfessional i independent de tota orientació política—, que es dedica a l'atenció a nens i nenes i adolescents en situació de risc social i de desempar, a través de llars de Sant Feliu de Codines, residències per a menors i pisos assistits i d'alta autonomia per a majors d'edat, i també atenció a menors normalitzats en horari extraescolar a través del Centre Obert de Sant Adrià de Besòs. Foren fundades en l'àmbit europeu el 1949; però el primer centre a Espanya el fundà el 1967 Montserrat Andreu Batlló a Sant Feliu de Codines, tot i que no fou reconeguda legalment com a associació fins al 1981.
És membre de la UNESCO i amb un assessor permanent al Consell Econòmic i Social de l'ONU. El 2003 va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.

## Estructura

Mantenen 449 Aldees i 1249 Dispositius SOS que acullen 200 000 nens/es i joves a 132 països. A Espanya hi ha 8 Aldees Infantils SOS a: Barcelona, Pontevedra, Madrid, Granada, Conca, Saragossa, Santa Cruz de Tenerife i Las Palmas. Per a joves hi ha Residències i pisos.

## Enllaços externs

* Web d'Aldeas Infantiles SOS Arxivat 2007-12-14 a Wayback Machine.
# Fina Masgrau i Plana

Fina Masgrau i Plana (Banyoles, 1953) és una mestra i escriptora catalana, especialitzada en literatura infantil.

## Trajectòria

Nascuda a Banyoles el 1953, resideix a València des dels anys setanta. El 1975 es tragué el títol de mestra a l'Escola Universitària de Professorat d'EGB de la Universitat Autònoma de Barcelona i el 1978 es va llicenciar en Filosofia i Ciències de l'Educació, secció Psicologia, a la Universitat de València. Des de 1977, ha treballat de mestra i psicopedagoga tant en l'educació primària com en l'educació secundària. Paral·lelament a la seva tasca docent, s'ha dedicat activament a la literatura infantil, tant en l'organització de cursos i seminaris com en l'àmbit de la creació: escrivint històries per a nois i noies i materials per a l'ensenyament de la lectura i l'escriptura. De la seva obra, destaca la trentena de títols de la sèrie «La rata Marieta», il·lustrats per Lourdes Bellver, traduïts a diversos idiomes. El 1991 va rebre el Premi de la Crítica Serra d'Or de literatura infantil amb el llibre Marieta i el telèfon (1990).

## Obra escollida

* Gegants (1983)
* Sopa de lletres (1984)
* El país de la no-memòria (1988)
* Xino-xano (1992)
* Marieta i el telèfon (1990, premi Crítica Serra d'Or 1991)
* Marieta es disfressa (1990)
* Marieta somia (1991)
* Marieta conductora (1996)
* Marieta inventora (1998)
* Marieta cuinera (2001)
* El circ (2007)
* El llapis (2007)
* Marieta grangera (2008)
* Marieta fa teatre (2008)
* Marieta i el Cap d'any (2010)

## Referències

* ↑ «Fina Masgrau i Plana». Diccionari de la literatura catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fina Masgrau Plana». Autors a les aules. Arxivat de l'original el 2020-02-24. [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ «Fina Masgrau | llibresvalencians.com». [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ Levante-EMV. «Inauguran la exposición "La rateta Marieta" en El Corte Inglés de Pintor Sorolla» (en castellà). [Consulta: 16 abril 2020].
* ↑ «Premis Crítica 'Serra d'Or' 1991». Serra d'Or, 1991, pàg. 44–45.
* ↑ «Fina Masgrau I Lourdes Bellver». [Consulta: 16 abril 2020].
# Planxa

Una planxa és un estri de cuina format per una placa de cocció llisa, generalment metàl·lica, que permet de cuinar, sofregir i fer torrar aliments conservant-ne els gusts. És un mode de cocció de contacte.

