# Batalla de Noirmoutier (1794)

La batalla de Noirmoutier fou un enfrontament molt important dintre la revolta de la Vendée, entre els vendesos que s'oposa als republicans, el 3 de gener de 1794 pel control de l'illa de Noirmoutier.

## Ubicació de l'illa de Noirmoutier

Situada a la badia de Bourgneuf i lligada a la terra ferma pel Passage du Gois, l'illa va ser ocupada el 12 d'octubre de 1793 per les tropes de Vendée del general Charette. Aquesta decisió va alarmar immediatament el Comitè de Seguretat Pública, que temia una intervenció dels britànics a favor dels reialistes. No obstant això, Charette no va intentar fins al desembre enviar una goleta a Gran Bretanya per contactar amb el govern de Londres i no rebrà cap resposta durant uns quants mesos.
Els republicans desembarquen a l'illa de Noirmoutier el 3 de gener de 1794 al matí i s'apoderen de tota la seva part meridional després de lluitar a la punta del Fosse i al poble de Barbâtre. Després caminen tota la tarda fins a la ciutat de Noirmoutier, on reben la capitulació dels vendéans que deixen les armes contra la promesa de salvar la vida.
Acceptada pel general Haxo, la capitulació no va ser respectada pels representants de la missió Prior del Marne, Turreau i Bourbotte, que van afusellar en pocs dies entre 1.200 i 1.500 presoners, inclòs Maurice D'Elbée, l'antic generalíssim del catòlic i Reial Exèrcit.
La represa de Noirmoutier va seguir uns dies la batalla de Savenay, que va veure la destrucció de les forces de la Vendée dedicades al Gir de galerna. Després d'aquestes dues victòries, considerades decisives, els comandants republicans creuen que la revolta de La Vendée està a punt d'acabar. Els Vendéans ja no controlaven cap territori i les darreres bandes insurgents només comptaven amb uns quants centenars o uns quants milers d'homes, caçats al bosc i al camp. A mitjan gener, el general Turreau va llançar les seves "columnes infernals" amb la intenció de donar l'últim cop a la insurrecció de la Vendée.

## Context

Captura de Noirmoutier pels Vendéans L'illa de Noirmoutier va canviar de mans diverses vegades durant la guerra de Vendée. Situat a la badia de Bourgneuf, no gaire lluny de l'illa de Bouin, és accessible des de la terra pel pas de Gois, una calçada submergible de 5 quilòmetres transitable a peu durant les marees baixes, que connecta l'illa amb el continent pel port de La Cronière, a la ciutat de Beauvoir-sur-Mer. Noirmoutier es divideix en dues parròquies: al nord la ciutat de Noirmoutier-en-l'Île, també anomenada Saint-Philbert de Noirmoutier, poblada per 3.675 habitants el 1791 i al sud la ciutat de Barbâtre, poblada per 2.221 habitants el 1791 El nord de l'illa, des de La Guérinière fins a l'Herbaudière, està format per salines. El sud, des de La Guérinière fins a la punta de la Fosse, està cobert de sorres, terres cultivables i vinyes.
Noirmoutier va caure per primera vegada al poder dels insurrectes el 19 de març de 1793, quan els hortolans dirigits per Joseph Guerry de La Fortinière van creuar el Gois i van ocupar l'illa sense trobar resistències. No obstant això, a l'abril, els republicans reprenen les ciutats de Challans i Machecoul i arriben als afores de l'illa. Després d'una convocatòria del general Beysser i el desembarcament de 200 homes del vaixell Le Superbe, de l'esquadró del contraalmirall Villaret de Joyeuse, els habitants de Noirmoutier van presentar la seva submissió el 29 d'abril. Els líders insurgents René Augustin Guerry i Rorthais des Chataigners van ser arrestats i enviats a Nantes, però Guerry de la Fortinière, Tinguy i el cavaller de Régnier van aconseguir escapar.
Articles principals: Batalla de Noirmoutier (30 de setembre de 1793), Batalla de Noirmoutier (12 d'octubre de 1793) i Massacre de Bouin. No obstant això, al juny, els vendeans van reprendre Challans i Machecoul i van poder amenaçar una vegada més a Noirmoutier. Després d'un primer intent fallit el 30 de setembre, l'exèrcit del general Charette, ajudat per habitants del poble de Barbâtre, es va apoderar de l'illa el 12 d'octubre. La feble guarnició republicana va oferir poca resistència i va capitular. Charette va formar una administració reialista a Noirmoutier i hi va deixar part de les seves tropes abans de marxar després de tres dies. Els presoners republicans van ser enviats a Bouin, on el líder local, François Pajot, va matar diversos centenars el 17 i 18 d'octubre.
Ofensiva republicana contra Charette
L'octubre de 1793, la situació militar a la Vendée va ser d'avantatge dels republicans. L'exèrcit d'Occident va concentrar els seus esforços en l'exèrcit d'Anjou i Haut-Poitou, comandat pel generalíssim Maurice D'Elbée, que va ser derrotat el 17 d'octubre a la Segona Batalla de Cholet. Comença llavors el "Gir de galerna": la major part de les forces reialistes i les forces republicanes van al nord del Loira i xoquen fins al desembre al Maine, Bretanya i Normandia. Malgrat diverses crides d'ajuda enviades per d'Elbée, Charette i els altres caps del Pays de Retz i del Bas-Poitou van romandre al marge d'aquests esdeveniments.
Tanmateix, a París, la notícia de la presa de l'illa de Noirmoutier va despertar la preocupació del Comitè de Seguretat Pública, que temia que permetés als Vendéans rebre ajuda dels britànics. El 18 d'octubre, el consell executiu va rebre un decret signat per Barère, Prieur de la Côte d'Or, Collot d'Herbois, Billaud-Varenne, Robespierre i l'Hérault de Séchelles que li ordenava "prendre totes les mesures necessàries per atacar l'illa de Noirmoutier tan aviat com sigui possible, expulsar els bandolers i assegurar-ne la possessió per a la República". El 21 d'octubre, el Comitè de Seguretat Pública va ordenar als representants de la missió Prieur de la Marne i Jeanbon Saint-André que "reprenguessin l'illa o l'engolissin al mar".
Articles principals: Batalla de Port-Saint-Père (21-26 de novembre de 1793), Batalla de Sainte-Pazanne i Batalla de La Garnache. El 2 de novembre de 1793, el Consell de Guerra de l'Exèrcit d'Occident va ordenar al general de brigada Nicolas Haxo que constituís un cos de 5.000 a 6.000 homes per recuperar l'illa de Noirmoutier. Se li va ordenar atacar i vèncer Charette "allà on el pogués trobar perseguint-lo fins i tot a Noirmoutier". Haxo planeja la seva ofensiva i deixa Nantes el 21 i 22 de novembre amb dues columnes comandades per ell mateix i pel seu segon adjunt general Nicolas Louis Jordy. Al mateix temps, es va iniciar una altra columna comandada pel general Dutruy i el tinent coronel Aubertin des de Les Sables-d'Olonne. Els dies següents, Haxo i Jordy es van apoderar de Port-Saint-Père, Sainte-Pazanne, Bourgneuf-en-Retz, Machecoul i Legé, mentre que Dutruy i Aubertin es van fer amos de La Roche-sur-Yon, d'Aizenay, Poiré-sur-Vie, Palluau i Challans3, Batut per Aubertin a La Garnache el 27 de novembre, Charette intenta refugiar-se a Noirmoutier, però troba el pas de Gois impracticable a causa de la marea alta i es veu obligat a tancar-se a l'illa de Bouin, on es ben aviat es troba encerclat.
El 4 de desembre, Charette es va embarcar cap a l'illa de Noirmoutier. Confia la missió al seu ajudant de camp, Joseph Hervouët de La Robrie, per anar a Anglaterra a demanar ajuda. La Robrie s'embarca en una goleta de 60 tones, Le Dauphin, comandada per Louis François Lefebvre. Però a causa dels vents desfavorables o de la presència de vaixells republicans, només va poder navegar la nit del 23 al 24 de desembre.{A 1.}
Article principal: Batalla de Bouin. El 5 de desembre, Charette va tornar a Bouin. El dia 6, les columnes de Jordy i Aubertin van llançar l'assalt a l'illa. En poques hores, els republicans van obrir les defenses de la Vendée i van alliberar diversos centenars de presos patriotes. Charette només pot fugir de l'aniquilament fugint a través dels pantans amb alguns dels seus homes.
Articles detallats: Batalla de Legé (7 de desembre de 1793) i Batalla dels quatre camins de l'oca (1793). Després es va unir a les forces de Jean-Baptiste Joly i Jean Savin, amb el qual va atacar sense èxit la ciutat de Legé el 8 de desembre, però va aixafar la guarnició del camp de L'Oie l'11. El 12 de desembre, a Les Herbiers, Charette va ser elegida general en cap de "l'Exèrcit Catòlic i Reial de Bas-Poitou". Aleshores decideix anar a Anjou i Haut-Poitou per revifar-hi la insurrecció. En pocs dies, travessa així Le Boupère, Pouzauges, Cerizay i Châtillon, i després arriba a Maulévrier.
Durant aquest temps, les forces de la Vendée compromeses amb el Gir de Galerna es van apropar al Loira amb la intenció de recuperar la Vendée. El 3 i 4 de desembre van atacar Angers, sense èxit. El dia 16, mil vendéans dirigits pel generalíssim Henri de La Rochejaquelein, el successor de Maurice d'Elbée, van utilitzar vaixells per travessar el riu a Ancenis, però l'arribada de canons republicans va impedir que la resta del l'exèrcit creués el país. Aquests esdeveniments obliguen Haxo a suspendre l'atac a Noirmoutier i a afluixar la presa al voltant de Charette. Envia reforços contra La Rochejaquelein i pot llançar a la recerca de Charette només 2.400 homes comandats per l'ajudant-general Dufour.
No obstant això, l'expedició de Charette va resultar sense resultat perquè amb el retorn d'Henri de La Rochejaquelein, les regions insurgents d'Anjou i Haut-Poitou van tornar a estar sota la seva autoritat. Després de retrober-se amb La Rochejaquelein a Maulévrier el 22 de desembre, Charette gira i torna a Les Herbiers.

