OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sérgio da Rocha

Sérgio da Rocha (nascut el 21 d'octubre de 1959) és un prelat brasiler de l'Església Catòlica, que serveix com a Arquebisbe metropolità de Brasília des del seu nomenament pel Papa Benet XVI el 15 de juny de 2011. Prèviament havia servit com a arquebisbe de Teresina. El 19 de novembre de 2016 va ingressar al Col·legi de Cardenals.

## Biografia

Da Rocha va néixer a Dobrada, a l'estat de São Paulo el 1959. Després de cursar els estudis elementals, va fer cursos de filosofia al seminari diocesà de São Carlos i de teologia a l'Institut Teològic de Campinas. Rebé una llicenciatura en teologia moral per la Facultat Teològica Nossa Senhora da Assunção, São Paulo, i un doctorat en la mateixa disciplina a l'Acadèmia Alfonsiana de Roma.
Va ser ordenat prevere el 14 de desembre de 1984. Com a prevere va estar a Água Vermelha i va ser coordinador de la pastoral de joves de São Carlos (1985–1986) i professor de filosofia al seminari i director espiritual diocesà a la Casa de Teologia a Campinas (1986–1987 i 1991); Rector del seminari de filosofia de São Carlos (1987–1988 i 1990), Coordinador de la pastoral vocacional diocesana (1987-1989); vicari parroquial de la catedral de São Carlos (1988–1989), vicari de la parròquia de Nossa Senhora de Fátima São Carlos (1990), coordinador de la pastoral diocesana i rector de la capella de São Carlos in São Judas Tadeu (1991), professor de teologia moral al PUC Campinas i rector del seminari diocesà de Teologia (1997-2001), membre de la formació dels diaques permanents i membre del Consell Presbiteral i del Col·legi de Consultors.
El 13 de juny de 2001 va ser nomenat bisbe titular d'Alba i auxiliar de Fortaleza pel Papa Joan Pau II, sent consagrat l'11 d'agost. Va ser nomenat arquebisbe coadjutor de Teresina el 31 de gener de 2007, esdevenint arquebisbe el 3 de setembre de 2008.
Com a bisbe, ocupà els següents càrrecs: membre de la Comissió episcopal per a la Doctrina de la Conferència Episcopal brasilera, membre de la Comissió Episcopal del Happening de Superação de la misèria i Fome de la Conferència Episcopal de la secretària regional i encarregats de la joventut i la Pastoral de les Vocacions nord-est de la Regió 1; Membre del Consell Permanent i la Comissió per a la Doctrina de la Conferència Episcopal, President de la Regió Nor-1; President del Departament de vocació i ministeri CELAM - Consell Episcopal Llatinoamericà. L'arquebisbe da Rocha va ser nomenat per Benet XVI arquebisbe de Brasília el 15 de juny de 2011, succeint l'arquebisbe João Braz de Aviz. L'arquebisbe da Rocha va prendre possessió de la seu el 6 d'agost.
El 14 de novembre de 2015 el Papa Francesc el nomenà com un dels seus tres nomenaments pel Consell del Sínode de Bisbes.
El 9 d'octubre de 2016, el Papa Francesc anuncià què da Rocha seria creat cardenal en el consistori a celebrar el 19 de novembre següent. Allà va rebre el títol de Cardenal prevere de Santa Croce in Via Flaminia

## Referències

* ↑ «NOMINA DELL'ARQUEBISBE METROPOLITÀ DI BRASÍLIA». Arxivat de l'original el 2012-07-13. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Fiord Matussévitx

El fiord Matussévitx (en rus Фьорд Матусевича, Fiord Matusevicha) és un fiord de la Terra del Nord, al krai de Krasnoiarsk, Rússia. Durant tot l'any es troba bloquejat per gel i té una gran activitat productora d'icebergs.

## Història

El fiord Matussévitx va ser cartografiat per primera vegada durant l'expedició de 1931 dirigida pels investigadors soviètics Gueorgui Uixakov i Nikolai Urvántsev que va explorar per primera vegada la Terra del Nord. Un treball cartogràfic més precís de la zona fou realitzat per l'expedició de 1950 dirigida per B.V. Zubov i A.I. Stepanov gràcies a la fotografia aèria.
El fiord va rebre el nom en honor de Nikolai Matussévitx, un destacat investigador de l'Àrtida soviètic.

