OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sainte-Anne

«Sainte-Anne» té aquests significats:
* Toponímia:
** Sainte-Anne (Doubs), municipi al departament del Doubs (regió de Borgonya - Franc Comtat, França)
** Sainte-Anne (Guadalupe), municipi a Guadalupe, regió i departament d'ultramar de França a les Petites Antilles
** Sainte-Anne (francès) Senta Anna (Gers) (occità), municipi al departament del Gers (regió d'Occitània, França)
** Sainte-Anne (Loir i Cher), municipi al departament del Loir i Cher (regió de Centre – Vall del Loira, França)
** Sainte-Anne (Martinica), municipi a la regió de Martinica (França)
** Sainte-Anne-d'Auray, municipi al departament d'Ar Mor-Bihan (regió de Bretanya, França)
** Sainte-Anne-sur-Brivet, municipi al departament de Loira Atlàntic (regió de país del Loira, França)
** Sainte-Anne-sur-Gervonde, municipi al departament de la Isèra (regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, França)
** Sainte-Anne-Saint-Priest, municipi al departament de l'Alta Viena (regió de Nova Aquitània, França)
** Sainte-Anne-sur-Vilaine, municipi al departament d'Ille i Vilaine (regió de Bretanya, França)
** Baie Sainte Anne, districte administratiu a l'illa de Praslin de les illes Seychelles
** Cantó de Sainte-Anne, divisió administrativa al departament de Martinica (regió de Martinica, França)
** Cantó de Sainte-Anne-1, divisió administrativa al departament de Guadalupe (regió de Guadalupe, França)
** Cantó de Sainte-Anne-2, divisió administrativa al departament de Guadalupe
** Lavault-Sainte-Anne, municipi al departament de l'Alier (Alvèrnia-Roine-Alps)
** Nans-sous-Sainte-Anne, municipi al departament del Doubs (Borgonya - Franc Comtat)
* Miscel·lània:
** Batalla de Sainte-Anne-d'Auray, enfrontament ocorregut el 1815, durant la chouannerie
** Patronage Sainte-Anne, club de futbol congolès de la ciutat de Brazzaville
# Estació Voyager

L'Estació Espacial Voyager o Estació Voyager ((anglès) Voyager Space Station o Voyager Station) és una estació espacial proposada, planejava iniciar les construccions el 2026. L'estació espacial pretén ser el primer hotel espacial comercial, un cop finalitzada.
La construcció de l'estació espacial serà gestionada per l'Orbital Assembly Corporation.. SpaceX Starship s'utilitzarà per transportar turistes a l'estació Voyager, que pot allotjar 280 convidats i 112 membres de la tripulació. Un viatge a l'estació costaria aproximadament 5 milions de dòlars EUA i requeriria als passatgers un entrenament físic i de seguretat abans d'embarcar-se a la nau espacial SpaceX durant un viatge de 3 dies i mig a l'estació espacial.
L'Estació Voyager faria servir la gravetat artificial per mantenir la gravetat lunar, aproximadament 1/6 de la gravetat terrestre.

## Referències

* 1 2 3 Compton, Natalie B. (en anglès) A vacation that’s out of this world: The first space hotel is set to start construction by 2026. The Washington Post, 03-03-2021 [Consulta: 5 març 2021].
* ↑ Bergan. «Company of NASA Stars Building Orbital Space Hotel With Artificial Gravity» (en anglès). Interesting Engineering. [Consulta: 5 març 2021].

## Enllaços externs

* Orbital Assembly
* Mansij, Asthana (en anglès) What Is So Special About NASA Veterans' Space Station Project In Low-Earth Orbit?. The Eurasian Times, 09-02-2021 [Consulta: 5 març 2021].
* Spry, Jeff Company plans to start building private Voyager space station with artificial gravity in 2025, 26-02-2021 [Consulta: 5 març 2021].
* Coffey, Helen (en anglès) World's first space hotel plans to open in 2027. The Independent, 03-03-2021 [Consulta: 5 març 2021].
* Pilar, Patricia (en anglès) Voyager Space Station will have artificial gravity and begins construction in 2025. Ineews [Consulta: 5 març 2021].
# Surbàhara

Surbàhara (hi ; transl. Springtime of Notes ) conegut també com a sitar baix, és un instrument de corda pinçada emprat a la música clàssica hindú. Està molt relacionat amb el sitar, però té una tessitura més baixa. Depenent de la mida de l'instrument, normalment sona entre dos i cinc octaves més baix que el sitar estàndard.