## Preludi

El 29 de desembre de 1793, el general Louis-Marie Turreau va arribar a Nantes per prendre el comandament de l'Exèrcit d'Occident. Sis dies abans, l'exèrcit de Vendée va passar al nord del Loira i va ser destruït a la batalla de Savenay. Turreau dona l'ordre a Haxo de llançar l'atac contra l'illa de Noirmoutier.
Des de finals de desembre, els intercanvis de foc es van oposar als vaixells republicans i a les bateries costaneres de la Vendée. El 29 de desembre van ser tocades tres fragates. El 30 de desembre va tenir lloc una canonada a prop del Bois de la Chaize. La Nymphe, una fragata de 26 canons comandada pel tinent Pitot, la corbeta Le Fabius i la canonera L'Île-Dieu participen en combat al començament de la tarda, però l'assumpte resulta malament per als republicans. Els Vendeans van disparar amb bales vermelles i una d'elles va colpejar el pal de mizzen del Fabius. La Nymphe, amb els representants de la missió Prieur de la Marne, Turreau i Guermeur, va rebre set bales de canó arran la superfície de l'aigua i va encallar després de tres hores de canonades. La verga de la vela principal esta trencada, i la tripulació compta dos morts i de dos a cinc ferits.{A 2}.
El 31 de desembre, els moviments de barcasses entre Bouin i Barbâtre van alertar els assetjats que esperaven un atac imminent. Al final de desembre, els Vendéans van fortificar les diverses bateries d'artilleria repartides per l'illa. Hyacinthe Hervouët de La Robrie desenvolupa amb Dubois de La Guignardière un sistema de focs per advertir la ciutat de Noirmoutier en cas d'atac. El paviment de pedra i les balises del passatge del Gois van ser destruïdes. També es va enviar un missatger a Charette per demanar ajuda.{A 3.}
Articles principals: Batalla de Machecoul (31 de desembre de 1793) i Batalla de Machecoul (1794). El 31 de desembre, les tropes de l'ajudant-general Carpantier van deixar Machecoul i es van traslladar a Challans per assegurar la rereguarda del general Haxo durant l'atac a Noirmoutier. Però el mateix dia, Charette va assaltar Machecoul, on només quedaven de 200 a 300 homes. Informat, Haxo proposa endarrerir l'expedició, però Turreau si nega i dona l'ordre de continuar. El 2 de gener de 1794, mil homes comandats per Carpantier van recuperar Machecoul i van foragitar la tropa de Charette. Aquest últim va intentar un contraatac l'endemà, però va ser rebutjat i va tornar a replegar-se sobre La Copechagnière.

## Forces implicades

Exèrcit republicà Els republicans van mobilitzar 5.000 homes en l'operació, però només 3.000 a 3.200 van participar en els combats sobre l'illa. La Gazette de France del 22 Nivôse Any II (11 de gener de 1794) dona la força precisa de 3.112 homes, formats per 322 homes d'un batalló de voluntaris de Meurthe, 460 homes del 109è regiment d'infanteria, 400 homes de l'11è batalló de la formació d'Orléans, 200 homes d'un destacament de Bec d'Ambès, 68 homes d'un destacament de Charente, 46 homes d'un destacament d'Ille-i-Vilaine, 60 homes d'un destacament del 77è regiment d'infanteria, 420 homes de el 57è regiment d'infanteria, reunits 146 homes de granaders, 201 homes d'un batalló de granaders d'Ardèche, 100 homes d'un batalló de Marne, 153 infants de Loire-Inférieure, Deux-Sèvres, Challans, Beaulieu i Apremont, 386 homes de el 39è regiment d'infanteria i 150 homes del 3r batalló de voluntaris de Lot-i-Garona.
L'ajudant general Jordy, al capdavant de 1.500 homes transportats per 19 barcasses, lidera la primera onada d’assalt. Al seu "Resum històric", indica que la seva tropa està formada pel 3r batalló de voluntaris dels Vosges, el 10è batalló de voluntaris la Meurthe, el 38è, el 57è i un destacament del 109è regiment d'infanteria, així com «una companyia d'artilleria a peu, que no hi participa, però que ha d'utilitzar les que es portaran a Noirmoutier. El general Haxo, amb 700 a 900 homes, i nou barcasses, està al capdavant de la segona onada d'assalt al port de Cronière, a Beauvoir-sur-Mer. Una tercera força, formada per set barcasses, s'ha de desplaçar cap al nord de l'illa per tal de crear una distracsió. Una columna també està en reserva sota les ordres del tinent coronel Aubertin. A les seves memòries, aquest darrer indica que la seva columna està formada per 455 homes del 11è batalló de la formació d’Orleans, destacaments dels regiments d’infanteria 109 i 110, a més d’uns quants altres cossos, granaders Mayençais i artillers d'un batalló de voluntaris del Baix Rin.
Les operacions van ser supervisades pel general Louis-Marie Turreau, comandant en cap de l'exèrcit d'Occident, que va arribar a Beauvoir-sur-Mer l'1 de gener i per tres representants en missió: prior del Marne, també membre del Comitè de Seguretat Pública, Louis Turreau, cosí del general en cap, i Pierre Bourbotte.
Exèrcit de La Vendée Segons els reialistes Lucas de La Championnière i Le Bouvier-Desmortiers, la guarnició de la Vendée deixada per Charette per defensar l'illa de Noirmoutier és de 1.500 homes, 1.800 per al general Turreau memòries de l'administrador militar. Aquests nombres són assumits per diversos historiadors: Jean-Joël Brégeon i Gérard Guicheteau en conserven 1.500, Yves Gras i Jean Tabeur 1.800, Émile Gabory i Lional Dumarcet 2.000. Aquesta guarnició està sota les ordres d'Alexandre Pineau du Pavillon, René de Tinguy és governador de l'illa, Benjamin Dubois de La Guignardière, antic capità de la guàrdia nacional de Soullans, és comandant de la capital, Louis Vasselot de Reigner és comandant del castell i Bernard Massip és el segon al comandament de la guarnició. Hyacinthe Hervouët de La Robrie mana 500 homes a Barbâtre. Altres caps són Louis Savin, Jean Jodet, Pierre Gouin, Gazette de La Limousinière, Joseph Béthuis, Loizeau, Barraud pare i fill de La Garnache i els capitans de la parròquia Barraud de Saint-Hilaire-de-Riez i Barraud du Perrier.
Maurice d'Elbée, antic generalíssim de l'exèrcit reial i catòlic, també és present a Noirmoutier després d'haver-hi trobat refugi el 2 o 3 de novembre a causa de les greus ferides que va rebre a la batalla de Cholet. Aleshores l'acompanya la seva dona, Marguerite-Charlotte Duhoux d'Hauterive; el seu cunyat, Pierre Duhoux d'Hauterive; i el seu amic Pierre Prosper Gouffier de Boisy. Poc se sap sobre el lloc del seu asil. Segons el seu nebot, Charles-Maurice d'Elbée, i la marquesa de Bonchamps, va ser allotjat a l'hotel Jacobsen, aleshores a casa de Madame Mourain. Segons François Piet, residia en una casa anomenada La Maduère.