## Geografia

Desemboca a la zona nord-est de l'illa de la Revolució d'Octubre, a l'oest del cap Figurny, a la costa del mar de Làptev. És el fiord més gran de la Terra del Nord. L'illa Vollosovitx i la Blizhni es troben al davant de la desembocadura del fiord. S'estén un 60 km en direcció nord-est/sud-oest. La conca del fiord presenta muntanyes costerudes a ambdós costat que s'alcen fins als 590 metres. Les enormes glaceres que hi aboquen gran quantitat d'icebergs.
Dos petits illots es troben a l'interior del fiord, prop de la zona terminal de la glacera, l'illa Trudni, que té un diàmetre d'1 km i l'illa Pregrazhdayushchy, de 1,3 km de llarg, on hi ha un vèrtex geodèsic.

## Ecologia

El fiord forma part de la Reserva Natural del Nord, una de las set subdivisions de la Reserva Natural del Gran Àrtic. Hi ha nombroses colònies d'aus als penya-segats del fiord, entre les quals destaquen els somorgollaire de Brünnich (Uria lomvia), gavines (Larus hyperboreus) i sits blancs (Plectrophenax nivalis), entre d'altrers.

## Referències

* ↑ «F'ord Matusevicha». Mapcarta. [Consulta: 23 desembre 2016].
* 1 2 Б. В. Зубовской К истории картографирования центральной части Советской Арктики (B.V. Zubov.Mapping History of the Central Part of the Soviet Arctic)
* ↑ Биография Николая Матусевича на сайте Планета Матусевичей Arxivat 2008-02-03 a Wayback Machine.
* ↑ Map U-47-XXXI,XXXII,XXXIII бух. Кренкеля. Scale: 1 : 200 000. Состояние местности на 1988 год. Издание 1992 г.
* ↑ Гвоздецкий Н. А., Михайлов Н. И. Физическая география СССР. Азиатская часть (Vozdetskii NA, Mikhailov NI. Physical Geography of the USSR. The Asian Zone.)
* ↑ Map T-47-I,II,III бух. Сказочная. Scale: 1 : 200 000. Состояние местности на 1984 год. Издание 1992 г.
* ↑ Таймырский экорегион
* ↑ Выживание в экстремальных условиях, Северная Земля
# Portada/article abril 16
## Rata mesquera

La rata mesquera o ondatra (Ondatra zibethicus), l'única espècie del gènere Ondatra, és un rosegador semiaquàtic de mida mitjana nadiu de Nord-amèrica, i introduït a parts d'Europa, Àsia i Sud-amèrica. La rata mesquera viu en zones humides i és un animal amb molt d'èxit en una àmplia varietat de climes i hàbitats. Té un paper important a la natura i és una font d'aliments i pelatge per als humans, a més de ser una espècie introduïda a gran part del seu àmbit de distribució actual.
La rata mesquera és l'espècie més gran de la subfamília dels arvicolins, que inclou 142 altres espècies de rosegadors, majoritàriament talpons i lèmmings. Les rates mesqueres són anomenades "rates" en un sentit general perquè són rosegadors de mida mitjana amb un estil de vida adaptable i una dieta omnívora. Tanmateix, no són "rates autèntiques", és a dir, membres del gènere Rattus.
# Abric del Peix

L'abri du Poisson («abric del peix») és un jaciment arqueològic d'època paleolítica situat al petita vall de Gorges de l'Infern (Gorges d'Enfer), a la riba dreta del Vézère, municipi de Las Eisiás de Taiac, al departament de la Dordonya, al sud-oest de França. Va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1979, formant part del lloc «Llocs prehistòrics i grutes decorades de la vall del Vézère», amb el codi 85-002.
Es tracta d'un hàbitat en forma d'abric rocós, i no d'una cova. Deu el seu nom a un baix relleu d'un salmó d'un metre de llarg d'una antiguitat d'aproximadament 25.000 anys (gravetià).
El lloc es va lliurar del saqueig, gràcies a la intervenció de Denis Peyrony. En efecte, s'havien perforat en la roca múltiples forats al voltant de la figura del peix per traslladar una part de la paret. Els forats que enquadren l'escultura són encara visibles i donen prova de la temptativa de robatori.
El lloc està obert als visitants (2008).

