OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ekpetiames

Els ekpetiames són els membres d'un clan ijaw que viuen al centre de l'estat de Bayelsa, al sud de Nigèria. Parlen un dialecte de la llengua izon.
El nom del clan deriva del nom del seu ancestre comú, Ekpeti. La ciutat principal del clan és Tombia i altres assentaments són: Bumodi, Agudama, Akabiri i Gbarantoru. Els ekpetiames celebren un festival anual en honor del seu déu, Amadosu. Aquest té capelles a les ciutats de Tombia i de Bumodi.

## Orígens i migracions

Els ekpetiames deriven d'un ancestre opu-ogbo que vivia en l'antic assentament d'Isoma-bou, a on van viure entre els segles VIII i X dC. Un dels seus descendent fou Ekpeti, de qui el grup humà va prendre el nom. Des del seu lloc originari, els avantpassats dels ekpetiames van fundar l'assentament anomenat Ekpetiama. A partir d'aquest lloc, es van fundar les ciutats de Tombia, Bumodi Agudama, Akabiri i Gbarantoru. Al segle xiii alguns pobladors de Tombia, liderats per Okpo, van abandonar la zona per a fundar una nova Tombia a la zona de Kalabari. Aquest està a prop de la zona del Regne de Bonny, a prop d'on els ibanis van fundar la ciutat d'Ibani. Posteriorment, els ekpetiames van emigrar primer a Elo-Tombi, a la zona andoni i finalment van arribar a Ekule-kiri-beTombia. També hi hagué ancestres que van emigrar des de Ekpetiama-Tombia fins a Swali, a la zona Epie Atissa, i alguns es van assentar a Assay i a Okini, a Umuoru, a les zones dels isokos i dels abohs. Totes aquestes migracions i fundacions de ciutats foren anteriors al segle xiv.

## Conflicte del delta del Níger

El principal esdeveniment que protagonitzaren els ekpetiames en el conflicte del delta del Níger és que el 23 de juliol del 2007, a l'aldea ekpetiama d'Akaibiri, a la LGA de Yenagoa es va segrestar a la mare de Hansel Seibaguru, representant de l'estat de Bayelsa a l'Assemblea Nacional.

## Referències

* ↑ izon a l'ethnologue
* ↑ Alagoa, Ebiegberi Joe (2005). A History of the Niger Delta, Port Harcourt: Onyoma Research Publications. ISBN 978-37314-5-9
* 1 2 3 tribu ekpetiama a ijawland.edu
* ↑ Gunmen Kill Teacher, Kidnap Expatriates In Niger Delta", The Independent, 28 July 2007

## Bibliografia

* Alagoa E J. - A History of the Niger Delta - An historical interpretation of Ijo oral traditions. (1972 University of Ibadan Press).
* Owonaro S K - The History of Ijo and her Neighbouring tribes in Nigeria. (1949 Niger printing Press Lagos).
# Mas d'en Guerra

El Mas d'en Guerra, o de Comabella, és una masia a la dreta de la carretera que va de Montmell a Rodonyà a través del terme de Vila-rodona. Presenta l'estructura característica resultant del creixement orgànic de la masia catalana: un nucli primitiu d'habitatge amb dependències diverses, i construccions afegides al llarg del temps que integren un conjunt unitari. El nucli principal de la masia del mas d'en Guerra és construït per un gran edifici amb coberta a dues vessants, en un costat del qual s'eleva una torre quadrada. Hi ha també una capella dedicada a Santa Maria.
L'edifici del mas d'en Guerra presenta elements de diverses etapes constructives. L'Arxiu Històric del COAC de Tarragona en situa l'origen dintre del segle xvii.
L'actual propietari ha restaurat el conjunt i utilitza la masia com a residència d'estiu. Les tasques d'explotació econòmica del mas són realitzades per un masover que viu a la masia de manera permanent.

## Referències

* 1 2 3 «Mas d'en Guerra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2017].
# HMS Enterprise (1848)

HMS Enterprise va ser un vaixell de 471 tones i 383 metres de llargada per al descobriment de l'Àrtida que inicialment era un vaixell mercant que va ser comprat el 1848 per tal de cercar l'expedició perduda de Sir John Franklin. Va fer dos viatges àrtics, va esdevenir un dipòsit de carbó i finalment va ser venut el 1903. Va ser el desè Enterprise (o Enterprize) de servir en la Royal Navy.
L'Enterprise va fer dos viatges a l'Àrtida, el primer via l'Atlàntic sota James Clark Ross (1848-1849), després el 1850-1854 via el Pacífic i l'Estret de Bering en una expedició dirigida per Richard Collinson.