## Procediment

Fonts
El curs dels esdeveniments és conegut per diverses fonts republicanes. L'ajudant-general Jordy envia un informe al ministre de la guerra/0 i després escriu un relat més detallat al seu «Resum històric de les meves accions civils i militars, de Jordy». Els fets també s'esmenten a les memòries del general Turreau, de l'ajudant-general Aubertin i en aquelles, anònimes, d’un "administrador militar". També deixen testimonis dos soldats republicans: André Amblard, voluntari de Mayençais, autor d’un llibre de registre i Auguste Dalicel, brigadista del 3r batalló de voluntaris de Lot-i-Garona, que informa dels combats en una carta al seu oncle. Tots dos participen al desembarcament, sota les ordres de Jordy. El relat més detallat el dona el capità, François Piet, aleshores de 19 anys, nascut a Montmédy, ajudant de camp del general Dutruy, que va escriure les seves "Memòries deixades al meu fill" el 1806. Durant la batalla, va lluitar a la columna del general Haxo. Nomenat comissari de guerra a Noirmoutier el 1795, es va establir a l'illa on va exercir de notari sota l'Imperi i la Restauració, abans de convertir-se en jutge de pau sota la monarquia de juliol. Les seves memòries van ser publicades pel seu fill, Jules Piet, el 1863.
Desembarcament a la punta del Fosse
El 2 de gener, Jordy va fer embarcar els seus soldats a les barcasses a La Barre-de-Monts i L'Époids, entre Bouin i Beauvoir-sur-Mer.{A 4}. A mitjanit, la flotilla va salpar. El lloc escollit per al desembarcament es troba entre la Pointe de la Fosse, a l'extrem sud de l'illa, i el Passage du Gois.
Mentre una petita part de les barcasses navegaven cap a La Chaise i el port de Noirmoutier per crear una distracció, Jordy es va dirigir cap a La Fosse. Tot i la nit, els Vendéans van veure els vaixells republicans i cap a les 5 o les 6 del matí van obrir foc els onze canons de la bateria d'artilleria de La Fosse. Aproximadament a mitja llegua al nord del final del punt, Jordy col·loca les seves barcasses en una línia, cap a la costa: els del centre responen al foc dels vendeans per fixar la seva atenció, mentre els de les ales comencen a desembarcar tropes. Un coet dona el senyal. Els republicans que no tenien bots de rem, la marea era baixa i el mar era poc profund, els infants van saltar directament a l'aigua. Per tal d'evitar foc fratricida, se'ls va ordenar que lluitessin només amb baionetes. Diverses barcasses van encallar a la platja durant l'operació. Jordy va patir una lesió a la cuixa i a les cames abans de poder abandonar el seu vaixell. Guanya la costa, portat per granaders que fan una llitera improvisada amb les seves armes. No obstant això, la seva maniobra va tenir èxit i els vendeans es van retirar per no trobar-se embolicats. A les 7 del matí, totes les seves tropes van desembarcar. La bateria del Fosse es pren per la part posterior i els artillers republicans s'apoderen de les armes. En la seva carta, el brigadier Dalicel escriu: “Vam disparar fins a les vuit. Mentre baixàvem, la nostra gent va caure com caputxins de cartes. Un cop érem cinc o sis-cents a l'illa, causàvem carnisseria a tot. Al costat per on hem fet la baixada, hem omplert una marjal amb els morts; bé podrien ser-ne 900, més de nosaltres que dels seus”.
Combats a Barbâtre
Els republicans van marxar al poble de Barbâtre, detingut per les forces d'Hyacinthe de La Robrie amb una bateria de quatre canons de 36 lliures, i se'n van apoderar després d'una batalla d'una hora. Tots els homes que es troben a Barbâtre són massacrats. Segons les memòries de François Piet: "les persones pacífiques, pares de famílies, vells que havien quedat a les seves cases, moliners que no havien volgut deixar els seus molins, es van convertir en les víctimes de la fúria del soldat".{A 5}
Per la seva banda, el general Haxo comença a creuar el passatge del Gois cap a les nou del matí, a l'alba, seguit de la columna d'Aubertin. Malgrat la marea baixa, els soldats es trobaven l'aigua fins als genolls i la travessia va ser lenta. Cap al migdia o la una de la tarda, Haxo arriba a Barbâtre, on fa unió amb Jordy, les tropes de la qual estan en repòs. Poc abans de renunciar al seu comandament, Jordy és greument ferit per un biscaí, que enfonsa el seu parietal esquerre.
Capitulació dels vendeans Després d'unir forces amb Jordy, Haxo, ara al capdavant de 3.000 homes, marxa a la ciutat de Noirmoutier, al nord de l'illa. A prop de La Guérinière, a la part més estreta de l'illa, va trobar un atrinxerament amb artilleria. Tot i això, els republicans van aprofitar la marea baixa per passar-la per la dreta i per l'esquerra i els vendeans es van retirar sense haver tirat ni una sola canonada. Les tropes de Haxo avancen llavors als afores de la ciutat sense trobar resistència.
A les tres de la tarda, dos o tres genets de Vendée es van presentar al pont de Corbe per presentar una oferta de rendició a canvi de salvar la vida per a tota la guarnició. El general Haxo va donar la benvinguda a l'oferta, però els representants de la missió Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte van expressar la seva oposició. No obstant això, per insistència de Haxo, els representants ho van deixar.{A 6.}
El governador Tinguy, de caràcter conciliador, sembla creure en el respecte de la paraula donada. Si bé alguns líders, com Hyacinthe de La Robrie i Benjamin Dubois de La Guignardière, són de l'opinió de lluitar fins al final, la gran majoria dels defensors prefereixen rendir-se. Els republicans entren a la ciutat sense trobar resistència.{A 7]. Els Vendeans es reuneixen a la plaça i llancen les seves armes a piles.
El generalíssim Maurice d'Elbée és ràpidament descobert i fet presoner.Dumarcet 1998, p. 309. Dubois de La Guignardière és ferit i capturat.Dumarcet 1998, p. 309. Segons Piet, el seu amagatall és denunciat per Foré, un artiller republicà la vida de la qual havia salvat durant la presa de l'illa per Charette. Només un cap, Hyacinthe de La Robrie, amb prou feines aconsegueix escapar i abandonar l'illa després de romandre amagat diversos dies als pantans de l'Espina.Dumarcet 1998, p. 309.

