OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Roure del Corp de Montardit

El roure del Corp de Montardit és un roure de fulla petita (Quercus faginea faginea) que es troba a Àger (Noguera)m i que és un dels exemplars de la seua espècie més grossos de tot Catalunya.

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4 m.
* Perímetre de la base del tronc: 7,19 m.
* Alçada: 20,5 m.
* Amplada de la capçada: 22 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 627 m.

## Entorn

Als peus del Montsec i amb els seus penya-segats de fons, l'arbre està situat molt a prop de la vila d'Àger, en una vora d'una feixa ampla de cereals de secà. L'única vegetació que l'acompanya són algunes espècies nitròfiles indicadores de l'activitat humana pròpia d'aquest tipus d'activitat primària. Pels voltants de l'arbre s'hi poden observar rastres de senglar. Són molt comuns el ratolí de camp i el talpó. A la capçada de l'arbre s'hi assolellen els tudons, mentre que l'extrem de les branques són freqüentades per mallerengues blaves.

## Estat general

És essencialment un arbre ben format, mostra un estat general bo i no s'aprecien alteracions destacables. La seua silueta globulosa s'imposa enmig d'un sistema de conreus. Té una capçada mitjana de 20 metres i es ramifica en 5 besses a 2,5 metres del terra.

## Curiositats

La forma és en corona: amb aquesta tècnica es retallen els brots extrems de la capçada, la qual cosa converteix l'arbre en un espai d'ombra i d'aixopluc (imprescindible per a les tasques agrícoles d'estiu, ja que a sota la capçada s'hi feia la migdiada i els àpats). Fou declarat arbre monumental l'any 1997.

## Accés

Des d'Àger, cal agafar la carretera C-12 en direcció a Balaguer. A un quilòmetre de la vila, a l'esquerra, hom observa una nau agrícola molt conspicua i, poc després, des de la mateixa carretera, es pot albirar el roure, el qual creix en una plana conreada amb cereal i en un petit remarge. GPS 31T 0313720 4652758.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 148-149.
* 1 2 Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals Arxivat 2016-02-18 a Wayback Machine. (català)

## Enllaços externs

* Roure dels Escurçons i Roure del Corp de Montardit (Àger) (català)
* Congost de Terradets - El Consorci del Montsec Arxivat 2015-10-11 a Wayback Machine. (català)
# Dolicoderins

Els dolicoderins (Dolichoderinae) són una subfamília de formigues que inclou nombroses espècies entre les que destaca la formiga argentina (Linepithema humile) una espècie invasora en expansió als Països Catalans.
Aquesta subfamília es distingeix pel fet de tenir un únic pecíol i, per tant, no tenen postpecíol.

## La subfamília Dolichoderinae a la Península Ibèrica

A la península Ibèrica hi ha quatre gèneres: Bothriomyrmex, Dolichoderus, Linepithema i Tapinoma amb un total de 12 espècies.

## Taxonomia

La subfamília Dolichoderinae es subdivideix en 4 tribus i conté nombrosos gèneres:
* BothriomyrmeciniDubovikov, 2005
** Arnoldius Dubovikov, 2005
** Bothriomyrmex Emery, 1869
** Chronoxenus Santschi, 1919
** Loweriella Shattuck, 1992
** Ravavy Fisher, 2009
* Dolichoderini Forel, 1878
** Dolichoderus Lund, 1831
* Leptomyrmecini Emery, 1913
** Anillidris Santschi, 1936
** Anonychomyrma Donisthorpe, 1947
** Azteca Forel, 1878
** Doleromyrma Forel, 1907
** Dorymyrmex Mayr, 1866
** Forelius Emery, 1888
** Froggattella Forel, 1902
** Gracilidris Wild & Cuezzo, 2006
** Iridomyrmex Mayr, 1862
** Leptomyrmex Mayr, 1862
** Linepithema Mayr, 1866
** Nebothriomyrmex Dubovikov, 2004
** Ochetellus Shattuck, 1992
** Papyrius Shattuck, 1992
** Philidris Shattuck, 1992
** Turneria Forel, 1895
* Tapinomini Emery, 1913
** Aptinoma Fisher, 2009
** Axinidris Weber, 1941
** Ecphorella Forel, 1909
** Liometopum Mayr, 1861
** Tapinoma Förster, 1850
** Technomyrmex Mayr, 1872