## Etimologia

La planxa hauria estat creada a Espanya en ocasió de grans festes religioses i deu el seu succés a les seves capacitats de cocció per a un gran nombre de persones i a la gran varietat dels plats preparats. Destinada tot primer a una cuina d'exterior, la planxa simbolitza avui dia una cuina simple i convivial que es prodiga tan en exterior com en interior.

## Descripció

La planxa designa tant l'aparell de cocció com el mètode associat. Aquest mètode" a la planxa » requereix una placa de cuina escalfada amb gas, elèctrica o de carbó per a assolir una temperatura superior a 240 . °C. No obstant això, aquesta temperatura no ha de superar 300 °C, per a evitar el fenomen de carbonització dels aliments.
L'interval de temperatura ideal per a utilitzar una planxa és, doncs, entre 240 i 300 °C amb la regulació necessària en funció de l'aliment. A títol indicatiu, la carn es cuina a 250 °C i el peix a 260 °C al començ de la cocció i després a 220 °C, les verdures es cuinen a 220 °C .
A diferència de les carns a la brasa preparades a la barbacoa, on les flames poden cremar i fer que els aliments siguin nocius a causa del fum (producció de benzopirè), el menjar és sobtat sobre la planxa de manera homogènia, en sustentació sobre aquesea. L'elevada temperatura de la planxa indueix un fenomen de calefacció, conegut com a efecte Leidenfrost, que permet als aliments i a planxa de mantenir els seus sucs i les seves sabors .
Els materials utilitzats per a la placa depenen de llur ús : ferro colat, acer laminat, acer esmaltat, alumini, acer inoxidable per a models d'ús públic en general. El crom dur i l'acer inoxidable també s'utilitzen per als models de " gamma alta " o per a ús professional.
Quan s'utilitza per la primera vegada, una placa de ferro colat, d'alumini o d'acer inoxidable s'enfosqueix gradualment. Això és un fenomen anomenat condiment, que fa que el metall sigui totalment antiadherent.
La potència dels cremadors ha de ser al mínim de 5 kW per a un ràpid augment de la temperatura i la placa de cocció ha d'arribar a 6 mm per a evitar deformacions.

## Notes i referències

* ↑ «Royalcraftwood». samedi 26 février 2022

## Vegeu també

* Tauler de tallar
* Teppanyaki

## Enllaços externs

* Primera associació espanyola de cuina a la planxa
# Finn Cole

Finlay Lewis J. Cole (Londres, 9 de novembre de 1995) és un actor anglès. És conegut pel seu paper a la sèrie de la BBC Peaky Blinders com a Michael Gray i Joshua "J" Cody a la sèrie de TNT Animal Kingdom.

## Filmografia

| Any | Títol | Rol | Notes |
| 2012 | Offender | Riot Boy | |
| 2014–2022 | Peaky Blinders | Michael Gray | Repartiment principal |
| 2015 | An Inspector Calls | Eric Birling | Pel·lícula de televisió |
| 2015 | Lewis | Ollie Tedman | 2 episodis |
| 2016–2022 | Animal Kingdom | Joshua "J" Cody | Repartiment principal |
| 2018 | Slaughterhouse Rulez | Don Wallace | |
| 2019 | Dreamland | Eugene Evans | |
| 2020 | Here Are the Young Men | Joseph Kearney | |
| 2021 | F9 | Jakob Toretto (jove) | |

## Referències

* ↑ «FINN COLE» (en anglès). THE LAST MAGAZINE, 13-06-2016. Arxivat de l'original el 2023-08-27. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «https://tubitv.com/person/4f9ad0/finn-cole» (en anglès). Tubi, 31-12-2015. [Consulta: 27 agost 2023].
# Enveja sana

Enveja sana (títol original en francès, Le Bonheur des uns...) és una pel·lícula francesa de 2020 dirigida per Daniel Cohen. És una adaptació cinematogràfica de la seva obra L'Île flottante. S'ha doblat i subtitulat al català central; també s'ha doblat al valencià per a À Punt.