## Pèrdues

Des del vespre del 3 de gener, els representants de la missió Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte afirmen en una carta dirigida a la Convenció Nacional que l'expedició només va costar a la República dos homes morts i deu a dotze ferits, inclòs "El valent Jordy" El general Turreau també només esmenta en el seu informe al ministre de guerra la pèrdua de "deu homes, la majoria dels quals només són ferits" i a les seves memòries de "deu o dotze homes i alguns ferits". Jordy, en canvi, estableix les pèrdues republicanes de 130 morts i 200 ferits en el seu informe al ministre de guerra. El mateix Jordy va resultar ferit greu i va haver de patir una trepanació. L'endemà de la batalla, va ser ascendit al rang de general de brigada, mentre que Aubertin va ser elevat al rang de general adjunt.
Per la banda de la Vendée, el nombre de combatents morts en combat va ser portat a 400 pel general Turreau, a 500 pels representants del Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte, de manera que pel «administrador militar», i fins al 600 pel representant Guermeur. El nombre de presos és de 600 segons François Piet, de 600 a 700 inicialment, i 1.200 en total, segons l'ajudant general Aubertin, de 1.000 segons al general Turreau de 1.100 segons Dalicel, de 1.000 a 1.200 segons el representant Guermeur, de 1.200 segons els representants Prieur, Turreau i Bourbotte, 1.500 segons "Administrador militar", 2.000 segons el Comitè Revolucionari de la "Illa de les Muntanyes" i 3.000 segons el voluntari Amblard. Turreau i Bourbotte, però, van anunciar el 8 de gener que es van prendre 300 "bandolers" més després de cops i excavacions dutes a terme al bosc i passatges subterranis. Per a l'historiador Alain Gérard, les estimacions d'entre 1.100 i 1.200 presoners semblen les més probables. El 1975, en la seva tesi sobre història del dret, Les Comissions de Noirmoutier. De gener de 1794 a agost de 1794, Jean-Louis Pellet recomana un abast de 1.200 a 1.500 presoners afusellats.
Els republicans també es van apoderar de 19 canons i 11 tarteres segons el general Turreau. Prieur, Turreau i Bourbotte informen de la captura d'uns 50 canons i de 700 a 800 armes, Guermeur de 52 canons i 800 armes i Jordy de 80 grans peces d'artilleria i 23 mitjanes i petites.

## Execucions de presos

Els presoners estan tancats a les esglésies de la ciutat. La capitulació no és respectada pels representants en missió que decideixen passar tota la guarnició per les armes malgrat un intent en va de Haxo per oposar-s'hi.{A 8}. El vespre de la presa de l'illa, van escriure al Comitè de Seguretat Pública: "una comissió militar, que acabem de crear, portarà justícia ràpida a tots aquests traïdors". Les execucions comencen el 4 de gener i es duen a terme majoritàriament en dos o tres dies. Només 70 homes de Notre-Dame-de-Monts aconsegueixen convèncer la comissió que van ser reclutats per la força i que s'estalvien de morir. Els presoners van ser agafats en grups de l'església de Saint-Philbert i portats a un lloc anomenat "la Vaca", al districte de Banzeau, on van ser afusellats separats. El carrer utilitzat pels condemnats s'anomenaria "carrer dels Màrtirs" molts anys després.
François Piet escriu a les seves memòries:
| « | <En el termini de dos dies, tots els suboficials i soldats van sucumbir al seu torn davant el plom mortal. Els van treure de l'església al nombre de seixanta a la vegada i es van col·locar en rosaris i es van portar al districte de Banzeau, a la vora del mar, allà, empesos endavant i sovint ferits abans d'haver rebut el cop mortal, van fer esforços inútils per evitar-ho. Van aparèixer a través del fum de la mosqueta com ombres ensangonades. Van caure sobre el fang, on van ser despullats i enterrats fins a una certa profunditat. Els republicans van conservar el nom del barri de la venjança en aquesta part de la ciutat durant algun temps.> | » |
El 4 de gener, les tropes republicanes van començar a escorcollar l'illa i segons Turreau i Bourbotte es va detenir “un diluvi de sacerdots, dones d'emigrats” i molts líders. El dia 8, els representants en missió van anunciar al Comitè de Seguretat Pública la creació d'una comissió militar per jutjar aquests presoners. Es troba a l'hotel Jacobsen. La investigació és molt resumida, els jutges es conformen amb registrar la identitat dels captius i obtenir-ne informació diversa. Tinguy, Pineau du Pavillon, Dubois, Savin, Reigner i els diversos caps de la Vendée van ser afusellats en una cita impossible. Vuit eclesiàstics també formen part de les víctimes, inclòs René-Charles Lusson, vicari de Saint-Georges-de-Montaigu i capellà de l'exèrcit del centre.
Els republicans també descobreixen a Noirmoutier el tinent coronel Jean-Conrad Wieland, que comandava la guarnició republicana durant la presa de l'illa per Charette. Ràpidament es va trobar acusat de traïció, sobretot perquè una carta que havia dirigit al comandant Pineau du Pavillon indica que va mantenir bones relacions amb el personal realista durant l'ocupació dels vendesos de l'illa. Els representants en missió decideixen llavors executar Wieland, sense judici segons les memòries de Piet. {A 9.}
Maurice d'Elbée és interrogat pels representants en missió i pel general Turreau en una data incerta. Les actes del seu interrogatori són escrites per François Piet. L'ex generalíssim va ser executat entre el 6 i el 9 de gener. Incapaç de caminar, el van portar en una butaca fins a la plaça d'Armes, acompanyat de Pierre Duhoux d’Hauterive i Pierre Prosper Gouffier de Boisy. Jean-Conrad Wieland és el seu adjunt malgrat les negacions dels seus coacusats que intenten inútilment exonerar-lo. Els quatre homes estan lligats a pals i afussellats.{A 10}.
Algunes execucions encara van tenir lloc a les setmanes següents. El 29 de gener, l'esposa d'Elbée, Marguerite-Charlotte Duhoux d'Hauterive, i Victoire Élisabeth Mourain de L'Herbaudière, nata Jacobsen, van ser afusellades després de ser condemnades a mort per la comissió militar.
La majoria dels cossos estan enterrats a les dunes de Claire i prop de Vieil i Madeleine. D'altres, com el d'Elbée, van ser llançats al fossat del castell. Del 5 de gener al 25 d'abril, fins a 25 enterradors, dirigits pel ciutadà Honoré Aubert, que es va convertir en "responsable de la salut de l'aire", van ser emprats en la "recuperació de cadàvers".
El 1950, per iniciativa del pare Raimond, es va construir una capella anomenada Notre-Dame de la Pitié, o "Capella dels màrtirs", al lloc dels afusellaments de Banzeau.

## Destrucció a Barbâtre

El mateix vespre de la presa de l'illa, els representants de Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte van decidir canviar el nom de Noirmoutier per donar-li el nom d"illa de la muntanya". L'illa de Bouin es converteix en la "illa Marat". El 8 de gener van declarar els habitants de Barbâtre "traïdors a la Pàtria" i van ordenar la destrucció de totes les cases del poble, a excepció de les "específiques dels establiments públics i la defensa de la costa". Segons Piet, l'ordre de destrucció es realitza "només pel que fa a l'església i les cases que limiten amb la plana al costat est". En total, 87 cases van ser destruïdes i 200 a 300 habitants de Barbâtre van emigrar a Noirmoutier-en-l'Île. La població de Barbâtre va passar de 2.221 habitants el 1791 a 1.421 el 1804.

## Presó de Noirmoutier

Després de les baralles i les massacres de gener, Noirmoutier va viure un període de calma. Segons les memòries de François Piet: "Van passar uns mesos sense que res pertorbés la pau que gaudim. [...] Una gran guarnició ens va deixar sense preocupar-nos de noves iniciatives per part dels vendeans. [...] Les festes campestres, la música, les boles, van crear una desviació de les desgràcies passades, atordides per aquelles que es podria témer en el futur".
No obstant això, l'illa es va utilitzar llavors com a presó, on es van enviar presos de La Vendée, homes i dones, arrestats a la part continental. Es va establir una nova comissió militar a Noirmoutier a causa de la dissolució de les comissions de Sables-d'Olonne i Fontenay-le-Comte. Estava formada per Collinet, president, Simon, Foré i Tyroco, jutges, i François Piet, acusador. Del 5 de maig al 14 de juny de 1794, va pronunciar almenys 28 sentències de mort i un nombre important d'absolucions. Els condemnats van ser afusellats a les dunes situades entre el Vell i el Claire i enterrats allà. No obstant això, segons Piet, una cinquantena de presos enviats pel Comitè Revolucionari de les Arenes, amb prou feines desembarcats a la Càtedra, foren afusellats sense judici per ordre de Tiroc.{A 11}. Després d'un decret pres pels representants Bourbotte i Bô, la comissió Collinet és substituïda per membres de la comissió Angers, formada per Antoine Félix, president; Laporte, vicepresident; Obrumier i Goupil, jutges; i Hudoux, acusador - que va pronunciar 25 sentències de mort, 18 deportacions i 600 sentències absolutories del 17 de juny al 14 d'agost de 1794. Les darreres execucions a l'illa van tenir lloc el 3 d'agost a La Claire: 22 persones, incloses tretze dones, van ser afusellades allà. En total, almenys 1.300 persones van ser empresonades a Noirmoutier durant l'any 1794 i hi van morir entre 128 i 400.