## Visió general

El subàhar mesura més de 130 cm (51 polzades). Utilitza una carbassa seca com a ressonador i té un mànec amb trasts molt amples, que permeten un glissando o "meend" de fins a una octava sobre el mateix trast mitjançant el mètode de tracció. El mànec és de fusta de toona o mogània. Té entre 3 i 4 cordes rítmiques (chikari), quatre cordes de toc (la més ampla de 1 mm) i entre 10 i 11 cordes simpàtiques. Hi ha dos ponts: les cordes de toc passen pel pont més gran, que està connectat a la tabli amb petites potes, que estan enganxades al lloc. Les cordes simpàtiques passen pel pont més petit, que està directament enganxat a la tabli. Els ponts tenen una superfície superior lleugerament corbada, paral·lela a la corda que toquen quan vibren, cosa que produeix un so de zumbit conegut com a jawari. El cos de l'instrument és similar al de la sitar, ja que està fet d'una gran carbassa seca amb una cara de fusta esculpida a un costat i unida al mànec per un jou de fusta esculpida o "gulu". Es diferencia en el fet que la majoria dels subàhars tenen una carbassa més gran i inclinada 90°, de manera que el fons de la carbassa queda a la part posterior de l'instrument, creant un cos més superficial i rodó per a una millor resposta de baixos.
L'instrumentista toca les cordes utilitzant un plectre de fil d'acer corbat, el mizrab, que es fixa al dit índex de la mà dreta de l'intèrpret. Es fan servir tres plectres en els tres primers dits per tocar l'estil dhrupad d'alap, jor i jhala a la subàhar. En l'estil dhrupad, en lloc d'interpretar els gats sitarkhani i masitkhani, l'instrumentista toca la composició lenta dhrupad acompanyat del pakhawaj.
Alguns investigadors creuen que el surbàhar fou inventat cap al 1825. Aleshores, la vina, que es considera un instrument sagrat associat a la deessa Sarasvati, només s'ensenyava als descendents de músics de vina. El desenvolupament del surbàhar es degué en bona part al desig de tocar amb un so més baix similar a la vina.
El surbàhar va ser inventat per Omrao Khan Beenkar i Ghulam Mohammad fou el seu deixeble Omrao Khan Beenkar era l'avi de Wazir Khan de Rampur. La invenció també s'atribueix a Ustad Sahebdad Khan. Investigacions recents mostren que el sitarista de Lucknow Ustad Ghulam Mohammed també podria haver-ne estat l'inventor. Un tipus d'instrument similar, conegut com Mahakachhapi Vina, també se sap que existeix durant aquest període.

## Vegeu també

* Annapurna Devi
* Sitar

## Referències

* ↑ «surbàhara - Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ «Sitar, Surbahar and Tanpura - Toss Levy». Tosslevy.nl. [Consulta: 20 abril 2021].
* ↑ «Ragascape». Ragascape.com. [Consulta: 20 abril 2021].
* ↑ «Mahakachhapi Vina.». Museums of India. [Consulta: 20 abril 2021].
# Horatio Thomas Austin

Sir Horatio Thomas Austin (Chatham, 10 de març de 1800 - Londres, 16 de novembre de 1865) KCB va ser un oficial anglès de la Royal Navy i un explorador de l'Àrtida canadenca, conegut per haver dirigit entre 1850 i 1851 una de les expedicions de l'Almirallat britànic de recerca de l'expedició perduda de Franklin.