## Referències

* ↑ «L'Abri Poisson and La Gorge d'Enfer». donsmaps.com, 28-01-2025. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «L'Abri du Poisson» (en francès). Centre des Monuments Nationaux - Sites préhistoriques de la vallée de la Vézère. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Prehistoric Sites and Decorated Caves of the Vézère Valley». UNESCO World Heritage Convention. [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ Jaubert, Jacques «L’« art » pariétal gravettien en France : éléments pour un bilan chronologique» (en francès). PALEO. Revue d'archéologie préhistorique, 20, 01-12-2008, pàg. 439–474. DOI: 10.4000/paleo.1635. ISSN: 1145-3370.
* ↑ Loiseau, Jean-Patrick. François Bordes (1919-1981) et la construction de la Préhistoire dans la seconde moitié du XXe siècle (Tesi) (en francès). Université de Bordeaux, 2014-12-05.

## Enllaços externs

* Foto del Ministeri de la Cultura (en francès).
# Mauro Schmid

Mauro Schmid (Bülach, 4 de desembre de 1999) és un ciclista suís, professional des del 2021. Actualment corre a l'equip Team Jayco AlUla. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 2021.

## Palmarès

* 2019
** Campió de Suïssa en ruta sub-23
** 1r al Gran Premi Mobiliar
** 1r al Gran Olten
* 2021
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 2022
** 1r a la Volta a Bèlgica
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Internacional de Coppi i Bartali
* 2023
** 1r a la Setmana Internacional de Coppi i Bartali
* 2024
** Campió de Suïssa en ruta
** 1r a la Volta a Eslovàquia
* 2025
** 1r a la Cadel Evans Great Ocean Road

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2021. 93è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2022. 75è de la classificació general

## Referències

* ↑ esport3. «Mauro Schmid guanya l'onzena etapa del Giro i Egan Bernal referma el seu liderat», 19-05-2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ «Mauro Schmid tras ganar la 11ª etapa: 'No me lo creo. Nunca pensé en hacer una gran vuelta'» (en castellà), 19-05-2021. [Consulta: 14 juny 2021].

## Enllaços externs

* Mauro Schmid a ProCyclingStats
Campions del Món de ciclisme - Contrarellotge per equips mixtos :
2019:  Bouwman, Mollema, van Emden, Brand, Markus, Pieters (NED)
2021:  Arndt, Martin, Walscheid, Brennauer, Klein, Kröger (GER)
2022:  Bissegger, Küng, Schmid, Chabbey, Koller, Reusser (SUI)
2023:  Bissegger, Küng, Schmid, Chabbey, Koller, Reusser (SUI)
2024:  Matthews, O'Connor, Vine, Brown, Chapman, Roseman-Gannon (AUS) :
# El viatge de l'elefant

El viatge de l'elefant és una novel·la de l'escriptor portuguès i guanyador del premi Nobel José Saramago. Publicat en portuguès amb el títol A viagem do elefante el 2008. Ha estat traduït al català al mateix any per Núria Prats Espar i publicada per Edicions 62.

## Argument

La novel·la parteix d'un fet històric, el regal que Joan III de Portugal va fer a l'arxiduc Maximilià d'Àustria amb motiu del seu casament amb Maria d'Àustria filla de l'emperador Carles V. Aquest regal consistia en un elefant, de nom Salomó (que després serà canviat a Solimà, per ordre de l'arxiduc) i fou fet el 1551. En la novel·la se'ns explica com el rei de Portugal decideix fer aquest regal i com organitza una comitiva per enviar-lo a Valladolid, on Maximilià i la seva muller exerceixen de virreis de Castella. L'autor coneix aquesta història quan visita una lectora de portuguès de Viena.
En un primer moment, la comitiva està regida per un comandant portuguès i en aquest territori viuen diferents situacions, com l'entusiasme amb què són rebuts per part de la població, curiosa per veure un elefant de prop, o els perills que suposen els llops que ronden pels camins. Tot explicat des de l'òptica del cornac de l'elefant, Subhro (i més tard, Fritz, com l'elefant, canviat per l'arxiduc).
Arribats a Castelo Rodrigues i superat un petit enfrontament entre portuguesos i austríacs per qüestions de protocol, es dirigeixen a Valladolid, d'on ràpidament parteixen cap a Roses per embarcar rumb a Gènova. La travessa d'Itàlia en direcció a Viena és d'allò més pintoresca, per un costat a Pàdua, on es demana al cornac que faci que l'elefant s'agenolli davant de la catedral com a mostra d'un miracle per contrarestar el poder protestant. També es visita Trento mentre s'hi celebra el concili, per enfilar els Alps, a través del Tirol i arribar a destí. A Viena l'elefant serà protagonista d'un nou miracle, aquest cop completament fortuït, quan salvi amb la trompa una nena de morir esclafada. La gent de la ciutat el recordarà amb alegria, així com els seus amos.
A Viena l'elefant només viurà dos anys més, i morirà a finals de 1553. El seu cornac serà recompensat pels seus serveis i decidirà retornar a Lisboa, però no se sap si hi va arribar.
En tota l'obra, apareixen lúcides reflexions del cornac i del narrador sobre tot allò que veuen i viuen, que serveixen a l'autor per fer referències a temes d'actualitat amb fina ironia i mordacitat.
Seguint el costum de l'autor, els punts en la novel·la són escassos, i també l'ús de majúscules.