## Sinopsi

La Léa i en Marc, i la Karine i en Francis, són dues parelles d'amics de tota la vida. L'harmonia es trenca el dia que Lea, la més discreta de tots, els diu que està escrivint una novel·la que s'acabarà convertint en un èxit de vendes.

## Repartiment

* Bérénice Bejo: Léa
* Vincent Cassel: Marc
* Florence Foresti: Karine
* François Damiens: Francis
* Daniel Cohen: Paul, el superior de Léa a la botiga
* Owen Tannou: Enzo, fill de la Karine i d'en Francis.
* Romain Cottard: Sylvain
* Constance Labbé: Stéphanie, secretària d'en Marc
* François-Éric Gendron: l'editor
* Bruno Gouery: el cambrer del restaurant
* Artus: Lionel
* Stephen Manas: Thierry
* Alice Carel: la clienta de l'impermeable
* Henri Payet: el mestre dels bonsais
* Charley Fouquet, Alika Del Sol i Alex Vizorek: amics de la Léa

## Referències

* ↑ «Le bonheur des uns... : critique envieuse» (en francès). [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ ««Le Bonheur des uns…», une comédie excessive et bourrée de clichés» (en francès), 08-09-2020. [Consulta: 27 octubre 2020].
* ↑ «Bande-annonce du film Le Bonheur des uns, avec Bérénice Béjo, Vincent Cassel, Florence Foresti.». leblogtvnews.com, 30-07-2020.
* 1 2 Le bonheur des uns... a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Enveja sana». Goita què fan ara. [Consulta: 23 febrer 2023].
* ↑ «Enveja sana». À Punt, 23-08-2023. [Consulta: 24 agost 2023].
# Xavier Bassas Vila

Xavier Bassas Vila (Barcelona, 1978) és un filòsof, traductor i editor català. Doctor en Filologia francesa i Filosofia per la Universitat de la Sorbona-París IV i per la Universitat de Barcelona, on ensenya actualment en el departament d'Estudis Francesos.
Els seus treballs es concentren en l'estudi de la fenomenologia i la seva relació amb el llenguatge, les traduccions del pensament francès contemporani (especialitzant-se en l'obra de Jacques Rancière, Jacques Derrida i Jean-Luc Marion, dels quals ha traduït moltes obres i ha escrit abastament). En la seva vessant editora, ha tingut cura d'edicions literàries, artístiques i de caràc­ter polític (El espectador emancipado, Jacques Rancière; ¿Qué representa el nombre de Sarkozy?, Alain Badiou; Democracia en suspenso, Giorgio Agamben, Jacques Rancière et alii; El tiempo de la igualdad i Las distancias del cine, Jacques Rancière; ¿Qué es el pueblo? Alain Badiou, Jacques Rancière et alii; El hilo perdido, Jacques Rancière, entre molts d'altres).
Va ser el co-director de les Jornades Filosòfiques de Barcelona durant les seves vuit edicions (2010-2017) amb l'Arts Santa Mònica, el CCCB i l'Institut francès de Barcelona. Amb l'Institut francès, també va coordinar la Nuit des Idées 2018 sobre el Maig del ‘68 i, l'any 2021, sobre el cos i la pandèmia. Va co-dirigir la col·lecció “Ensayo” a Ellago editores i, actualment, dirigeix la col·lecció “Pensamiento Atiempo” a Casus Belli ediciones. Amb l'artista Raquel Friera, ha fundat l'Institut del Temps Suspès al MUSAC de León, un projecte interdisciplinari d'art contemporani, filosofia, literatura i reflexió política.
Recentment, ha publicat el monogràfic Jacques Rancière. L'assaig de la igualtat (Gedisa, 2017, també en castellà el 2019) i un diàleg amb el mateix J. Rancière titulat El litigio de las palabras. Diálogo sobre la política del lenguaje (NED ediciones, 2019, traduït en diverses llengües).