## Biografia

Horatio Thomas Austin s'incorporà a la Royal Navy el 1813. Fins al 1824 estigué destinat a la costa d'Àfrica, el Canal de la Mànega i Amèrica del Sud. El maig de 1824 s'uní al HMS Fury a les ordres de William Edward Parry en la seva tercera expedició en la recerca del Pas del Nord-oest.
El desembre de 1827 s'incorporà a una nova exploració científica a bord del HMS Chanticleer, encapçalada per Henry Foster, amb destinació al Carib, l'Atlàntic Sud i l'Antàrtida. Amb la mort de Foster, el 1831, Austin passà a exercir de comandant en funcions.
En anys posteriors navegà per aigües europees, fent diversos estudis i participant en la Guerra de Síria.

### L'expedició de recerca de Franklin (1850-51)

Després del fracàs de l'intent de James Clark Ross per localitzar l'expedició perduda de Franklin (1845), l'Almirallat britànic va decidir enviar en la seva recerca dues noves expedicions: una aniria pel costat oriental, comandada per Horatio Thomas Austin i una altra els buscaria des del costat occidental, a través de l'estret de Bering, dirigida per Richard Collinson. Quatre vaixells formaven part de la seva expedició: els velers HMS Resolute i HMS Assistance i dos vapors, el HMS Pioneer i el HMS Intrepid.
Tot i que el seu objectiu era trobar restes de la presència de Franklin, Austin va organitzar diverses expedicions en trineus, amb èxit, per la costa de diverses illes de l'Arxipèlag Àrtic Canadenc: Bathurst, l'Byam Martin, l'Melville i Príncep de Gal·les. La sortida més destacada fou la que va fer Francis Leopold McClintock, que entre el 15 d'abril i el 4 de juliol, viatjant cap a l'oest, fins a l'illa Melville, realitzà un viatge de prop de 760 milles.
Els vaixells d'Austin quedaren lliures a primers d'agost de 1851 i poc després tornaren cap a Anglaterra.

### Carrera posterior

Austin va seguir prestant els seus serveis a l'Àrtida, tot i que no va prendre part en cap més expedició de recerca de Franklin. El 1852 fou nomenat superintendent del servei de transports a Southampton i l'octubre de 1854, superintendent de les drassanes de Deptford. El 1857 fou promogut a contraalmirall i el 1864 a vicealmirall.

## Referències

* ↑ Bray, E. F. d., & Barr, W «A Frenchman in search of Franklin: de Bray's Arctic journal, 1852-1854». . University of Toronto Press [Toronto], 1992, p. 48–50. ISSN: 0802028136 [Consulta: 6 febrer 2011].
* ↑ Bray, E. F. d., & Barr, W.. A Frenchman in search of Franklin: de Bray's Arctic journal, 1852-1854. Toronto: University of Toronto Press, 1992, p. 48–50. ISBN 0802028136.

## Bibliografia

* Coleman, E.C. 2006. The Royal Navy in Polar Exploration from Franklin to Scott. Tempus Publishing.

## Enllaços externs

* Biography at the Dictionary of Canadian Biography Online
# Junta dels Tretze

La Junta dels Tretze fou un comité executiu integrat per tretze síndics durant la Revolta de les Germanies del 1520 al 1521 a la ciutat de València. El seu objectiu a curt termini fou agafar el control de la corporació municipal de la ciutat. La Junta dels Tretze estigué dissenyada a imitació de la de Venècia, i també de Jesucrist i els seus apòstols.
En una primera fase de la revolta, la Junta dels Tretze tingué la funció d'impulsar i dirigir la revolta. Com a objectius primers, instaurar un sistema en el qual estigués prohibit el treball lliure no controlat pels gremis, i adoptar més poder local a la ciutat de València; la revolta tenia únicament un caràcter de lluita política local.
Amb la mort de Joan Llorenç, el 1520, la Junta fou controlada per altres grups més radicals, liderats pel velluter Vicent Peris, i la lluita començà a traspassar els límits polítics cap a una lluita de classes generalitzades en tot el regne. Aquest fet provocà una sèrie de contradiccions internes que feu perdre força a la revolució. Però, a curt termini, s'impulsà la creació d'altres juntes dels tretze a altres ciutats i viles del Regne de València, sempre controlades per la de la ciutat de València.
Mentre que la burgesia valenciana buscava una eixida negociada, els caps militars defensaven la revolució en els camps de batalla. Per aquest motiu, la Junta dels Tretze dimití tan sols una setmana després de la batalla de Gandia, en la qual els agermanats obtingueren una important victòria militar sobre les tropes reials.