## Bibliografia

* Arctic Hell-Ship : the voyage of HMS Enterprise, 1850-1855 by William Barr, University of Alberta Press, USA, 2007, ISBN 0-88864-482-5

## Referències

* ↑ «HMS Enterprise at William Loney website». [Consulta: 29 novembre 2008].
# 3r Front de Belarús

El 3r Front de Belarús (Rus: 3-й Белорусский фронт), també anomenat 3r Front Belarús era un Front de l'Exèrcit Roig durant la Segona Guerra Mundial. Aquesta formació era equivalent a un Grup d'exèrcits occidental. El sentit del terme no és geogràfic amb l'usatge més habitual de front militar que indica una zona geogràfica en temps de guerra.
El 3r Front de Belarús va ser creat el 24 d'abril de 1944 a partir de forces assignades al Front Occidental. Oficialment va ser desmantellat el 15 d'agost de 1945.

## Comandants

* Coronel General Ivan Txerniakhovski (promogut a General d'Exèrcit el 26 de juny de 1944) (abril 1944 – febrer 1945)]
* Mariscal Aleksandr Vassilevski (febrer–abril 1945)
* General Hovhannes Baghramian (abril–agost 1945)
# Ministre de Defensa de la Unió Soviètica

Relació de les persones que van presidir el Ministeri de Defensa de la Unió Soviètica, d'acord amb el nom que adoptés en cada moment el càrrec.

## Comissariat del Poble d'Afers Militars i Marítims de l'URSS

Comissaris del Poble:
* Nikolai Podvoiski 8 de novembre de 1917 – 13 de març de 1918
* Lev Kàmenev 13 de març de 1918 – 28 d'agost de 1919
* Lev Trotski 29 d'agost de 1919 – 15 de gener de 1925
* Mikhaïl Frunze 15 de gener de – 31 d'octubre de 1925
* Kliment Voroixílov 6 de novembre de 1925 – 20 de juny de 1934
Nota: posició sota el Consell de Comissaris del Poble de la RSFSR fins que la unió de tots els governs esdevingué operativa el 6 de juliol de 1923.

## Comissariat del Poble de Defensa de l'URSS

Comissaris del Poble:
* Kliment Voroixílov 20 de juny de 1934 – 7 de maig de 1940
* Semion Timoixenko 7 de maig de 1940 – 19 de juliol de 1941
* Ióssif Stalin 19 de juliol de 1941 – 25 de febrer de 1946

## Comissariat del Poble de la Marina de l'URSS

Separada el 1937 del Comissariat del Poble de Defensa, el 1946 tornà a unir-se, formant conjuntament el Ministeri de les Forces Armades.
Comissaris del Poble:
* Piotr Smirnov 30 de desembre de 1937 – 30 de juny de 1938
* Mikhaïl Frinovski 8 de setembre de 1938 – 20 de març de 1939
* Nikolai Kuznetsov 28 d'abril de 1939 – 25 de febrer de 1946

## Comissariat del Poble (des del 15 de març de 1946 Ministeri) de les Forces Armades de l'URSS

Format per la fusió dels Comissariats del Poble de Defensa i de la Marina.
Comissaris del Poble: (des del 15 de març de 1946 Ministres):
* Ióssif Stalin 25 de febrer de 1946 – 3 de març de 1947
* Nikolai Bulganin 3 de març de 1947 – 24 de març de 1949
* Aleksandr Vassilevski 24 de març de 1949 – 25 de febrer de 1950

## Ministeri Militar de l'URSS

Format per la divisió del Ministeri de les Forces Armades en el Ministeri Militar i el Ministeri de la Marina
Ministre dels Militars:
* Aleksandr Vassilevski 25 de febrer de 1950 – 15 de març de 1953

## Ministeri de la Marina de l'URSS

Veure Comandants en Cap de les Forces Navals Soviètiques
Format per la divisió del Ministeri de les Forces Armades en el Ministeri Militar i el Ministeri de la Marina
Ministres de Marina:
* Ivan Iumaixev 25 de febrer de 1950 – 20 de juliol de 1951
* Nikolai Kuznetsov 20 de juliol de 1951 – 15 de març de 1953

