OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# C-72R

C-72R és el nom d'un grup d’art conceptual nascut a Barcelona l'any 1991 centrat en l'art d'acció. El seu nom prové d'unes etiquetes seriades trobades per atzar en un contenidor de rebuig. Des dels seus orígens, el grup destacà pel seu caràcter provocador, nihilista i crític en relació amb el context polític, artístic i social, fet que va propiciar un encaix difícil amb l'entorn artístic del moment i conduí a una pràctica artística sovint desenvolupada al marge dels canals oficials de l'art.
Integrat per Mònica Buxó (Vic, 1965), Marta Domínguez Sensada (Barcelona, 1967) i Sònia Buxó (Vic, 1967), fou el primer grup d’artistes, integrat exclusivament per dones, amb un enfocament feminista a Catalunya.

## Posicionament ideològic i estètic

Les propostes de C-72R tenien punts en comú amb l'art conceptual, el dadaisme i Fluxus, i es materialitzaven a través d'un llenguatge i una poètica propis que se situaven entre l'art d'acció a la instal·lació. Els continguts de les propostes tingueren com a objectiu la dissolució dels patrons habituals, conformistes de pensament i comportament, la proposta de pràctiques d’entrenament perceptiu i creatiu, així com una visió crítica i de presa de consciència social. Aquest enfocament entrava en diàleg amb l'entorn, el significat aportat per una determinada ubicació o context, la seva història, funció o els elements propis d’aquell espai, sovint presos com a referents. La concepció de les seves propostes, considerades com a obra oberta, implicaven un rol actiu de l'espectador.

## Història

Des dels seus orígens, el col·lectiu va realitzar més d'una setantena d'accions i intervencions artístiques en diversos espais i centres d'art, com el Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofia, l'Espai 13 a la Fundació Joan Miró de Barcelona, el Palau de la Virreina de Barcelona, ARBAR i es va mostrar el seu treball en exposicions com Acció, una història provisional dels 90 al Museu d'Art Contemporani de Barcelona. La seva obra està recollida en diverses col·leccions, com la del MACBA o la de la Muga Caula.

## Referències

* ↑ «C-72R, acció Trajectòries, ARBAR, 21 d'agost de 2021» (en català). [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ «Exposició Acció. Una història provisional dels 90. MACBA, del 10 de juliol de 2020 al 7 de febrer de 2021.» (en català). [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ «Col·lecció MACBA» (en català). MACBA Museu d'Art Contemporani de Barcelona. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Article sobre l'acció Resistència elèctrica a La Muga Caula, 10 de juliol de 2021.». Arxivat de l'original el 2021-10-03. [Consulta: 3 octubre 2021].

## Enllaços externs

* C-72R
* El Arte de Acción en España entre los últimos veinte años y alguno más. Bartolomé Ferrando, a Performancelogía.
# Pokémon: Detectiu Pikachu

Pokémon: Detectiu Pikachu és una pel·lícula de misteri i fantasia dirigida per Rob Letterman. Està basada en el món de la franquícia Pokémon, creada per Satoshi Tajiri, i en bona part és una adaptació del videojoc de 2016 del mateix nom. Va ser escrita per Letterman, Dan Hernandez, Benji Samit i Derek Connolly, a partir d'un guió d'Hernandez, Samit i Nicole Perlman. La pel·lícula va ser produïda per Legendary Pictures en associació amb Toho. És el primer film d'imatge real Pokémon. Va ser doblada al català.