## Conseqüències

El vespre del 3 de gener de 1794, just abans d'embarcar-se cap a Nantes, el general Louis-Marie Turreau va escriure de Noirmoutier al ministre de guerra Jean-Baptiste Bouchotte: "La guerra de la Vendée no és pas completament acabada, però ja no hauria de preocupar-nos." Per la seva banda, els representants de la missió Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte van escriure el mateix dia al Comitè de Seguretat Pública:
| « | <"La victòria és nostra. La represa de l'important port de Noirmoutier, que va ser l'últim atrinxerament i l'última esperança dels rebels de la Vendée, ens dona la seguretat que aquesta infame guerra aviat acabarà completament; priva els bandolers de tota comunicació per mar amb el pèrfid anglès; fa de la República amo d'un país fèrtil en subsistència”.> | » |
Articles principals: batalla de Saint-Fulgent (1794), batalla de Grasla i batalla del bosc del príncep. La insurrecció de Vendée sembla llavors caducar. A Bas-Poitou, la columna de l'ajudant general Joba va aixafar els 3.000 homes de Charette i Joly a Saint-Fulgent el 10 de gener, i els va desallotjar l'endemà del bosc de Grasla. Ferit, Charette passa la resta de gener amagant-se amb uns quants centenars d'homes al convent de Val de Morière, després a Saligny i al bosc de Grasla. Al País de Retz, el general Haxo va derrotar les forces de La Cathelinière el 12 de gener, que s'havia refugiat al bosc de Princé. Ferit, La Cathelinière va ser capturat al febrer i executat al març. A Anjou, els pocs centenars d'homes reunits per Henri de La Rochejaquelein i Jean-Nicolas Stofflet van ser dispersats l'1 de gener a Cerqueux per les tropes del general Grignon.
La repressió es va intensificar a Vendée a principis de l'any 1794. L'11 de desembre de 1793, el representant en missió Jean-Baptiste Carrier havia escrit al Comitè de Seguretat Pública:
| « | <"Tan aviat com em van arribar les notícies de la presa de Noirmoutier, Enviaré una ordre imperativa als generals Dutruy i Haxo de matar en els països insurrectes a tots els individus de tots els sexes que hi són, indistintament, i acabar de cremar-ho tot"> | » |
, A Nantes, el general Louis-Marie Turreau planeja una ofensiva general destinada a destruir les darreres bandes reialistes i calar foc a tot el territori insurgent. A mitjan gener, va posar en marxa les seves "columnes infernals".