## Referències

* ↑ «Hormigas.org - Subfamilia Dolichoderinae» (en castellà). [Consulta: 1r novembre 2023].
* ↑ «BioLib- Dolychoderinae». [Consulta: 11 octubre 2023].
# Guadalevín

El riu Guadalevín és un curt riu del sud de la península ibèrica que discorre íntegrament per la Regió muntanyenca de Ronda, a l'oest de la província de Màlaga, Andalusia, Espanya.
Neix a la Serra de les Neus, en el terme municipal d'Igualeja, i desemboca al riu Guadiaro, de manera que pertany a la demarcació hidrològica de les conques mediterrànies d'Andalusia. Gairebé tot el seu curs ha estat declarat Zona Especial de Conservació (ZEC). El seu nom prové de l'àrab Wadi-al-Laban («riu de llet»).

## Curs

La capçalera més allunyada del riu Guadalevín se situa al parc natural de la Serra de les Neus, més concretament a la cañada del Cuerno, nucli del pinsapar de Ronda. Més endavant se li uneix el rierol de la Fuenfría i rep altres aportacions de la serra de l'Oreganal, entre ells la font de Malillo. Des d'aquest lloc també es denomina riu Gran. Després transcorre per la ciutat de Ronda on esculpeix el seu famós Tajo i penetra en l'altiplà de Ronda amb el nom de Guadalevín. En el paratge de la Indiana conflueix amb el riu Guadalcobacín, format entre altres pel rierol de la Ventilla, curs de gran vitalitat que perfila una gola fluvial amb una geodiversitat notable al municipi d'Arriate. La unió del Guadalevín i Guadalcobacín marca el punt geogràfic on generalment es considera que se situa el naixement del riu Guadiaro, encara que alguns autors asseveren que succeeix uns quilòmetres més a baix, quan des de la cova del Gat li assisteix el riu Guadares.
Des d'un punt de vista litològic, el riu Guadalevín està constituït per margues de guix, arenisques i calcàries.

## Fauna

La fauna característica de la zona és la típica de ribera, i hi destaquen la llúdria, la tortuga de rierol i la voga del Guadiana. També hi són presents alguns invertebrats com ara crancs de riu, odonats o l'aranya negra de l'alzina surera, que és un endemisme del sud de la península Ibèrica. També espècies de peixos com la lamprea marina, el llopet de riu, el barb gitano, el cacho malagueny, l'anguila; diferents amfibis com el discoglossus jeanneae o la subespècie de salamandra que s'estén al sud del Guadalquivir; i aus com la merla aquàtica, el blauet i diverses espècies de rapinyaires.

## Vegeu també

* Pont nou (Ronda)
* Pont Vell (Ronda)

## Referències

* ↑ Junta de Andalucía. «ZEC Río Guadalevín». [Consulta: 15 abril 2020].

## Bibliografia

* Melgar, Vanessa: Com es va formar el Tajo de Ronda?, Diari Sud, 12 de març de 2017.
# Torre del Moro I (la Ràpita)

La torre del Moro I és una torre de la Ràpita (Montsià) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

De planta rectangular, els murs són de maçoneria amb carreus de pedra picada en els angles. Hi ha uns sectors arrebossats posteriorment. Fins a 1,70 m d'alt, els murs tenen forma atalussada. La porta, en forma d'arcada adovellada, és al mur que mira a mar. Es conserven dos matacans, un decapitat protegint la porta i l'altre al mur que mira a Alcanar. Hi ha espitlleres al mur frontal i dorsal, i dues finestres posteriors al frontal i al que mira a Alcanar. És coronada de merlets. A l'interior, hi ha el sostre original en forma de volta de mig punt a la planta. La teulada (al primer pis), és amb teules àrabs i de doble vessant, refeta posteriorment. Hi foren afegits posteriorment tres murs de maçoneria al mur de la façana, per a protegir l'entrada a la torre.