## Repartiment

* Ryan Reynolds com la veu del Detectiu Pikachu, un Pikachu inusual i excepcionalment intel·ligent que pot parlar.
** Reynolds també interpreta Harry Goodman, el pare desaparegut de Tim i un veterà detectiu de la policia de Ryme City.
** Ikue Ōtani com la veu normal de Pikachu del detectiu Pikachu, tal com l'escolten els altres humans a més de Tim.
* Justice Smith com a Tim Goodman, un exentrenador Pokémon a la recerca del seu pare desaparegut. També és el company del detectiu Pikachu, i l'única persona capaç de sentir-lo parlar.
** Max Fincham interpreta un Tim més jove.
* Ken Watanabe com el detectiu Yoshida, un detectiu de Ryme City i amic de Harry Goodman.
* Kathryn Newton com a Lucy Stevens, una periodista acompanyada per un Psyduck.
* Karan Soni com a Jack, l'amic de Tim que és un entrenador Pokémon.
* Bill Nighy com a Howard Clifford, el visionari discapacitat darrere de la creació de Ryme City i fundador d'empreses Clifford.
* Suki Waterhouse com la Sra. Norman, una disfressa usada per un Ditto modificat que és el còmplice de Howard.
* Chris Geere com a Roger Clifford, fill de Howard i president d'empreses Clifford.
* Rita Ora com la Dra. Ann Laurent, una científica d'empreses Clifford que experimentava amb Mewtwo.
* Omar Chaparro com a Sebastian, un entrenador Pokémon que regenta un camp de batalla il·legal per a Pokémon i que està acompanyat per un Charizard.
* Josette Simon com a "Grams", l'àvia de Tim, que el va cuidar després de la mort de sa mare.
* Kadiff Kirwan com l'alcalde de Ryme City.
* Rina Hoshino i Kotaro Watanabe com a Mewtwo (veu)
* Rachael Lillis com a Jigglypuff (arxiu d'enregistrament de veu).
A més, Diplo apareix com ell mateix, sent el DJ que toca en les instal·lacions de Pokémon de Sebastian. Ryoma Takeuchi, que proporciona la veu doblada japonesa de Tim, té un cameo com un entrenador Pokémon en un vídeo que Tim observa.

## Referències

* ↑ Orange, Alan. «Detective Pikachu Trailer #2 Reveals Mewtwo and More Iconic Pokemon» (en anglès), 26-02-2019.
* ↑ Orange, Alan. «Detective Pikachu Trailer #2 Reveals Mewtwo and More Iconic Pokemon», 26-02-2019. Arxivat de l'original el 26 de febrer de 2019.
* ↑ Sharf, Zack. «'Detective Pikachu' Official Trailer: Ryan Reynolds Brings Pokémon Mayhem», 26-02-2019. Arxivat de l'original el 1 de març de 2019.
* ↑ «Pokémon: Detectiu Pikachu». esadir.cat. [Consulta: 1r maig 2019].

## Enllaços externs

* Pokémon: Detectiu Pikachu a Goita què fan, ara!
# Carrer de Sant Salvador (Cabrils)

El Carrer de Sant Salvador és una via pública de Cabrils (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer situat en ple centre de la Sagrera; és molt estret i ressegueix els murs que tanquen l'era o el pati de davant de cada. La major part de les cases són de planta i pis, algunes aïllades i altres formant un grup de dos o tres arrenglerades amb un pati comú. El carrer de Sant Salvador juntament amb el carrer de Lluís Colmenar i el passatge de la Font de la Sagrera, probablement formen el nucli originari de la població.

## Referències

* ↑ «Carrer de Sant Salvador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Antena de Oro 2012

La XL Edició dels premis Antena de Oro 2012 se celebrà el 27 d'octubre de 2012 al Gran Casino d'Aranjuez.

## Televisió

* Marta Fernández Vázquez, presentadora de Las mañanas de Cuatro (Cuatro).
* Núria Roca Granell, presentadora d' El millonario (La Sexta)
* Ramón Fuentes, presentador d'esports i retransmissor de l'Eurocopa 2012 (Telecinco).

## Reconeixements

* Irene Villa González, col·laboradora de programes de televisió a 13TV.
* Elena Miñambres, presentadora dels Serveis Meteorològics a 13TV.
* Xavier Horcajo, director y presentador de Más se perdió en Cuba (Intereconomía Televisión).
* Tu cara me suena, programa de televisión presentado por Manel Fuentes (Antena 3).

## Ràdio

* Manuel Ventero, director i presentador del programa ‘Siluetas' de RNE.
* Javi Nieves, director i presentador del programa ‘Las mañanas’ de la COPE.
* Jaume Segalés, director ipresentador del programa ‘Protagonistas Fin de semana’ de Punto Radio.
* Ángeles Afuera, directora de Documentació de la Cadena SER.

## Espectacles

* Las aventuras de Tadeo Jones, llargmetratge d'animació espanyola (Telecinco Cinema).

## Premsa digital

* Libertad Digital, diari d'Internet editat íntegrament en castellà.

## Art
### — Pintura

* Sebastián Palomo Linares, torero, pintor, actor de cinema i criador de toros.

## Ciència

* Mario Padrón, cap del Servei de Radiagnòstic de la Clínica Cemtro.

## Gastronomia

* Feria del cocido de Lalín.