## Notes

* {A 1.}Le Bouvier-Desmortiers també s'embarca a Le Dauphin. Els resultats de l'expedició són mixtes. Le Dauohin va arribar a Gran Bretanya a Fishguard, Gal·les, on va ser trobat amb pedres, després va ser capturat i incendiat. Els seus passatgers van ser empresonats diverses setmanes. Joseph de La Robrie finalment va obtenir el permís per viatjar a Londres, però el govern britànic no el va prendre seriosament a causa de la seva curta edat (24 anys) i no va ser reconegut com a agent diplomàtic. El 25 de gener de 1794, William Windham, el secretari de guerra, només va recomanar "regalar uns quants vaixells coberts; i els emigrats francesos amb 17 pilots de Noirmoutier, els impulsaran amb el que hem carregat". El 23 de febrer, els companys de La Robrie van ser posats en llibertat i va rebre una carta en què es deia que: "De moment, no podem discutir de manera precisa la conducta que s'ha de dur a terme, sempre que un port no estigui en mans dels caps de la Vendée". L'enviat Vincent de Tinténiac va ser enviat a Vendée amb despatxos signats pel comte d'Artois, el rei de Gran Bretanya George III i el ministre britànic Henry Dundas. Va conèixer Charette el 2 de juny de 1794, establint un primer contacte entre aquest i els britànics. Pel que fa a La Robrie, després d'un intent fallit el juny de 1794, no va poder tornar a França fins al febrer de 1795, però es va ofegar a la badia de Bourgneuf ".
* {A 2.}Després de la seva posada a terra, La Nymphe s'enfonsa i roman abandonada durant diversos anys abans de ser venuda a un fuster que agafa les parts de l'aparell. El casc continua submergit. Les restes del naufragi van ser descobertes a la badia de Bourgneuf el 2014.
* {A 3.}Le Bouvier-Desmortiers i Lucas de La Championnière no proporcionen cap informació sobre aquest tema. Per a René Bittard des Portes i Julien Rousseau, una dona bretona anomenada Marie Lourdais porta un missatge d'Elbée. Segons la primera, s'uneix a Charette a Touvois i, per la segona, a Vieillevigne. Per a Françoise Kermina, Marie Lourdais és la missatgera que informa Charette de la caiguda de l'illa. Si bé segons Le Bouvier-Desmortiers, aquesta notícia és portada per un "oficial dels pantans de Soullans" que ofereix una història certament apòcrifa segons Lionel Dumarcet. Segons Dumarcet, l'única evocació d'un missatger es refereix al "cavaller de Massip"-.
* {A 4.}
| « | "Al vespre, a les deu en punt, vam embarcar-nos en barcasses a l'interval dels canons de l'illa. No ho van notar fins que ens van disparar enèrgicament. Els nostres canons van respondre amb anim sense poder desmuntar cap de les seves bateries. Va ser una mirada magnífica veure aquesta llum rodant, però és perquè, mentre gaudíem de veure-la, vam sentir l'efecte. La nostra barcassa, que es deia Marie-Thérèse, un nom que porta mala sort, se sentia com dues boles del vint-i-quatre; una la va creuar directament, va trencar tres rifles, els lloms i l'espatlla d'un granader, i es va emportar el cap de qui em va tocar; la meva cara estava untada de cervells." | » |
- Carta d'Auguste Dalicel.
* {A 5.}
| « | <Vam envoltar el poble de Barbâtre. Va ser ben castigat per la seva traïció: van matar tots els homes que hi eren".> | » |
- Full de ruta d'André Amblard
| « | <"El ressentiment que van despertar les ferides que van rebre Jordy i alguns republicans de la seva divisió no va ser l'únic motiu que va portar les nostres tropes a la venjança; malauradament, van ser recordats per la part que els habitants de Barbâtre havien pres en la causa dels Vendéans; eren despietats cap a ells. Aquells que, sense haver de reprovar-se d'haver secundat els reialistes, havien cregut que podrien venir davant del nostre exèrcit, gent pacífica, pares de famílies, vells que havien quedat a les seves cases, moliners que mai havien sortit de casa. per deixar els seus molins, es van convertir en les víctimes de la fúria del soldat. Va ser en va que aquests desgraciats protestaren davant seu per la seva vinculació a la República, que li estengueren les mans suplentes, que li besessin els genolls demanant clemència; insensible al seu dolor, semblava al contrari triomfar sobre ells; sense voler distingir l'innocent dels culpables i, com si hagués entrat en una ciutat presa per la tempesta, va matar indiscriminadament tots els homes que va trobar.>" | » |
- Memòries de François Piet.
* {A 6.}
| « | "La columna republicana que arribava al carro es trobava a poca distància del gran pont, quan els oficials reialistes es van presentar per trobar-lo, van declarar que la guarnició es va sotmetre a la República i es van comprometre a no tornar a servir-ne en la seva vida. Ens vam negar a escoltar cap proposta que no portés prèviament la bandera blanca que encara flotava a la torre. Va ser en aquest moment quan els comissaris de la Convenció van manifestar les seves disposicions sanguinàries. "No hem de voler i no volem tractar amb bandolers", van dir. Que tots hagin passat pel fil de l'espasa!" | » |
| « | <"Aquestes terribles paraules van ser la seva sentència de mort i la de tots els habitants de l'illa, confosos amb ells. Van congelar la sang dels refugiats que els van sentir. [...] S'havia acabat, tot va perir, si el general Haxo no s'hagués oposat a aquesta terrible carnisseria. La seva estatura alta, els seus cabells blancs, l'orgull del seu comportament, la flama dels seus ulls, el seu coratge intrèpid i la seva humanitat, el van fer estimar a l'exèrcit. Revoltat per aquest excés d'injustícia i barbàrie: "Representants", va dir, "som soldats i no botxins. No sabem com matar el nostre enemic quan està desarmat, i molt menys illencs, la majoria dels quals són republicans com nosaltres. Us demano, en nom de l'exèrcit, que es respecti la vida dels habitants i que també es concedeixi als reialistes si posen les armes. Al mateix temps, es va veure que el tricolor substituïa la bandera blanca i els reialistes van renovar les seves propostes. Però els representants, poc tocats per les paraules del generós Haxo, sense contradir-lo precisament, van donar una resposta evasiva i que només devia tenir massa per percebre el seu execrable motiu posterior. Sense més previsió, el governador va posar el punt final a les faltes que ja havia comès, en accedir a les condicions d'una capitulació no escrita. En va s'objectarà que, tan falsos com cruels, els representants no haurien violat un tractat sense la seva signatura, almenys és permès dubtar-ne. El personal de l'exèrcit republicà i la major part dels oficials que el formaven encara tenien prou honor i humanitat per resistir les seves ordres sanguinàries si haguessin volgut fracassar en la fe d'una capitulació en la forma. Es va acordar verbalment que la guarnició deixaria immediatament les armes, les disposaria en feixos a la plaça principal i que tots els oficials, soldats, anirien a l'església, on prendrien les seves posicions captius. Aquestes condicions es van executar puntualment i, quan vam entrar a la ciutat, els carrers estaven deserts."> | » |
- Memòries de François Piet.
| « | <"A una llegüa de la ciutat, els parlamentaris van venir a presentar-se al general Haxo. Moderat, lleial, generós com era, els hauria fet bé. Però tres membres de la Convenció eren amb ell; va ser a aquesta autoritat, superior a la seva, que va haver d'enviar els parlamentaris. Podem endevinar l'acollida que van rebre dels representants del poble; van ser acomiadats amb terribles amenaces. Les tropes, oficials i soldats, xiuxiuejaven secretament d'aquesta inhumanitat." | » |
- Memòries de l'ajutant general Aubertin.
| « | <Vam caminar per la ciutat. Els rebels, veient-se envoltats, van demanar capitular. El representant del poble no volia una capitulació amb els rebels. Volia que els empenyessin a la força. El general Haxo va observar que en fer-ho perdria molts dels seus valents soldats, als quals preferia adherir-se en la rendició. Es van rendir a discreció, van formar feixos de les seves armes a la plaça. Els homes, uns tres mil, van ser tancats a les esglésies". | » |
- Diari de bord d'André Amblard.
| « | <“En aquest aspecte, el terror es va apoderar dels habitants de la ciutat de Saint-Pierre; els mateixos combatents creien que s'havia realitzat un desembarcament considerable. [...] Van enviar dos parlamentaris per demanar que se'ls concedís la vida i la llibertat, prometent amb aquesta condició deixar les armes. La manera franca i lleial en què Haxo estava acostumat a fer la guerra els havia animat a fer aquest pas; però, com que tenia al seu costat vigilants que l'obligaven a ser prudent, va remetre els parlamentaris als comissaris de la Convenció que, lluny de donar-los la benvinguda, els van acomiadar amb aquestes paraules desesperades: "Aneu i digueu als qui us envien que no hi hagi cap perdó es dona als bandolers i volem consolidar la república amb la seva sang. Aquesta resposta va causar consternació entre els habitants i els reialistes; no obstant això, no van perdre tota esperança: van creure que si les seves primeres paraules de pau no havien estat ben rebudes, fou perquè els seus diputats no havien fet prou representacions al general Haxo. Per tant, van decidir enviar-li altres dos, que el van trobar a mitja llegüa de la ciutat. [...] | » |