## Ministeri de Defensa de l'URSS

Format per la fusió dels Ministeris Militar i de la Marina.
Ministres:
* Nikolai Bulganin 15 de març de 1953 – 9 de febrer de 1955
* Gueorgui Júkov 9 de febrer de 1955 – 26 d'octubre de 1957
* Rodion Malinovski 26 d'octubre de 1957 – 31 de març de 1967
* Andrei Gretxkó 12 d'april de 1967 – 26 d'april de 1976
* Dmitri Ustinov 29 d'april de 1976 – 20 de desembre de 1984
* Sergei Sokolov 22 de desembre de 1984 – 30 de maig de 1987
* Dmitri Iazov 30 de maig de 1987 – 22 d'agost de 1991
* Ievgeni Xàpoixnikov 23 d'agost de – 21 de desembre de 1991
# Belvís (Aude)

Belvís (occità) o Belvis (francès) és un municipi francès al departament de l'Aude (regió d'Occitània). L'1 de gener del 2022 tenia 162 habitants.

## Referències

* ↑ De Palmas, J.-P.; Lavaud, C. «Population de référence au 1er janvier 2022 : 6 080 731 habitants en Occitanie» (en francès), 19 desembre 2024. [Consulta: 1 febrer 2025].
# Puèglunan

Puèg-Lunan (en francès Pech-Luna) és un municipi francès situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània. L'1 de gener del 2022 tenia 76 habitants.

## Referències

* ↑ De Palmas, J.-P.; Lavaud, C. «Population de référence au 1er janvier 2022 : 6 080 731 habitants en Occitanie» (en francès), 19 desembre 2024. [Consulta: 1 febrer 2025].
# Saint-Aubin-des-Châteaux

Saint-Aubin-des-Châteaux (en bretó Sant-Albin-ar-C'hestell) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.456 habitants. Limita amb Ruffigné, Rougé, Châteaubriant, Louisfert, Saint-Vincent-des-Landes i Sion-les-Mines.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.424 | 1.472 | 1.387 | 1.351 | 1.346 | 1.312 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989- | Michel Rétif | |

## Personatges il·lustres

* Jean-Pierre Timbaud, sindicalista francès, afusellat ací pels nazis el 1941.
# Saint-Brevin-les-Pins

Saint-Brevin-les-Pins (en bretó Sant-Brewenn) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.486 habitants. Limita amb Saint-Nazaire al nord, Saint-Père-en-Retz i Corsept a l'est, Saint-Michel-Chef-Chef al sud.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 7.357 | 8.008 | 8.614 | 8.582 | 8.688 | 9.594 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1989 | Raymond Kervedo | |
| 1989-1995 | Étienne Chauvin | PS |
| 1995-2007 | Christian Renaudineau | |
| 2007- | Yannick Haury | UMP |
# Saint-Géréon

Saint-Géréon (en bretó Sant-Gerent) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.652 habitants. Limita amb Oudon, Couffé, Mésanger i Ancenis.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.165 | 1.639 | 1.900 | 2.327 | 2.362 | 2.487 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Marcel Hupel | |
| 2008- | Jean-Pierre Fleurance | |
# Saint-Même-le-Tenu

Saint-Même-le-Tenu (en bretó Sant-Masen-ar-Porzh) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.120 habitants. Limita amb els municipis de Sainte-Pazanne, Fresnay-en-Retz, Machecoul, Saint-Lumine-de-Coutais i Saint-Mars-de-Coutais.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 708 | 697 | 631 | 781 | 870 | 932 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Gilles Lefeuvre | |
| 2008- | Hervé de Villepin | |
# Estret de McClure

L'estret de McClure (en anglès, McClure Strait o a vegades M'Clure Strait) és un estret que es troba a l'Arxipèlag Àrtic Canadenc i que constitueix l'extrem més occidental del Pas del Nord-oest. Administrativament, les seves costes pertanyen als Territoris del Nord-oest, Canadà.

## Geografia

L'estret connecta el mar de Beaufort, a l'oest, amb el canal del vescomte Melville, a l'est. Es troba comprès entre l'illa del Príncep Patrick, l'illa Eglinton i l'illa de Melville, al nord i l'illa de Banks al sud. Té una llargada d'uns 330 km i una amplada d'uns 95 km.
L'estret està quasi permanentment bloquejat per una gruixuda banquisa, que el sol fer infranquejable als vaixells.