## Publicitat

* Mercedes-Benz, per la seva aposta permanent i històrica per la ràdio a totes les seves campanyes publicitàries.
* Nutrición Center, por la seva aportació a l'assessorament nutricional.

## Trajectòria professional

* Anne Igartiburu, presentadora de Televisió Espanyola.
* Consuelo Sánchez Vicente, directora general de Comunicació del Govern.

## Reconeixements de la Federación de Asociaciones de Radio y Televisión de España

* Juan Antonio Valderrama Caballero, presentador de la secció Escuche a sus vecinos del programa Herrera en la Onda d'Onda Cero.
* Ascensión Marín, directora i presentadora del programa ‘Abriendo boca’ de Radio Intercontinental.

### — Antenas de Oro especials

* Emiliano García-Page Sánchez, alcalde de Toledo, pel seu suport als mitjans de comunicació.
* Juan Carlos Domínguez Nafría, rector de la Universitat CEU San Pablo.
* Luis Enríquez, conseller delegat de Vocento.

### — Premis extraordinaris

* Carles de Borbó-Dues Sicílies, duc de Calàbria i príncep de Les Dues Sicílies.
* José Ignacio Wert Ortega, ministre de Cultura, Educació i Esport.
* Ana Botella Serrano, alcaldessa de Madrid.

## Referències

* ↑ Noticias Cuatro. «Marta Fernández y Ramón Fuentes, ganadores de una 'Antena de Oro'» (en español). Agencias, 28-10-2012. [Consulta: 3 novembre 2012].
* ↑ «Anne Igartiburu y Marta Fernández recibieron sus Antenas de Oro 2012». Vertele, 28-10-2012. Arxivat de l'original el 2016-03-06. [Consulta: 3 novembre 2012].
* ↑ «Nuria Roca, Anne Igartiburu, Marta Fernández... las Antena de Oro llevan nombre de mujer». ¡Hola!, 28-10-2012.

## Vegeu també

* Premis Iris 2012
* Premis Ondas 2012
# Carles Gascón Chopo

Carles Gascón Chopo (la Seu d'Urgell, 1970) és un historiador català especialitzat en l’edat mitjana als Pirineus, doctorat per la UNED l’any 2016 amb una tesi doctoral dedicada a les bases socials del catarisme a Catalunya, que fou reconeguda amb el Premi Extraordinari de Final de Doctorat.
Treballa com a Tècnic de Patrimoni Cultural al Consell Comarcal de l'Alt Urgell, des d’on ha participat en diversos projectes de restauració del patrimoni d’aquesta comarca. És especialista en heretgies medievals i en institucions medievals del Pirineu català i d'Andorra. Així mateix, com a paleògraf, participa en diversos projectes d’edició de documents històrics d'Andorra i l'Alt Urgell.

## Obra publicada

* Càtars al Pirineu català (Pagès, 2003)
* Els retaules gòtics de la vall de la Vansa i Tuixent, amb Teresa Font (Generalitat de Catalunya, 2006)
* Comarques oblidades. Josep Zulueta i el Pirineu l'any 1890 (Edicions Salòria, 2010)
* La catedral saquejada. El comte de Foix i la invasió del bisbat d'Urgell a la fi del segle XII (Edicions Salòria, 2015)
* Cadí, 100 anys de Cooperativa (Cooperativa Lletera del Cadí, 2015)
* Anàlisi fisiogràfica de topònims andorrans d'arrel preromana, amb Xavier Planas, Juan Karlos López-Mugartza i Mikel Belasko (Govern d'Andorra, 2018)
* Els termes tradicionals dels pobles de l'Alt Urgell i els béns comunals, amb Jesús Burgueño, Josep Ramon Mòdol, Josep Lluís Pargaña, Carlos Guàrdia, Godofredo Garcia, Meritxell Martí, Antoni Navinés, Sara Camps, Pere Porta, Eduard Trepat i Marc Borrell (Garsineu, 2019)
* Consell de la Terra. Els orígens, amb Ignasi Baiges (Consell General del Principat d'Andorra, 2019)
* Història de la Cerdanya, amb Sara Aliaga, Oriol Mercadal, Lluís Obiols, Oriol Olesti i Erola Simon (Diputació de Girona, 2021)
* Les parròquies d'Andorra i l'Alt Urgell al segle XVI, amb Carmen Xam-mar (Anem editors, 2022)
* Història de la Seu d'Urgell medieval. El vicus, la vila i la ciutat (Anem editors, 2023)