| « | <El general va considerar que la menor resistència podria mantenir-lo sota control durant molt de temps, i potser fer-li perdre el final de la seva expedició; va considerar aconsellable rebre favorablement els dos nous parlamentaris. Celós, però, de no violar les regles del decòrum, va consultar els representants del poble sobre què havia de respondre; però quan va veure que rebutjaven qualsevol idea de clemència, els va dir, amb aquesta dignitat i aquell to d'autoritat que donen la raó i la humanitat: “Ciutadans representatius, estic investit amb la confiança del govern; Estic manant als francesos contra els francesos perduts i, com que puc estalviar la sang d'ambdues parts, us declaro que prometo vida als reialistes que es rendiran." | » |
| « | <"Aquesta determinació imposada als comissaris de la Convenció, que no estaven acostumats a reunir-se amb homes prou enèrgics com per donar-los lliçons d’honor i virtut. Semblaven deixar el general lliure per prometre el que volgués; però reservaven in petto el dret de perfidia."> | » |
Haxo es va girar cap als parlamentaris i els va dir:
| « | "Podeu tornar a la ciutat, instar els vostres electors a anar al lloc d'armes i dipositar-hi allí els rifles, els sabres, etc. assegureu-los que se'ls donarà la justícia que els correspon. Aquesta garantia equívoca ha donat lloc a reflexions des que havia penetrat en les intencions dels representants. No obstant això, els reialistes hi van confiar completament i van rebre els seus darrers diputats amb demostracions de l'alegria més viva". | » |
- Memòries anònimes de l'administrador militar.
| « | <"Hom es pot preguntar com, entre els líders d'aquesta tropa, no hi havia un home capaç de resoldre heroicament. L'illa oferia molts mitjans de defensa per oposar-se als republicans. [...] Una resistència de vint-i-quatre hores hauria obligat els 3.000 homes del general Haxo a retirar-se, perquè no hi havia cap mitjà de subsistència a l'illa per a ells". | » |
Dumarcet 1998, p. 309.
- Memòries de l'ajutant general Aubertin.
{A 8.}
| « | <"L'endemà, els representants ja no amagaven l'odiosa restricció mental que havien imposat al tipus de capitulació concedida a la guarnició. La sang vessada a Barbâtre no els era suficient, necessitava torrents per satisfer aquesta política atroç que volia regnar a través del terror. Els vençuts, presentant-se, no podien escapar de la mort. En va Haxo encara volia defensar la seva causa, en va observar que la vida dels homes que es lliuren a la seva discreció ha de ser tan sagrada com la del desgraciat que la tempesta va llançar a la costa: els seus esforços no servien per a res. Se li va informar de la necessitat de complir els decrets de la Convenció, de donar un gran exemple als enemics de la República, i tots els presoners van ser condemnats. Els líders només van aparèixer i van desaparèixer davant una comissió militar encarregada de recollir els seus noms i cognoms i obtenir-ne algunes declaracions relatives als plans posteriors del seu partit."> | » |
- Memòries de François Piet
| « | <"Quan Haxo va veure que, lluny de complir la paraula que havia donat, es sacrificaven tantes víctimes, va expressar el seu dolor als seus adjunts generals i a uns quants altres que va honrar amb la seva confiança. Les seves queixes no eren tan secretes que no van arribar a oïdes dels representants de la gent que el van fer insinuar que feia temps que sospitaven d'ell, que la seva pietat els justificava; que s'havia de considerar feliç d’haver apoderat de Noirmoutiers, perquè l’èxit d’aquesta expedició estava lligat a la seva preservació i que, si no sabés respectar la voluntat de la nació en els actes dels seus representants, seria va fer sentir tota la inadequació de la seva conducta. Així, el mal es va fer sense que el pogués prevenir."> | » |
- Memòries anònimes de l'administrador militar.
{A 9.}
| « | <"El dia abans de [l'execució d'Elbée], en un sopar on jo estava, [els representants] parlaven sobre l'aparell militar que volien que donéssim per a aquesta execució, quan uns van afirmar que era lamentable que el joc fos no quadrat. "Ei! bossa...d...! Bourbotte reprèn immediatament, no tenim aquest traïdor de Wieland? N’hi havia prou, aquest consell va passar sense contradicció. És comprensible que, per lliurar els presoners a la mort, se servissin dels horribles decrets de la Convenció i del suposat dret de represàlies. Però Wieland no era presoner, era oficial de la República, traït pel destí dels combats. Com que Charette havia destruït les restes de la seva guarnició i li havia perdonat la vida, tenia aquesta prova d'intel·ligència? Per tant, va haver de ser massacrat per mantenir-se innocent als seus ulls? Res no els podia autoritzar a passar-lo per les armes, sense un judici preliminar d'una comissió militar. Fer el contrari era indignar la civilització a manera de caníbals. Tanmateix, tal era el tribunal, tals eren les formes que observava. Així es va pronunciar la sentència de mort del desgraciat comandant."> | » |
| « | <"L'endemà, en el moment de l'execució, l'hussar Fèlix va anar a casa seva i li va dir que el seguís. [...] Un home a cavall designa, en veu alta, els noms de les víctimes i els crims que se'ls atribueixen; però quan diu: "Aquí hi ha Wieland, aquest traïdor que va vendre i va lliurar l'illa de Noirmoutier als rebels", d'Elbée, recollint tot el que la seva situació i les seves ferides li van deixar de força, exclama: "No! Wieland no és un traïdor; mai no va servir la nostra festa, i tu estàs matant un home innocent. Diu en va, que el plom xiula i els quatre van deixar d'existir." | » |
- Memòries de François Piet.
{A 10.}
| « | "Des de l'endemà de la nostra victòria, vam pensar que alguns [dels caps] podrien haver-se dispersat per l'illa per intentar algun vaixell que els pogués salvar de la nostra recerca i mort, i en aquesta hipòtesi vam prendre totes les mesures necessàries per privar-los dels mitjans. Després d'haver envoltat aquesta illa pels edificis de la nostra petita flota, vam buscar d'un extrem a l'altre com en una caça de conills, i aquest batec va treure del bosc, roques, fins i tot passatges subterranis, un diluvi de sacerdots, dones immigrants, i la següent llista de tots aquells líders que els nostres soldats havien buscat tan sovint a les files de l'exèrcit catòlic i reial sense poder arribar-hi. [...]> | » |
| « | <"Acabem de crear una comissió militar per provar totes aquestes canalles. Els vam fer conduir al peu de l'arbre de la llibertat, que havien tallat i que tots els soldats acabaven de replantar amb nosaltres. Tot l'exèrcit està sotmès a les armes, i tots aquests nobles cavallers, aquests orgullosos venjadors de la Corona i de l'Església, tenint al capdavant a Elbée, el seu generalíssim, que ens va suplicar de genolls per deixar-los la vida, van ser colpejats pels espasa exterminadora, als crits repetits mil vegades pels nostres soldats de "Visca la República i els seus defensors!" [...]> | » |
| « | <"També vam trobar en la nostra recerca més de 300 lladres amagats, tant al bosc de l'illa com a la costa. Van patir el destí dels caps. La venjança nacional també pesà sobre els caps dels traïdors que havien lliurat l'illa a Charette. Wieland, que comandava el lloc, i Palvados, membre del municipi de Noirmoutier i agent d'Elbée i Duhoux d'Hauterive, són els canalla que es van atrevir a cometre perfides negres. Hem comprovat la prova mitjançant la seva correspondència amb els bandolers. Ja no existeixen2> | » |
- Carta dels representants de la missió Turreau i Bourbotte al Comitè de Seguretat Pública, 8 de gener de 1794.
{A 11.}
| « | <""Pocs dies després de la instal·lació de la Comissió Revolucionària, el Comitè Revolucionari de Sables-d'Olonne es va afanyar a enviar a Noirmoutier uns dos-cents captius, en un petit vaixell on estaven amuntegats i confosos, com en un taüt que volíem els ha agradat fer-los comuns. Tyroco, informat de la seva arribada al port del Bois de la Chaise, pren un destacament de soldats i corre cap al seu lloc d'ameratge. Només amb molta dificultat aconseguim portar-los a terra. Volem obligar-los a caminar per arribar a la ciutat. Però aquests desgraciats, als quals se'ls havia negat el pa de manera inhumana durant la travessia, patien gana, alguns afeblits per malalties, altres per mar, tot per falta d'aire i encara més per la profunda pena que patien, no es poden mantenir a les seves cames. Cinquanta d'ells van caure i es van quedar immòbils sobre la sorra de la costa. En aquest estat, exciten la pietat de Tyroco. Quina llàstima, gran Déu! En lloc d'enviar ajuda i esperar que aquests desgraciats recuperessin força, va dir: "La seva condemna és segura. Només els van portar aquí per ser afusellats. L'ajut només retardaria la seva mort durant uns dies i allargaria el seu patiment. Camarades! posem fi als seus mals, que els disparin! I aquesta ordre es va dur a terme... i qui la va donar va quedar impune!"> | » |
- Memòries de François Piet.