## Història

Junt amb les altres dues torres a prop però a l'oest de la N-340 forma el grup dit de les «torres del moro», que al mateix temps hom inclou dintre del grup genèric de «torres dels Alfacs». No es coneixen notícies sobre cap torre en particular, ni tampoc el topònim original de cadascuna. Organitzades a banda i banda de l'antic camí de bandolers, hom pensa que foren aixecades el darrer del segle xvi com a mesura de seguretat, davant l'increment d'accions depredatòries sobre les costes tortosines pels pirates musulmans i turcs. La construcció i manteniment van anar a càrrec de la ciutat de Tortosa i amb l'ajut de la corona. Podria tractar-se també de construccions dels segles xiv-xv. Segons Bayerri (citat per Miravall) «a profit de la salvaguarda (del monestir de la Ràpita) es van acabar de construir, a costa de la caixa municipal tortosina, el 1390, les talaies del Montsià i Puigmoltó, amb guardians perennes per a guaitar-les» Miravall pensa que algunes de les anomenades torres del moro podrien correspondre a alguna d'aquestes atalaies.

## Referències

* 1 2 «Torre del Moro I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ A provecho de su salvaguarda (del monestir de la Ràpita) se acabaron de construir, a expensas de la caja municipal tortosina, en 1390, las atalayas del Montsià y Puigmoltó, con guardianes perennes que las custodiasen.

## Enllaços externs

* «Torre del Moro I». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Torre del Moro I». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Stuart Murdoch

Stuart Murdoch, nascut el 25 d'agost de 1968 a Clarkston, Escòcia, és el cantant principal de la banda escocesa Belle & Sebastian, així com el compositor de la majoria de les seues cançons. A més, és l'únic dels dos membres fundadors (l'altre era Stuart David) que encara segueix a la banda. A més de cantar al grup, també canta la majoria de diumenges al cor local de l'església de Hyndland, a Glasgow, Escòcia; on hi va treballar d'encarregat de manteniment abans de dedicar-se a temps complet a la banda.

## Referències

* ↑ Belle & Sebastian

## Enllaços externs

* Diari de Stuart Arxivat 2006-12-11 a Wayback Machine. al web oficial de Belle and Sebastian (anglès)
# Lui de França

El Lui de Bearn (occità: Lui de França; francès: Luy de France) és un riu bearnès, que discorre a través dels departaments francesos dels Pirineus Atlàntics.i les Landes. Quan es troba amb el Lui de Bearn conforma el riu Lui, que és alhora un afluent de la conca esquerra de l'Ador.

## Etimologia

El seu nom probablement prové d'una paraula aquitània anàloga al basc: lohi (llim, fang). potser emparentat amb el terme d'origen celta luto- (pantà), present des de la península Ibèrica a Bèlgica. El determinant de França és debut a la seva orientació des del punt de vista bearnès, ja que el Bearn va ser independent fins al 1620.
El riu Lui, que discorre més avall que el Lui de França, està documentat en textos antics sota les formes Lui (1170), lo Hui (1286)...
Segons Pèire de Marca, el cartulari de Lescar (1101) l'esmentava sota la forma llatina Lunius.

## Geografia

El Lui de França té la seva font a Limendós. S'ajunta amb el Lui de Bearn (de 77 km) per formar el Lui als peus del castell de Gaujac, per unir-se després amb l'Ador aigües avall de Tèrcis (al sud de la ciutat de Dacs).
La seva longitud és de 154,5 km.

## Referències

* ↑ «Lui de França». Open StreetMap. [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ Delamarre, Xavier. Dictionnaire de la langue gauloise (en francès), 2001.
* ↑ Histoire de Béarn, 1640.
* ↑ «Le Luy de France» (en francès). achigan.net. [Consulta: 8 octubre 2022].
# Turó de les Nou Cabres

El Turó de les Nou Cabres és un impressionant monolit rocós situat entre la Mola i els Òbits, amb la canal Fonda a la seva vessant nord-oest i la canal de Santa Agnès al sud-est. Es troba al municipi de Matadepera, a la comarca del Vallès Occidental, dins del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt.
El cim està a 899,4 metres d'alçada, tot i que el mapa d'Alpina li asigna 909 metres. A dalt només es pot arribar mitjançant tècniques d'escalada, però des dels Òbits es pot tenir una visió aèria. Per la seva situació, envoltat d'altres turons i valls, es pot tenir una visió dels quatre costats del turó i a diferents alçades.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Sant Llorenç del Munt: Turó de les Nou Cabres». [Consulta: 25 maig 2024].
# Segundo Blanco

Segundo Blanco González (Gijón, 10 de novembre de 1899 - Mèxic, 29 de gener de 1957) fou un militant i dirigent anarquista espanyol.