## Història

L'estret pren el nom de Robert McClure, un explorador irlandès de l'Àrtida, que va ser el primer home a travessar el Pas del Nord-oest, emprant vaixell i trineu.
El 1969, el vaixell estatunidenc SS Manhattan va ser alliberat dels gels per un trencaglaç canadenc, i obligat a viatjar a través de les aigües territorials canadenques per completar el seu pas cap a l'oest. Això va provocar un conflicte entre els dos països per la disputa de les aigües territorials de les illes de l'Àrtida.
L'estret de McClure quedà totalment obert, sense gel, a principis d'agost de 2007, i novament l'agost de 2008. Això va fer que la ruta a través del nord d'America entre Europa i Àsia, històricament intransitable, fos una realitat.

## Referències

* ↑ «Sea Ice in McClure Strait» (en anglès). visibleearth.nasa.gov, 18-08-2010. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Adams, Peter; Maxwell J. Dunbar. «Arctic Archipelago» (en anglès). Canadian Encyclopedia, 2015. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Zorzetto, Alicia. «The Dispute over the Northwest Passage». The Dispute over the Northwest Passage. ICE Case Studies,, 01-05-2006. [Consulta: 5 novembre 2023].
* ↑ Cavell, Janice «Who Discovered the Northwest Passage?». Arctic, 71, 3, 2018, pàg. 292–308. ISSN: 0004-0843.
* ↑ Neatby, Leslie H.; Daniel Panneton. «Sir Robert John Le Mesurier McClure». The Canadian Encyclopedia, 2015. [Consulta: 5 novembre 2023].

## Vegeu també

* Arxipèlag Àrtic Canadenc
* Robert McClure
* Pas del Nord-oest
# Long Beach (Califòrnia)

Long Beach és una ciutat estatunidenca situada en el comtat de Los Angeles, a l'estat de Califòrnia. Aquesta ciutat és vora l'oceà Pacífic. Té un port excel·lent i una platja d'11 km de llargada. En el cens de l'any 2000 Long Beach tenia 461.522 habitants. La ciutat és seu d'un aeroport nacional i el major port marítim industrial de la regió de Los Angeles.

## Vegeu també

* Long Beach Museum of Art

## Ciutats germanes

* Guadalajara (Jalisco, Mèxic)
* (Virginia Beach, Virgínia)
* (Bacolod, Filipines)
* (Kolkata, Índia)
* (Manta, Equador)
* (Phnom Penh, Cambodja)
* (Qingdao, Xina)
* (Sotxi, Rússia)
* (Valparaíso, Xile)
* (Yokkaichi, Japó)
* (Izmir, Turquia)
* (Mombasa, Kenya)
* (Carson City, Nevada)
# Corxera

Una corxera (del francès crochée per la mitjanceria del castellà corchea, si bé en francès actual rep el nom de croche, derivat de l'adjectiu, que significa corbat en forma de croc o ganxo, per la forma de cueta que té) és, en música, una figura que equival a 1/8 del valor de la figura rodona, o a la meitat (1/2) del valor de la figura negra. A Itàlia se'n diu croma (antigament fusa), al Regne Unit i el Canadà quaver ('so trèmul'), i als Estats Units eighth note ('vuitè de nota').
Com totes les figures musicals, la corxera també té un silenci equivalent que s'anomena silenci de corxera.
En la música vocal les figures s'escriuen de manera separada o agafades indicant, respectivament, si corresponen a síl·labes diferents o a la mateixa síl·laba.
Després de la corxera, trobem la semicorxera, la fusa i la semifusa. Cadascuna equival a la meitat de la figura anterior.

## Vegeu també

* Nota
* Figura musical
# Marc Serena

Marc Serena (Manresa, 1983) és un periodista autor dels llibres "La volta dels 25" (2011), editat en cinc idiomes incloent xinès i coreà,"Això no és africà! (2013) i "Microcatalunya" (2016). Ha codirigit els documentals "Tchindas" (2015), "Doble epidèmia" (2015), "Peixos d'aigua dolça (en aigua salada)" (2018) i "L'escriptor d'un país sense llibreries" (2019). Col·labora habitualment a Rac1 i Time Out Barcelona