## Premis i reconeixements

* 2009 Premi São Paulo de Literatura — nominat a la categoria de millor llibre de l'any (original en portuguès)
* 2011 Premi de Traducció Oxford-Weidenfeld — Guanyadora (traducció anglesa).

## Referències

* ↑ Folha Online. «Prêmio São Paulo de Literatura divulga finalistas». Folha de São Paulo, 31-05-2009. [Consulta: 6 abril 2013].
* ↑ «Previous winners». Arxivat de l'original el 2012-04-23. [Consulta: 15 desembre 2014].
# Cinorrincs

Els cinorrincs (Kinorhyncha, del grec kīneō, 'moure' + rhynchos 'musell') són un embrancament de diminuts (1 mm o menys) invertebrats pseudocelomats marins que viuen en el fang i la sorra de les profunditats.
Estan segmentats amb un cos consistent de cap, coll i un tronc d'onze fragments. No tenen cilis externs, però en canvi tenen un nombre d'espines al llarg del cos, a més de diversos cercles d'espines al llarg del cos que fan servir per a la locomoció. Les espines són part de la cutícula secretada per l'epidermis; se l'han de canviar diverses vegades a mesura que desenvolupen el cos. El cap és totalment retràctil i es cobreixen per una sèrie de plaques del coll.
Els cinorrincs mengen diatomees i qualsevol altra cosa que trobin al fang.
Hi ha dos sexes d'aspecte semblant, i les larves són de vida lliure, però se sap molt poc del seu procés de reproducció.
Els seus parents més propers són els embrancaments dels loricífers i els priapúlids, constituint tots junts el clade dels escalidòfors.

## Classificació

Els dos subgrups de cinorrincs estan generalment classificats en ordres en comptes de fer-ho en classes. Se'n coneixen unes 350 espècies.
Ordre Cyclorhagida
* Subordre Cyclorhagae
** Família Echinoderidae
** Família Zelinkaderidae
** Família Centroderidae
** Família Dracoderidae
* Subordre Conchorhagae
** Família Semnoderidae
* Subordre Cryptorhagae
** Família Cateriidae
Ordre Homalorhagida
* Subordre Homalorhagae
** Família Pycnophyidae
** Família Neocentrophyidae

## Cladograma

| Scalidophora | Kinorhyncha    Cyclorhagida Homalorhagida Loricifera Priapulida |

## Enllaços externs

* Introduction to the Cephalorhyncha (anglès)
* Dibuixos de cinorrincs Arxivat 2012-12-08 at Archive.is (anglès)

## Referències

* ↑ «Catalogue of Life - Kinorhyncha». [Consulta: 28 gener 2025].
# Cerny-sur-l'Essonne