## Biografia

Mestre Nacional de professió, que en la seva joventut, sent perseguit polític, va haver de treballar en múltiples labors com va ser mestre aparellador, activitat que va alternar amb els estudis nocturns. Es va encarregar durant la dictadura de Primo de Rivera de mantenir l'estructura de la CNT en Astúries i va arribar a ocupar el càrrec de Secretari General del sindicat en 1926. Aquest mateix any va ingressar a la presó, cosa que va tornar a fer en 1931 i 1934.
A l'inici de la Guerra Civil espanyola va presidir el Comitè de Guerra de Gijón, ocupant posteriorment de la Conselleria d'Indústria en el Consell Interprovincial d'Astúries i Lleó, romanent en el càrrec fins a la caiguda de Gijón, el 20 d'octubre de 1937. També va formar part de la Comissió de Guerra una vegada que aquesta es va transformar en el Consell Sobirà d'Astúries i Lleó.
Després de la caiguda del front nord, va fugir a França i va passar a Catalunya i, des d'allí, es va reincorporar a la lluita a València, on va ser responsable de Defensa del Comitè Nacional de la CNT. A l'abril de 1938 va formar part del govern de Juan Negrín ocupant la cartera d'Instrucció i Sanitat Pública. La seva activitat com a ministre d'Instrucció Pública i Sanitat va estar marcada per la penúria de mitjans i la dificultat d'atendre els serveis bàsics d'una població que disminuïa amb cada reculada del front militar i en un territori que es fracturava constantment. Encapçalaven el seu gabinet Joan Puig i Elias, com a subsecretari d'Instrucció Pública, Esther Antich Sariol, directora General de Primer Ensenyament; Francesc Galí, Director General de Belles Arts, i Josep Mestres Puig com a Subsecretari de Sanitat. El seu ministeri va ocupar-se particularment de l'evacuació de l'infància, sobretot a l'estranger, mitjançant el Consejo Nacional de la Infancia Evacuada (CNIE).
Acabada la Guerra Civil, Segundo Blanco va creuar de nou els Pirineus i es va instal·lar a la ciutat d'Orleans. La invasió de França pels exèrcits de l'Alemanya nazi el va portar a residir a Mèxic, on va morir en 1957. Durant el seu exili es va alinear amb la fracció política del moviment llibertari, mantenint per un temps el seu càrrec als governs de Juan Negrín i defensant la unitat d'acció amb els partits polítics, per la qual cosa va ser expulsat de la CNT.

## Enllaços externs

* Font consultada per a l'article Arxivat 2023-02-10 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* ↑ Gaceta de la República, nº 100, de 10/04/1938', p. 200.
* ↑ Gaceta de la República, nº 113, 23/04/1938, p. 465
* Juan Pablo Calero Delso. El gobierno de la anarquía. Editorial Sïntesis. Madrid, 2011.
* AA. VV. Historia de Asturias. Editorial Silverio Cañada. Gijón, 1978.
# Diran Alexanian

Diran Alexanian (Constantinoble, 2 d'abril de 1881 - Chamonix, 27 de juliol de 1954) va ser un professor de violoncel armeni.
Va estudiar violoncel amb Friedrich Grützmacher a Leipzig, així com va interpretar música de cambra amb Johannes Brahms i el violinista Joseph Joachim. A una edat primerenca era un violoncel·lista assolit, actuant als disset anys la part solista del Quixot de Richard Strauss.
Als vint anys, Alexanian es va instal·lar a París, on va conèixer Pau Casals. Casals havia vist actuar Alexanian, i es va adonar que la digitació d'Alexanian estava en línia amb la seva nova manera de tocar el violoncel. Es van conèixer i van trobar que tenien punts de vista similars sobre la tècnica general i la interpretació de la música.
El 1921, Alexanian es va convertir en assistent de Casals a "l'École Normale de Musique" (fundada el 1919 per Alfred Cortot i Auguste Mangeot), on Casals era professor, així com Jacques Thibaud. Allà, ell i Casals van posar en pràctica les seves idees revolucionàries. Estudiants de tot el món van venir a estudiar amb ell en aquest moment, incloent Gabriel Cusson, Rafael Figueroa, Maurice Eisenberg, Antonio Janigro, Gregor Piatigorsky, Hidayat Inayat Khan, Pierre Fournier, i Emmanuel Feuermann. Durant el seu mandat a l'escola, Alexanian va publicar el seu llibre de 1922 sobre tècnica de violoncel, Traite Theorique et Pratique du Violoncelle, així com la seva famosa edició de les Suites Bach el 1929. En un concert a l'École 1933 va estrenar el Concert de Frederick Jacobi (Tres Salms) per a Violoncel i Orquestra (que Jacobi havia dedicat a Alexanian), sota la direcció d'Alfred Cortot.
Alexanian va abandonar el seu càrrec a l'École el 1937, i es va traslladar als Estats Units. Allà va ensenyar tant a l'Institut Peabody de Baltimore, com a la "Manhattan School of Music" de Nova York. Allà els seus alumnes van ser entre d'altres, Bernard Greenhouse, David Soyer, George Ricci, Raya Garbousova, David Wells, i Mischa Schneider.