## Obres
### Obres literàries

* Això no és africà!: del Caire a Ciutat del Cap a través dels amors prohibits. Barcelona: La Magrana, 2013. ISBN 9788482646121
* ¡Esto no es africano!: de El Cairo a Ciudad del Cabo a través de los amores prohibidos. València: Xplora, 2014. ISBN 9788415797203
* La Volta dels 25: un atles generacional de Johannesburg a Moscou. Barcelona: La Magrana, 2011. ISBN 9788482649528
* La Vuelta de los 25: un atlas generacional de Johannesburgo a Moscú. Barcelona [etc]: Ediciones B, 2011. ISBN 9788466646642

### Obres audiovisuals

* Peixos d'aigua dolça (en aigua salada), FECA, 2018
* Tchindas, 2015.

## Referències

* ↑ «La Volta dels 25». Marc Serena. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ «'La volta dels 25', de Marc Serena, traduïda al xinès i al coreà». Diari Ara, 30-01-2012. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ http://microcatalunya.cat/
* ↑ https://interactius.ara.cat/dobleepidemia/
* ↑ https://www.ccma.cat/tv3/sense-ficcio/peixos-daigua-dolca-en-aigua-salada-emes-lany-passat-al-sense-ficcio-rebra-dilluns-el-premi-de-periodisme-cientific-concha-garcia-campoy-/noticia/2948715/
* ↑ http://elescritordeunpais.com/ca/
# Elisenda Queralt Monsó

Elisenda Queralt Monsó (Barcelona, 1971) és llicenciada en filologia anglesa, fa cursos d'escriptura i ha publicat una vintena de llibres.

## Obres

* Mini Cuentos. ISBN 978-84-9780-287-1
* Mama, de quins colors son els petons. [[ISBN|ISBN 978-84-9780-177-5]]
* Cuentos contados.1. ISBN 978-84-9780-267-3
* Cuentos animados.1. ISBN 978-84-9780-422-6
* La maquina de cosquillas.ISBN 978-84-246-5277-7
* Cuca la oruga.ISBN 978-84-615-4343-4
* La màquina de pesigolles.ISBN 978-84-246-5161-9
* Fun Time!, story!, Educació Infaltil. Guia Didàctica. Teacher's Book. ISBN 978-84-218-2833-5

## Referències

* ↑ «Elisenda Queralt Monsó». [Consulta: 22 febrer 2017].
* ↑ «Todos los libros del autor Queralt Monso Elisenda» (en castellà). [Consulta: 22 febrer 2017].

## Enllaços externs

* Blog d'Elisenda Queralt Monsó
* English Blog d'Elisenda Queralt Monsó
# Cooperativa Pagesa (Palafolls)

La Cooperativa Pagesa és un edifici de Palafolls (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta basilical antiga cooperativa agrícola. Té una gran obertura a la nau central en forma d'arc de mig punt. Seguint aquesta solució la llum ve de dalt a través del cos central més elevat amb finestres que també servien per millorar la ventilació de l'edifici. Els paraments de l'edifici són d'arrebossat. Les dues naus laterals presenten un petit cobert a la façana de teules i una obertura semi-circular a sobre.

## Referències

* ↑ «Cooperativa Pagesa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Salvador Bañuls y Navarro

Salvador Bañuls y Navarro (Bigastre, Baix Segura, 28 de juliol de 1910 - Barcelona, 5 de març de 1976) fou un militar valencià, veterà de la Guerra Civil Espanyola i de la Divisió Blava i capità general de Catalunya en els darrers anys del franquisme.

## Biografia

Ingressà a l'Acadèmia General Militar el 1929 i va assolir el grau de tinent el 1933. En esclatar la guerra civil espanyola va donar suport al bàndol nacional, i durant el conflicte va ascendir a capità el 1937 i a comandant el 1939. El 1941 va marxar a lluitar al Front Oriental amb la Divisió Blava, però fou ferit i va tornar el juliol de 1942. El 1946 es va diplomar a l'Escola d'Estat Major, on hi va prestar serveis fins al 1953. El 1953 fou nomenat cap del districte d'Instrucció Premilitar Superior (IPS) a Madrid, i el 1959 director de l'Acadèmia Auxiliar Militar. El 1965 fou ascendit a general de brigada i destinat com a cap d'Estat Major a la II Regió Militar. Ascendit a general de divisió, fou segon cap de tropes de la VIII Regió Militar i el 1969 Comandant General de Melilla El 7 de gener de 1972 fou ascendit a tinent general i el 22 de desembre del mateix any fou nomenat Capità general de Catalunya. Durant el seu mandat va formar part del consell de guerra que el 1975 va condemnar a mort les militants del FRAP María Jesús Dasca Penelas i Concepción Tristán López, les darreres dones condemnades a mort pel franquisme. Va morir el març de 1976 a Barcelona per càncer de pulmó.