## Referències

* ↑ «0067550.xml Junta dels Tretze». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Radi metàl·lic

El radi metàl·lic és el radi de l'esfera que hom pot assimilar a un àtom en una estructura cristal·lina d'un metall. Hom el pot determinar a partir de mesures cristal·logràfiques, en conèixer el tipus de xarxa cristal·lina i l'aresta de la cel·la elemental.

## Referències

* ↑ «Radi metàl·lic». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Inharmonia

La Inharmonia o inharmonicitat és un fenomen que té lloc en els instruments musicals. Aquest fenomen provoca la desviació de freqüència dels diferents sons parcials o harmònics segons cada un d'ells i d'acord amb la freqüència fonamental de la corda. Per exemple, es produeix una inharmonia quan el segon harmònic de la nota fonamental La 440 en lloc de produir-se a 880 Hz variarà lleugerament, per exemple, a 880,4 Hz
En els instruments de corda, la Inharmonia està directament relacionada amb el gruix, rigidesa i longitud de la corda i molts instruments de percussió produeixen sons complexos i inharmònic.

## Referències

* «La inharmonia o inharmonicitat». [Consulta: 3 novembre].

## Vegeu també

* Dissonància
* Freqüències del piano
# Estació d'Ernest Lluch

Mapa Metro Línia 5 :
Mapa TramBaix T1, T2 i T3 :
Ernest Lluch és una estació de les línies T1, T2 i T3 del Trambaix i de l'L5 del Metro de Barcelona, situada entre l'Avinguda de Xile i la Carretera de Collblanc, al districte de les Corts de Barcelona.
L'estació de tramvia es va inaugurar el 3 d'abril de 2004 amb l'obertura del Trambaix, amb el nom de Sant Ramon fins al gener de 2010. Estava situada al Camí de la Torre Melina, però a finals d'agost de 2008, a causa de l'eliminació de la corba que hi ha entre el Camí de la Torre Melina i la Carretera de Collblanc, va ser traslladada a la seva ubicació actual situada a escassos metres de l'anterior.
L'estació de metro va ser inaugurada el 25 de juliol de 2021, tot i que la previsió inicial era que ho fes el 2014.

## Serveis ferroviaris

Trambaix :
| Procedència/Destinació | < | > | Procedència/Destinació |
| Francesc Macià | Avinguda de Xile | Can Rigal | Bon Viatge |
| Francesc Macià | Avinguda de Xile | Can Rigal | Llevant - les Planes |
| Francesc Macià | Avinguda de Xile | Can Rigal | Sant Feliu-Consell Comarcal |
| Metro de Barcelona |||||
| Cornellà Centre | Pubilla Cases | Collblanc | Vall d'Hebron |

## Galeria d'imatges

* És l'única estació de tramvia de 3 vies i andanes.
* Canvi d'agulles cap a la via central.
* Tramvia de la línia T3 sortint de l'estació amb destinació Francesc Macià.
* L'estació de la línia 5 del metro de Barcelona.

## Referències

* ↑ «L’estació Ernest Lluch de la L5 s'incorpora a l’activitat social quotidiana». lhdigital. [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ «Territori i Sostenibilitat licita les obres per a completar l'estació de l'L5 d'Ernest Lluch per un valor de 15,8 MEUR». [Consulta: 25 maig 2017].
* ↑ «El govern atura totes les ampliacions del metro excepte l'L9». Avui, 11-03-2002. [Consulta: 11 juliol 2011]. «El més probable, segons les explicacions de Font, és que els treballs comencin a mitjans del 2013, s'allarguin un any i mig i acabin a final de l'any 2014.»

## Vegeu també

* Tram
* Xarxa ferroviària de Catalunya
* Metro de Barcelona
# Annette Volkamer

Annette Volkamer (Friburg de Brisgòvia, segle XX) és una pianista alemanya.