Cerny o Cerny-sur-l'Essonne és un municipi francès part del cantó d'Étampes i de la Comunitat de comunes de la Val d'Essonne (districte d'Étampes, departament d'Essonne, regió de l'Illa de França). És a 3 km de La Ferté-Alais (capital cantonal), i a uns 13 quilòmetres d'Étampes (capital del districte). Per decret de l'Assemblea Nacional del 21 de juliol i 24 d'agost de 1790, Cerny forma part de la diòcesi de Versalles. Formà part del departament de Seine-et-Oise mentre aquest existí.
En aquest municipi s'hi esmenten cinc llogarets (hameaux): Pont-de-Villiers, Montmirault, Orgemont, Grand i Petit-Boinvaux. El territori de Cerny va des del sòl sorrenc de Fontainebleau fins a la terra de blat de Beauce. Al mateix municipi pertanyen cinc castells o grans cases burgeses: Villiers, Montmirault, les Tourelles, Presles, i Cerny; i tres granges: les de Tanqueux, de l'Ardenay, de la Chapelle-d'Orgemont. El lloc té restes d'ocupació antiga com el Dolmen de Pocancy i restes d'ossos humans i eines de sílex i bronze al turó de l'Ardenay. La cita històrica més recent que esmenta Cerny és una carta emesa durant el regnat de Felip August (s. XII-XIII). El 1343 la localitat rep una carta de franquesa reial promoguda per Raül, comte d'Eu, a canvi del pagament de 75 livres tournoises a aquest per part dels vilatans. Aquell mateix segle (1358) la reina Jeanne d'Évreux fa donació al comú d'uns terrenys al voltant de l'església per a que hi puguin fer un cementiri. D'acord a una carta de Jeanne d'Évreux, Comtessa de la Ferté, datada de 1359 Cerny formava part de l'esmentat Comtat, tot i que era pretès pels senyors de Villiers-le-Châtel que també s'intitulaven senyors de Cerny. Al segle XVI es produeixen un devessall de calamitats: nevada i aiguats el 24 de juny del 1562 que menaren inundacions, destrucció de les collites i pestilències; el 1566 es produí una sequera; el 1568 s'hi estableix un exèrcit dirigit per M$^r$ de Meaux i uns subsegüents saquejos i pillatges per part d'hugonots. El 1590 s'estableixen uns 20.000 homes de l'exèrcit d'Enric IV de França. Ja al segle següent també s'esmenta una calamarsada destructiva el 1677. L'any 1697 s'estableix a la localitat un petit seminari.

## Referències

* ↑ «L'intermédiaire des chercheurs et curieux» (en francès). , Volum XXVII, 30-01-1893, p. columna 93 [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ «Notice historique sur Cerny (Seine-et-Oise)». A: Société historique et archéologique du Gâtinais. Annales de la société historique et archéologique du Gâtinais (en francès). Volum 8. Fontainebleau: Imprimier de Ernest Bourge, 1889, p. 20-90 [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ Annales, p.28-29
* ↑ Annales, p.29
* ↑ Annales, p.22
* ↑ Annales, p.28
* ↑ Annales, p. 22
* ↑ Annales, p. 30
* ↑ Annales, p. 42 i següents
# El Marguí

El Marguí és un mas a poc menys de mig km al sud de Sant Esteve d'en Bas a la comarca de la Garrotxa protegida com a bé cultural d'interès local.
És un edifici civil orientat a sud, situat al turó. L'edificació està coberta amb teulada a dues vessants. Hi ha tres cossos diferenciats. A la banda dreta hi ha un petit portal dovellat que constituïa la primitiva entrada a la part més antiga. A la façana principal s'hi accedeix per una escala de pedra feta no fa gaire temps. A part dels tres cossos diferenciats hi ha un afegit que fa funcions de pallissa.
A la casa sols es conserva documentació de fa dos-cents anys, però per l'estil de construcció mostra que és una casa anterior al segle xviii, a la qual les successives ampliacions han donat l'aspecte actual.

## Referències

* 1 2 «Mas el Marguí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 novembre 2016].
# Santa Maria di Nazareth

Santa Maria di Nazareth (o església de les Scalzi) és una església del districte de Cannaregio a Venècia, Itàlia.
És a prop de l'estació de tren de Santa Lucia i del Ponte degli Scalzi, i de cara al Gran Canal.
És una obra barroca de principi del segle xviii composta per una sola nau amb dues capelles laterals. Les decoracions interiors són de marbre i les columnes, d'estil corinti. Va ser consagrada l'any 1705 i restaurada entre els anys 1853 i 1862.
La construcció va ser encarregada a l'arquitecte Baldassare Longhena per petició de les carmelites descalces, que havien fet una petició al Senat de Venècia per construir-hi un monestir. D'altra banda, la façana va ser construïda per l'arquitecte Giuseppe Sardi amb la subvenció del noble Gerolamo Cavazza. A la façana també hi ha dues estàtues que s'atribueixen a l'escultor suís-italià Bernardo Falconi.
S'hi troba la tomba de l'últim dux venecià, Ludovico Manin.