## Fonts

* 1 2 3 4 St. John, Marshall C (1999). "Diran Alexanian, Cellist". Internet Cello Society. Retrieved 2007-05-25.
* ↑ Diran Alexanian: Complete Cello Technique at Musicroom.com". Retrieved 2007-05-25.
* ↑ Concerto for Cello". Milken Archive of Jewish Music. Retrieved 2020-02-12.
# Plàtan de Bítem

El Plàtan de Bítem (Platanus x hispanica) és un arbre que es troba a Bítem (Tortosa, el Baix Ebre).

## Dades descriptives

* Perímetre del tronc a 1,30 m: 4,75 m.
* Perímetre de la base del tronc: 8,79 m.
* Alçada: 28,5 m.
* Amplada de la capçada: 23,8 m.
* Altitud sobre el nivell del mar: 135 m.

## Entorn

Se situa entre camps i feixes amples amb tarongers, figueres, garrofers, oliveres, ametllers i nesprers del Japó, en estat d'abandó, cosa que ha donat pas a l'entrada d'espècies ruderals i arvenses amb predomini de gramínies. Hi ha espècies ornamentals, que són restes d'una antiga zona enjardinada, com el xiprer, la troana, el boneter del Japó, l'hibisc de Síria i l'àloe del sabó. Quant a herbatge, veiem el lletsó, la morella de paret i les ravenisses blanca i groga. La fauna més comuna són els ocells: pardals, caderneres, gafarrons i estornells vulgars.

## Aspecte general

És un plàtan de dimensions espectaculars, especialment ample, de tronc morfològicament bell (gairebé rectangular) i té una aparença força saludable. S'hi poden observar certes ferides, que venen de temps enrere, per efecte d'esporgues abusives. A uns 3 metres d'alçada, el tronc principal té una concavitat molt gran, i a la soca també hi ha una bona ferida, deguda molt probablement al trànsit rodat, atès que la ferida és a la zona de l'arbre que dona al camí. A certa alçada de la capçada, s'hi pot veure ferralla (restes de l'antic enllumenat) adherida a les branques. El seu aspecte imponent el fa visible a gran distància, ja que sobresurt entre els conreus de cítrics i fruiters del seu entorn immediat, i fa petita la masia que té al costat seu.

## Curiositats

És un exemplar ornamental, amb una clara funció d'ombra per a la gent del país, el qual, a l'estiu, a l'hora dels menjars, s'arreplegava a l'entorn de l'arbre, on es refrescaven i feien l'àpat. Temps abans d'ésser declarat Arbre Monumental, varen tallar una branca per tal que passessin els camions, la qual, en caure, va malmetre tota una fila de tarongers.

## Accés

Des de Tortosa, cal agafar la carretera T-301, que duu fins a Benifallet, Tivenys i Bítem. El primer poblet que trobem és Bítem, al cap de 3 quilòmetres aproximadament. El travessem i, uns 800 metres després, veurem, a mà dreta, un petit mas amb conreus i l'enorme plàtan, gairebé a peu de carretera. GPS 31T 0291058 4527209.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Boada, Martí; Boada, Arnau, 2011. Arbres remarcables de Catalunya. 100 ombres colossals. Edicions Brau, Figueres. ISBN 9788496905535. Pàgs. 80-81.
* ↑ Parcs de Catalunya - Arbres Monumentals Arxivat 2015-09-25 a Wayback Machine. (català)
# Acrida ungarica