## Referències

* ↑ SALVADOR BAÑULS NAVARRO (1910-1976), xtec.cat
* ↑ Decreto 1147/1969, de 23 de mayo, por el que se nombra Comandante General de Melilla al General de División don Salvador Bañuls Navarro
* ↑ Toma de posesión del nuevo Capitán General, ABC, 31 de gener de 1973
* ↑ LES DARRERES DONES CONDEMNADES A MORT PER LA DICTADURA FRANQUISTA: UN DELS VOCALS FOU L'ACTUAL JEFE DEL MANDO LOGÍSTICO DEL EJÉRCITO DE TIERRA, JOSÉ MIGUEL DE LA CALLE, NOMENAT PER CHACÓN., a antifeixistes.ort
* ↑ Hoy funeral por el Capitán General de Catalunya, ABC. 7 de març de 1976
* ↑ Las Fuerzas Armadas y la legalización del PCE, Roberto Muñoz Bolaños
# Salvador Llosà i Selvi

El Gat Invisible és el pseudònim amb que signa el treball d'humor gràfic Salvador Llosà i Selvi (Burjassot, 1962). Col·labora setmanalment a la revista El Temps des de 1990. Va rebre el premi de la Generalitat Valenciana al llibre millor il·lustrat en valencià de l'any 2000 (Bestiari, Martí Domínguez, Edicions 3i4). També ha col·laborat a El País, Mètode, Capçalera, Pensat i Fet, La Traca, El Jueves i altres publicacions.

## Referències

* ↑ 10 anys de premis de la Generalitat. Editorials i llibreries de la Comunitat Valenciana
* ↑ Salvador Llosa i Selvi al Centre d'Estudis Locals de Burjassot
* ↑ Salvador Llosà i Selvi. El gat invisible

## Enllaços externs

* Salvador Llosà i Selvi - Lloc web oficial
* Salvador Llosà i Selvi a facebook
# Sant Genís de Monells

Sant Genís de Monells és una obra del municipi de Cruïlles, Monells i Sant Sadurní de l'Heura (Baix Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Sant Genís de Monells, està situada al barri de la Riera. És un edifici de grans dimensions, d'una nau amb capelles laterals capçalera poligonal i teulada a dues vessants. Té la façana dividida verticalment en tres cossos, al central dels quals hi ha la porta, de gran interès arquitectònic, on està situada la porta d'accés, d'inspiració clàssica; presenta una obertura d'arc escarser, entaulament i frontó circular, que apareix tallat i els costats laterals del qual s'avancen com si s'obrissin per mostrar la porta i la fornícula amb la imatge. Al centre e la façana hi ha un òcul amb motllures, on apareix inscrita en relleu la data del 1785. Un cap d'angelet separa aquest conjunt de l'òcul ovalat superior que té decoració en relleu. El coronament és sinuós, amb cornisa motllurada i boles de coronament. El campanar s'eleva en el cos esquerre de la façana; és de grans dimensions, de base quadrada i cos vuitavat, amb obertures d'arc de mig punt i la inscripció del 1788 a l'angle.

## Història

L'església de Monells apareix esmentada documentalment des del segle xi, en l'acta de dotació de la Canònica de Girona del 1019, tot i que l'edifici actual és el resultat de diverses etapes constructives: la nau i l'absis daten del segle XIV; se sap que la capçalera ja era feta l'any 1309, i que la nau és posterior, possiblement d'uns anys després. La capella del Roser és dels segles xvi-xvii i la resta segurament va ser bastida entre aquestes dates i el segle xviii. La façana és de la fi del segle xviii, segons indiquen les inscripcions del 1785 i 1788 a l'òcul i a la base del campanar, respectivament. L'any 1962 la Diputació de Girona va restaurar l'edifici. Durant les obres va aparèixer la lipsanoteca col·locada a l'altar el 1310 i que en l'actualitat es conserva al Museu de Girona.

## Referències

* 1 2 «Sant Genís de Monells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].