## Referències

* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 8
* 1 2 3 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 38
* 1 2 Chassin, t. III, 1892, p. 398
* 1 2 3 Hussenet 2007, p. 601.
* ↑ Gabory 2009, p. 121.
* ↑ Chantreau 2010, p. 207.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 3-4.
* ↑ Chassin, t. III, 1892, p. 397
* ↑ Dumarcet 1998, p. 210-212.
* ↑ Savary, t. I, 1824, p. 176
* ↑ Gabory 2009, p. 154-155.
* ↑ Chantreau 2010, p. 209.
* ↑ Gras 1994, p. 35.
* 1 2 3 4 5 Gérard 2013, p. 108.
* 1 2 3 Dumarcet 1998, p. 278-282.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 283.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 284.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 277.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 180.
* ↑ Savary, t. II, 1824, p. 294-295.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 181.
* 1 2 3 Dumarcet 1998, p. 285.
* ↑ Loidreau 2010, p. 317.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 379.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 286.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 294.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 384.
* 1 2 Brégeon et Guicheteau 2017, p. 192.
* ↑ Loidreau 2010, p. 318.
* ↑ Loidreau 2010, p. 321.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Dumarcet 1998, p. 287-289.
* ↑ Loidreau 2010, p. 320.
* 1 2 3 4 5 6 Loidreau 2010, p. 322.
* ↑ Loidreau 2010, p. 323.
* 1 2 3 4 5 Dumarcet 1998, p. 289-294.
* 1 2 Loidreau 2010, p. 326-332.
* ↑ Loidreau 2010, p. 334.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 297.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 298-299
* 1 2 3 4 5 6 Dumarcet 1998, p. 299-301.
* 1 2 3 Tabeur 2008, p. 182-183.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Dumarcet 1998, p. 306.
* 1 2 3 4 5 Savary, t. III, 1825, p. 5.
* 1 2 3 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 22.
* 1 2 3 4 5 6 7 Dumarcet 1998, p. 309.
* ↑ Aubertin 1824, p. 80.
* ↑ Savary, t. II, 1824, p. 500-501.
* 1 2 Turreau 1824, p. 140-144.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 305.
* 1 2 3 Tabeur 2008, p. 182-183.
* 1 2 3 Gras 1994, p. 125.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Dumarcet 1998, p. 307.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Dumarcet 1998, p. 308.
* ↑ Journal des débats et des décrets, ou Récrit de ce qui s'est passé aux séances de l'assemblée nationale depuis le 17 juin 1789, jusqu'au premier septembre de la même année, t. 459 (lire en ligne [archive]), p. 290.
* 1 2 3 4 5 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 28.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 Chassin, t. III, 1894, p. 483-485.
* 1 2 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 23.
* 1 2 3 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 25.Baguenier Desormeaux, 1893, p. 25.
* ↑ Aubertin 1824, p. 59-60.
* 1 2 3 4 5 6 Savary, t. III, 1825, p. 5-8.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 Gérard 2013, p. 109.
* ↑ Le Bouvier-Desmortier, t. I, 1809, p. 182.Le Bouvier-Desmortier, t. I, 1809, p. 182.
* ↑ Lucas de La Championnière 1994, p. 56-57.
* ↑ Le Bouvier-Desmortier, t. I, 1809, p. 182
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 126.
* 1 2 3 4 5 6 7 Gabory 2009, p. 334-337.
* 1 2 3 4 5 6 Chassin, t. III, 1894, p. 489-490.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Dumarcet 1998, p. 311.
* 1 2 Chassin, t. III, 1894, p. 483.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 313.
* ↑ Turreau 1824, p. 140-144..
* ↑ Aubertin 1824, p. 79-90
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 126-134.
* ↑ Gérard 2013, p. 108-109.
* 1 2 3 4 Gérard 2013, p. 111.
* 1 2 Chassin, t. III, 1894, p. 486.
* 1 2 Gérard 2013, p. 111-112.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 28.
* 1 2 Chassin, t. III, 1894, p. 492.
* ↑ Savary, t. III, 1825, p. 5-8.
* 1 2 3 4 5 6 Gérard 2013, p. 115.
* ↑ Gérard 2013, p. 111-112.
* 1 2 Savary, t. III, 1825, p. 5-8.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 26.
* 1 2 3 4 5 Chassin, t. III, 1894, p. 487.
* 1 2 Gérard 2013, p. 112.
* 1 2 3 4 5 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 24.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Chassin, t. III, 1894, p. 488.
* 1 2 3 4 5 Chassin, t. III, 1894, p. 490-491.
* 1 2 3 4 Dumarcet 1998, p. 314.
* 1 2 3 Gérard 2013, p. 110.
* 1 2 3 Gérard 2013, p. 117-118.
* ↑ Loidreau 2010, p. 323.
* 1 2 3 4 5 Savary, t. III, 1825, p. 9.
* ↑ Turreau 1824, p. 142.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 27.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 483-485
* 1 2 3 4 5 6 7 Chassin, t. III, 1894, p. 489.
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 127.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Dumarcet 1998, p. 310.
* 1 2 3 Chassin, t. III, 1894, p. 493.
* ↑ Aubertin 1824, p. 85.
* ↑ Aubertin 1824, p. 93-94.
* 1 2 Berriat-Saint-Prix, t. I, 1870, p. 262-263.
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 130
* 1 2 Hussenet 2007, p. 460.
* ↑ Gérard 2013, p. 111.
* 1 2 3 Gérard 2013, p. 116.
* ↑ Brégeon et Guicheteau 2017, p. 249.
* 1 2 3 4 5 Guillet 2015, p. 27
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 490-491
* ↑ Gras 1994, p. 125.
* 1 2 Gérard 2013, p. 114.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 33.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 29-30.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 279.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 178-179.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 19-20.
* ↑ Hussenet 2007, p. 42.
* ↑ Gérard 2013, p. 296.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 31.
* ↑ Gabory 2009, p. 900-901.
* ↑ Gérard 2013, p. 109-110 et 115-116.
* 1 2 3 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 25.
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 37.
* ↑ Hussenet 2007, p. 130.
* 1 2 3 4 Gérard 2013, p. 110-111 et 118.
* ↑ Berriat-Saint-Prix, t. I, 1870, p. 30-31.
* ↑ Doré Graslin 1979, p. 149
* ↑ Hussenet 2007, p. 460.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 312.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 496.
* ↑ Gérard 2013, p. 291.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 315-316.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 317-319.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 318-319
* ↑ Tabeur 2008, p. 188.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 495-496
* ↑ Baguenier Desormeaux, 1893, p. 16-17
* ↑ Gérard 2013, p. 300.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 348-350.
* 1 2 3 « Noirmoutier. «La Nymphe» repose ici depuis 223 ans » [archive], sur Ouest-France, 24 février 2017.
* ↑ Franck Hermel, «Une frégate retrouvée dans le baie de Bourgneuf après deux siècles de sommeil» [archive], sur Le Courrier Vendéen, 18 septembre 2014.
* ↑ Fabien Piégay, « Ils retrouvent la frégate coulée 220 ans plus tard » [archive], sur Ouest-France, 16 septembre 2014.
* 1 2 3 4 5 6 Dumarcet 1998, p. 302-304.
* ↑ Gérard 2013, p. 113-114.
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 128-130.
* ↑ Fabien Piégay, « Ils retrouvent la frégate coulée 220 ans plus tard » [archive], sur Ouest-France, 16 septembre 2014.
* ↑ Administrateur militaire 1823, p. 133-134.
* ↑ Gérard 2013, p. 114-115.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 489-490.
* ↑ Gérard 2013, p. 118.

## Bibliografia

* Mémoires sur la Vendée comprenant les mémoires inédits d'un ancien administrateur militaire des armées républicaines, et ceux de Madame de Sapinaud, Baudoin frères, Libraires, 1823, 224 p.
* Dominique Aubertin, Mémoires sur la guerre de la Vendée, en 1793 et 1794, par l'adjudant-général Aubertin, Paris, Baudoin frères, libraires-éditeurs, 1824, 175 p
* Henri Baguenier Desormeaux, Documents sur Noirmoutier et sur la mort de d'Elbée et de ses compagnons, Vannes, Imprimerie Lafolye, 1893, 56 p.
* Charles Berriat-Saint-Prix, La justice révolutionnaire août 1792 — Prairial an III : D'après des documents originaux et indédits, t. I, Paris, Michel Lévy frères, éditeurs, 1870, 490 p.
* Jean-Joël Brégeon et Gérard Guicheteau, Nouvelle histoire des guerres de Vendée, Paris, Perrin, 2017, 380 p. (ISBN 978-2-262-04417-6).
* Alain Chantreau, «Deux attaques de Legé par les armées républicaines: 30 avril et 5 mai 1793», dans Hervé Coutau-Bégarie et Charles Doré-Graslin (dir.), Histoire militaire des guerres de Vendée, Economica, 2010, 656 p.
* Charles-Louis Chassin, La préparation de la guerre de Vendée 1789-1793, t. III, Paris, Imprimerie Paul Dupont, 1892, 628 p.
* Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote 1793-1795, t. III, Paris, Paul Dupont, éditeur, 1894, 575 p.
* Philbert Doré Graslin, Itinéraires de la Vendée militaire: Journal de la Guerre des Géants. 1793-1801, Garnier, 1979, 225 p
* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Une histoire véritable, Les 3 Orangers, 1998, 536 p. (ISBN 978-2912883001).
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», 2009, 1504 p. (ISBN 978-2-221-11309-7)
* Alain Gérard, Vendée: les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 684 p. (ISBN 978-2-911253-55-3).
* Rémi Guillet, Noirmoutier: Une île qui séduit !, Angoulême, Éditions Mers du Sud, 2015, 128 p. (ISBN 979-10-90226-39-5
* Jacques Hussenet (dir.), «Détruisez la Vendée !» Regards croisés sur les victimes et destructions de la guerre de Vendée, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2007, 634 p. (ISBN 978-2911253348)
* Yves Gras, La guerre de Vendée: 1793-1796, Paris, Economica, coll. « Campagnes et stratégies », 1994, 184 p. (ISBN 978-2-7178-2600-5). Ouvrage utilisé pour la rédaction de l'article
* Urbain-René-Thomas Le Bouvier-Desmortiers, Réfutation des calomnies publiées contre le général Charette, t. I, 1809, 630 p.
* Simone Loidreau, «Charette l'insaisissable - 6 décembre 1793», dans Hervé Coutau-Bégarie et Charles Doré-Graslin (dir.), Histoire militaire des guerres de Vendée, Economica, 2010, 656 p.
* Pierre-Suzanne Lucas de La Championnière, Lucas de La Championnière, Mémoires d'un officier vendéen 1793-1796, Les Éditions du Bocage, 1994, 208 p
* Jean-Julien Savary, Guerres des Vendéens et des Chouans contre la République française, t. III, Baudoin frères, Libraires-éditeurs, 1825, 588 p.
* Jean Tabeur (préf. Jean Tulard), Paris contre la province: les guerres de l'ouest, 1792-1796, Paris, Economica, coll. «Campagnes & stratégies / Les grandes batailles» (no 70), 2008, 286 p. (ISBN 978-2-7178-5641-5)
* Louis-Marie Turreau, Mémoires pour servir à l'histoire de la guerre de la Vendée, par le général Turreau, Paris, Baudoin frères, libraires, 1824, 192 p