## Referències

* ↑ «Xavier Bassas». Universitat de Barcelona. Arxivat de l'original el 2024-01-10. [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ «Xavier Bassas». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
* ↑ «Colección Atiempo archivos» (en castellà). [Consulta: 2 desembre 2021].
* ↑ «Inicio» (en castellà). [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ «La nostra política de cada dia és policial». Ara, 24-02-2018. [Consulta: 24 juny 2019].
* ↑ «El litigio de las palabras» (en castellà). [Consulta: 19 febrer 2022].

## Enllaços externs

* Articles i ressenyes a La Directa: https://directa.cat/persons/xavier-vila-bassas/
* Articles, presentacions, epílegs a la pàgina acadèmica: https://www.researchgate.net/profile/Javier_Bassas_Vila/contributions
* Seminari amb Jacques Rancière a La Virreina - Centre de la Imatge a Barcelona: https://ajuntament.barcelona.cat/lavirreina/ca/recursos/politica-del-sentit-litigis-de-la-imatge-i-el-llenguatge-2-versio-doblada-al-castella/284
* Entrevista a Xavier Bassas i Laura Llevadot al 3/24, presentació del llibre sobre Jacques Rancière i la col·lecció Pensament polític postfundacional a Editorial Gedisa
* Entrevista de Joan Barril a Xavier Bassas al Cafè de la República
# Mapa de Fosses comunes de Mallorca

El Mapa de Fosses Comunes de Mallorca és un estudi sobre les fosses de la guerra civil espanyola a l'illa de Mallorca, coordinat per Manel Suárez, en el que hi van participar vint-i-dos investigadors de vint-i-cinc municipis mallorquins, i en el que es van documentar per primera vegada 49 fosses de la guerra civil distribuïdes en 28 cementiris, una vorera de carretera, tres platges, onze espais a foravila, tres penya-segats, i quatre pous, en els que estarien enterrats víctimes mortals de la repressió feixista a Mallorca durant els anys 1936-1939.
En l'estudi s'hi identifiquen 760 víctimes, així com les catorze víctimes mortals mallorquines a camps de concentració nazis.
L'estudi és l'origen de les exhumacions fetes al cementiri de Porreres i de Son Coletes.

## Referències

* ↑ Varis autors MAPA DE LES FOSSES COMUNES DE MALLORCA, 11-2010.
# Miguel Domanski Mayor

Miguel Domanski Mayor (Alacant, 1813 - 1888) fou un polític alacantí, alcalde d'Alacant durant el Sexenni Democràtic. Era fill de l'aristòcrata polonès establert a Alacant Alberto Domanski Zaborowski i de la valenciana Vicenta Mayor. Gràcies a les influències del seu pare ingressà a la Guàrdia de Corps d'Isabel II d'Espanya i després al Cos de Carrabiners, amb el que el 1853 assolí el grau de capità. Fou destinat a València, les Balears i en 1858 a San Roque (Cadis), on es va casar. El 1865 fou destinat a Alacant amb el grau de comandant. Va donar suport la revolució de 1868 i fou ascendit a tinent coronel. Després del cop d'estat del general Pavía fou nomenat alcalde d'Alacant el febrer de 1874 en representació del Partit Monàrquic Constitucional. Durant el seu mandat va restablir el romiatge de Santa Faç. Fou destituït en juny de 1874. Posteriorment es va unir al Partit Liberal i fou diputat de la Diputació d'Alacant en 1875 pel districte de la Vila Joiosa i en 1878 pel de Callosa d'en Sarrià.

## Referències

* ↑ Lo de Domañski - Encuentro de dos familias en Benidorm de Félix Pillet Capdepón (Universitat de Castella La Manxa)
* ↑ Miguel Domanski a l'Alicantepedia