Acrida ungarica, coneguda en català com a llagosta bisbe, llangot nassut o llagostí nassut, és un ortòpter de la família dels acrídids.
Mesura entre 30 i 75 mm de llarg, i destaca pel seu cap cònic i tenir el vèrtex molt allargat. Les femelles, més grans, poden arribar als 75 mm de longitud, mentre que els mascles no superen els 50 mm. El color varia, i tot i habitualment ser verdes, també poden ser de color marró clar o grisós. Els ulls estan situats a la part superior del cap, mentre que la boca s'obre molt més avall, gairebé entre el primer parell de potes.
És una espècie de distribució europea, que abasta des del sud de la península Ibèrica fins a Grècia, arribant al nord fins a Ucraïna. A Catalunya habita principalment a les planes de l'Empordà, a la Depressió Central i a la serralada litoral, on es troba d'arran de mar fins als 300 metres d'altitud, incloent espais humits, jonqueres i herbassars de ribera. Es camufla molt bé entre les gramínies.
Aquesta espècie és activa principalment entre agost i novembre. El seu estat de conservació global és "preocupació menor" si bé també es considera "poc abundant" a Catalunya. No presenta cap tipus de figura de protecció a nivell català i generalment no està protegida internacionalment, si bé es considera extinta a una part d'Hongria i d'Àustria, i ha sigut reintroduïda al sud de la República Txeca.
Acrida ungarica és molt semblant morfològicament a Truxalis nasuta, la llagosta sarbatana, una altra espècie present a Catalunya, però més pròpia de zones interiors i amb màxima abundància durant el juny. Només es poden diferenciar per les ales voladores i per les carenes del pronot, que són més paral·leles en la llagosta sarbatana.

## Referències

* 1 2 3 4 Olmo Vidal, Josep M. Els ortòpters de Catalunya. Brau, 2021, p. 139. ISBN 978-84-18096-26-6.
* 1 2 3 4 «Llangot nassut». ICHN. [Consulta: 5 novembre 2022].
* 1 2 3 «Acrida ungarica». UICN, 10-03-2015. [Consulta: 1r novembre 2022].(anglès)
* ↑ «Ortòpters de Catalunya». Institut d'Estudis Catalans, 01-07-2022. [Consulta: 5 novembre 2022].
# Phileas Fogg

Phileas Fogg és el personatge principal de la reeixida novel·la La volta al món en vuitanta dies, escrita per Jules Verne.

## Personalitat

Fogg és un personatge molt seriós, solitari, escrupolós, una mica excèntric, tant per als lectors com per a la resta dels personatges, i inexpressiu al principi. És extremadament puntual, cosa que entra en conflicte amb la quantitat de retards que ha d'afrontar en el viatge al voltant del món. És ric, sense que a la novel·la es donin detalls de l'origen de la seva fortuna, i solter, tot i que tampoc s'expliquen detalls de la seva vida familiar, i al final de la història es casa. Fogg és molt bona persona, i posa en risc la seva vida, la seva fortuna i el resultat del seu viatge per salvar primer, a l'Índia, una jove vídua, Aouda, de qui s'acaba enamorant, i després, als Estats Units, Passepartout, el seu criat, d'origen francès (de fet, el nom es va traduir com a "Picaporte" en l'edició en castellà).

## Interpretacions

| Adaptació | Actor | Notes |
| La volta al món en 80 dies (pel·lícula de 2004) | Steve Coogan |
| La volta al món en vuitanta dies (1956) | David Niven |
| La volta al món en vuitanta dies (1989) | Pierce Brosnan | Miniserie |
| La volta al món en vuitanta dies (1988) |

## Referències

* ↑ Jules Verne. Les voyages extraordinaires par Jules Verne: Le tour du monde en quatre-vingts jours. J. Hetzel et C., 1874.
* ↑ James Downard. The Paralogs of Phileas Fogg: Columbiad, the Gem of the Ocean!. Lulu.com, 7 març 2016. ISBN 978-1-329-95521-9.
* ↑ «The Three Stooges Go Around the World in a Daze (1963) - Overview». TCM.com. [Consulta: 7 maig 2015].

## Bibliografia

* «Phileas Fogg». IMDb. Arxivat de l'original el 2012-07-22. [Consulta: 11 agost].
* «La Vuelta al Mundo en 80 Días». Tematika. Arxivat de l'original el 2012-08-11. [Consulta: 11 agost].
* «La Vuelta al Mundo en 80 Días». El Resumen. [Consulta: 11 agost].