## Vida i carrera

Nascuda a Friburg de Brisgòvia, Volkamer va estudiar a la Hochschule für Musik und Darstellende Kunst Mannheim amb Paul Dan i Robert Benz, així com a la Universitat de Música i Art Dramàtic de Viena amb Hans Petermandl i a la Juilliard School of Music amb Martin Canin. També va assistir a classes magistrals amb Karl-Heinz Kämmerling, Rudolf Kehrer, Michael Ponti, Yevgeny Malinin, Pavel Gililov i Hans Leygraf. L'any 1998 va guanyar la primera medalla al Concurs Internacional de Piano Maria Canals de Barcelona.
Ha participat en enregistraments radiofònics de la WDR i la SWR i ha treballat amb orquestres com la Konzerthausorchester Berlin, la Staatsphilharmonie Rheinland-Pfalz, la Staatsphilharmonie Krakow, la Philharmonia Hungarica i "I Solisti di Praha". Com a solista, ha actuat en escenaris com el Prinzregententheater de Múnic, el Konzerthaus de Berlín, el Festspielhaus de Lucerna, l'Ateneu Romanès i l'Òpera Estatal de Cracòvia. Amb l'actor Charles Brauer, va crear la velada Beethoven i les dones.
Des de l'any 2000, Volkamer és professora de piano a la Universitat de Música i Arts Escèniques de Mannheim.

## Publicacions

* CD: Leopold Kozeluch – Musik in seltener Solobesetzung RBM (RBM 463 076)

## Referències

* ↑ «Tolles Kammerkonzert mit Nanette Schmidt und Annette Volkamer - Mannheim» (en alemany). [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ Zeitung, Aachener. «Aachen: Annette Volkamer: Liebe zu den Kulturen der Welt» (en alemany), 02-04-2003. [Consulta: 4 octubre 2022].
* ↑ «Annette Volkamer». Arxivat de l'original el 2021-11-01. [Consulta: 4 octubre 2022].
# Axel Wilhelm Nordgren

Axel Wilhelm Nordgren (Estocolm, 5 de desembre de 1828 - Düsseldorf, 12 de febrer de 1888) va ser un pintor paisatgista suec.

## Biografia

El seu pare, Carl Wilhelm Nordgren, era un retratista molt conegut del qual va prendre les seves primeres lliçons. Després de completar els seus cursos al Royal Institute of Art el 1845, va estar a la llista per fer-se estudiant complet a la Reial Acadèmia Sueca de Belles Arts, però, per motius desconeguts, no va assistir. El 1849 va presentar alguns paisatges en una exposició de l'Acadèmia. Les obres més afavorides eren d'artistes noruecs formats a Düsseldorf. Aquest va ser l'inici d'una tendència per als artistes suecs d'estudiar-hi també. El 1851, ell i Morten Müller van poder anar-hi per continuar els seus estudis, a costa del príncep hereu (posteriorment rei) Carles XV. El seu principal instructor va ser el seu company, Hans Gude, a qui havia conegut a l'exposició de 1849. També va ser influenciat pel professor de Gude, Andreas Achenbach, que li va ensenyar a fer estudis de detall acurats de la natura abans de pintar.
Tot i que finalment va decidir fer de Düsseldorf la seva llar, va fer viatges d'estudis periòdics a Suècia ia Noruega, sovint en companyia de Gude o Müller. El 1857 es va casar amb Anna Mariane Natalie Lochen (1832-1921), filla d'un comerciant noruec. Molts dels seus viatges d'estudi es van fer amb el seu col·lega, Gustaf Rydberg, que el va ajudar a descobrir noves àrees per a la pintura. Sovint va treballar en plein aire, a l'estil francès, però no va quedar impressionat per l'escola de Barbizon.
Va rebre nombroses medalles a les exposicions, tot i que el consens de la crítica sembla haver estat que les seves obres estaven "seques". Va preferir pintar escenes amb costes, penya-segats, estats d'ànim hivernals i llum de lluna. Moltes de les seves obres presentaven zones aspres i àrids. Va ser considerat com el principal practicant de l'escola de Düsseldorf a Suècia. A la Dècada de 1870, quan aquella escola va esdevenir objecte de crítiques dures, fins i tot devastadores, va rebutjar aquestes crítiques com una molèstia pública (en una carta a Johan Christoffer Boklund).
Durant la Llarga Depressió, que va afectar especialment Alemanya, es va trobar amb dificultats financeres. De cartes que va intercanviar amb Julius Weidig, un mestre sastre que també era un pintor aficionat, sembla que intercanviava quadres per roba. En una altra carta a Boklund, es descriu a si mateix com a plagat per l'enyorança permanent.
L'any 1883 va tenir un ictus, que va impedir més viatges a l'estranger. No obstant això, encara va poder pintar i va continuar exposant a Estocolm fins a la seva mort. Les seves obres es poden veure al Nationalmuseum i al Göteborgs konstmuseum).