## Referències

* 1 2 3 4 «The Church of Santa Maria di Nazareth: the apotheosis of the Venetian Baroque» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2021].
* 1 2 «Church of Saint Mary of Nazareth» (en anglès). [Consulta: 26 gener 2021].
# Arc espanyol de Galway

L'Arc espanyol de Galway (Spanish Arch en anglès, Póirse Spainneach en irlandès) és una resta de muralla de la ciutat irlandesa de Galway. Abans de la construcció aquest punt es deia «Cap de la muralla» (the head of the wall en anglès, Ceann an bhalla en irlandès) i va mantenir aquest nom fins a una època recent. Originàriament era una extensió de la muralla que hi anava de la torre de Martin (Martin's Tower) a la vora esquerra del riu Corrib, just davant de Claddagh (a l'altra vora). Anteriorment durant un curt període va ser una escola fundada per Dominick Lynch Fitz-John.
| « | També va fundar una escola en el lloc del moll nomenat 'Can-a-bhalla, que posteriorment va ser convertit en fortificació. | » |
Van ser construïts al període 1584-1588. «El lloc Cean-na-bhalla, el moll va ser transformat en una fortificació i equipat amb grans canons.» «1588 Andrew Morris, alcalde. Patrick Kirwan and George Morris, algutzirs. Aquest any una part de la muralla pròxima al punt Cap de la muralla va ser construïda a càrrec de la corporació.» Amb la missió de protegir els vaixells atracats en els molls de la ciutat que estaven situats al costat de l'àrea que en el seu moment va ser llotja del peix i ara es coneix com a Spanish Parade (passeig espanyola).
El 1755 els arcs van ser parcialment destruïts pel sisme submarí de Lisboa. Al segle xviii la família Eyre d'Eyrecourt del Comtat de Galway, va construir uns molls nous i el passeig The Long Walk, unint l'Arc espanyol i els molls, per accedir des de la ciutat.
A través de l'Arc espanyol des del Spanish Parade s'accedeix al Galway City Museum i al passeig The Long Walk. El Comerford House contigu a l'Arc Espanyol va allotjar el Galway City Museum, de 1976 fins a 2006 quan va ser traslladat a un nou edifici just darrere.

## Referències

* ↑ Hardiman, 1820, p. 207.
* ↑ Hardiman, 1820, p. 94.
* ↑ Duton, 1824, p. 258.
* ↑ Duke, Sean. «Threatening western waves» (en anglès), 01-09-2009. Arxivat de l'original el 2012-01-22. [Consulta: 23 febrer 2013].
* ↑ «Eyre Family Deeds» (en anglès). Eyre Family Deeds. Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 22 febrer 2013].
* ↑ «Museum City de Galway» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-07-28. [Consulta: 22 febrer 2013].

## Bibliografia

Duton, Hely. The history of the town and county of the town of Galway (en anglès). Dublín: W. Folds and Sons, 1820.  Hardiman, James. A statistical and agricultural survey of the county of Galway: with observations on the means of improvement (en anglès). Dublín: Printed at the University Press, by R. Graisberry, 1824.
# Portada/efemèride febrer 7

Emily Loizeau
« 6 de febrer · 7 de febrer · 8 de febrer »
# Comediant

Un comediant o còmic és un actor o actriu que representa comèdies procurant entretenir al públic fent riure a les persones que el componen. Ho aconsegueix per mitjà de bromes, situacions divertides o interpretant.
Els primers còmics es remunten a l'any 425 aC, quan Aristòfanes, autor de comèdies i dramaturg, va escriure obres còmiques antigues. Va escriure 40 comèdies, 11 de les quals sobreviuen i encara es representen. L'estil de comèdia d'Aristòfanes va prendre la forma de les obres de sàtir.
En l'actualitat els còmics poden actuar en:
* Monòleg còmic (en anglès, stand-up comedy) on l'humorista dempeus i sol a l'escenari explica a l'audiència acudits i històries d'humor. Monologuistes famosos de parla catalana són Andreu Buenafuente, Charlie Pee o Quim Masferrer.
* Cinema de comèdia
* Teatre de comèdia on els actors representen una obra còmica al teatre.

## Vegeu també

* Humorista
* Pallasso

## Referències

* ↑ «comediant | enciclopedia.cat». [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ Aristophanes. Lysistrata (en anglès). Nick Hern Books, 1996. ISBN 978-1-85459-325-2.
* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ Muñoz, Jordi. «Charlie Pee debuta a casa amb un monòleg personalíssim a l'Observa», 14-06-2024. [Consulta: 15 juny 2024].