## Referències

* ↑ «Nationalmuseum - fullständigt namn: Axel Wilhelm Nordgren Axel Nordgren». [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «Göteborgs konstmuseum | Hallingdalen». [Consulta: 17 desembre 2023].
# Creu de terme del camí de Forès

La Creu de terme del camí de Forès es troba a l'entrada del poble de Conesa (Conca de Barberà), en una placeta, al racó del Mossèn.
És una creu de terme amb fust de pedra hexagonal d'1,7 m aproximadament. Al seu damunt hi ha una estela funerària de tipus discoïdal on es pot apreciar, per una cara, un escut esborrat i, per l'altra, una creu. Actualment està desplaçada del seu lloc original, al camí de Savallà entre la carretera que va a Rocafort i la nova que va a Forès.
Va ser restaurada a finals del segle XX per l'artista montblanquí Ismael Balanyà amb motiu del seu trasllat a la seva ubicació actual.

## Referències

* ↑ «Creu de Terme del Camí de Forès». Diputació de Tarragona.
* ↑ «Creu de terme del Camí de Forès - Conesa». Patrimoni Arquitectònic de la Conca de Barberà. Consell Comarcal de la Conca de Barberà.
# Belo odelo

Belo odelo (serbi: Бело одело el vestit blanc) és una pel·lícula en serbi del 1999 dirigida per Lazar Ristovski. Va ser una coproducció entre el Regne Unit i la República Federal de Iugoslàvia. Va ser la candidata iugoslava a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 1999, però no va aconseguir rebre cap nominació.

## Argument

El simpàtic i una mica confús suboficial de primera classe Savo Tiodorović, solter de 45 anys, poeta que llegeix clàssics i somia amb una carrera d'actor, rep un telegrama del seu germà bessó dient-li que la seva mare ha mort i que "ha de portar el vestit blanc que li va regalar". De camí cap a casa al tren, tirat per una locomotora de carbó, coneix moltes persones interessants i tragicòmiques, inclosa Carmen, una dona rossa que viatja amb un proxeneta imponent i gelós de qui vol escapar. Carmen serà la dona de la seva vida. La trama sorgeix quan s'adona que ella d'alguna manera pertany a un altre...

## Repartiment

* Lazar Ristovski - Savo / Vuko Tiodorovic
* Radmila Shchogolyeva - Karmen
* Dragan Nikolić - Makro
* Bata Živojinović - Gospodin
* Danilo Stojković - Svestenik
* Bogdan Diklić - Masinovodja
* Radoš Bajić - Vlasnik

## Reconeixements

A la XX edició de la Mostra de València va rebre una menció a la millor fotografia.

## Referències

* ↑ «Бело одело». Филмска банка. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ Academy of Motion Picture Arts and Sciences (1999-11-22). "Record 47 Countries In Oscar Contention". Nota de premsa. Consulta: 2008-08-20.
* ↑ «Бело одело». Филмски центар Србије. Arxivat de l'original el 13. 02. 2021. [Consulta: 30 gener 2021].
* ↑ «Бело одело». Тв Профил. [Consulta: 5 febrer 2020].
* ↑ La Mostra acaba entre besos, El País, 22 d'octubre de 1999

## Enllaços externs

* Belo odelo a Internet Movie Database (anglès)