## Referències

* ↑ Gascón Chopo, Carles. La disidencia cátara y sus bases sociales en la Cataluña de los siglos XII-XIV (tesi) (en castellà). UNED, 2015.
* ↑ «Comarques oblidades». [Consulta: 15 març 2023].
* ↑ «Els termes tradicionals dels pobles de l'Alt Urgell i els béns comunals». Garsineu, 2019. [Consulta: 15 març 2023].
# Grípia

Una grípia o castanyolaés una eina que serveix per a moure carreus mitjançant una grua, un cop introduïdes les peces que componen la grípia en un forat tallat expressament al carreu (anomenat "caixa de grípia"). El nom prové del germànic "kripia". Hi ha tres peces en forma de tascons que poden introduir-se en la caixa de grípia per separat i que poden assegurar-se mitjançant un fiador o passador. Quan es tiba la cadena o corda per a aixecar el carreu amb la grua, el conjunt forma un ancoratge molt segur. A més, el centrat perfecte assegura un equilibri de tot el conjunt. Els fissurers emprats en escalada utilitzen un sistema semblant al de les grípies. Els romans de l'època clàssica usaren les grípies en moltes construccions. Molts carreus encara conserven les caixes de grípia originals.

## Notes

* ↑ Vegeu «castanyola». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.

## Bibliografia

* Josep Puig i Cadafalch,Antoni de Falguera,José Goday y Casals, L'arquitectura romana a Catalunya Per d'Estudis Catalans. Institut històrico-arqueològic
* Roca, Estanislau; Montjuïc, la muntanya de la ciutat; grípies, pàgina 128
# Jeroni Zanné i Rodríguez

Jeroni Zanné i Rodríguez (Barcelona, 27 de novembre de 1873- Buenos Aires, Argentina, 16 de juny de 1934), fou un poeta i escriptor català modernista.

## Biografia

Fill de Francesc Zanné i Oliver, propietari de Barcelona, i de María Encarnación Rodríguez i Calero, natural de Sevilla i filla d'un notari d'Hisenda. Per part de pare, la seva àvia era de Barcelona, mentre que el seu avi procedia de Pella (Piemont, Itàlia) i tenia ascendència grega. Els seus pares eren propietaris de la fonda de Cal Beco del Racó, al carrer dels Capellans de Barcelona.

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El seu llegat, concretament l'obra produïda a Buenos Aires durant els anys en què va residir, va ser custodiada per la família Lleonart, amiga del poeta, a la mateix ciutat. Una carta escrita per les germanes Concepció i Mercè Lleonart adreçada al llavors director d'Òmnium Cultural, Frederic Roda, és el fidel testimoni que durant l'any 1969, la documentació de Zanné va passar a les mans d'aquesta institució. L'any 1982, una carta d'Albert Manent al president d'Òmnium, Joan Vallvé, suggeria la conveniència de l'ingrés del llegat literari a l'Arxiu Nacional de Catalunya, la qual cosa es produí aquell mateix any. El fons conté documentació produïda en funció de l'activitat literària de Zanné. Reuneix obres de caràcter musical (Wagner), de caràcter poètic, novel·la i traduccions (Horaci). També inclou llibretes d'apunts i notes de l'autor relacionades amb la seva trajectòria literària. I, finalment, conserva necrològiques (incloent-hi retalls de premsa).

## Referències

* ↑ «Registre de Naixements.Any 1873.Registre núm.5726.Fol.232». Arxiu Municipal Contemporani de Barcelona, 27-11-1873. [Consulta: 10 octubre 2019].
* ↑ «Jeroni Zanné i Rodríguez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Duran Mateu, Martí. Jeroni Zanné: poesia original completa. Barcelona: Editorial Trípode, març de 2019, pàgina 13. ISBN 978-84-948816-8-8.
* ↑ «Jeroni Zanné». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juny 2013].

## Bibliografia

* Duran Mateu, Martí. Jeroni Zanné: poesia original completa. Barcelona: Editorial Trípode, març de 2019. ISBN 978-84-948816-8-8.

## Enllaços externs

* Fons Jeroni Zanné a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Text instructiu

El text instructiu té la funció de proporcionar instruccions clares i ordenades per realitzar una acció. Es caracteritza per un llenguatge objectiu, precís i directe, evitant l'ambigüitat i la subjectivitat. Per garantir la seva eficàcia, segueix una estructura seqüencial i utilitza formes verbals com l'imperatiu o l'infinitiu per indicar accions concretes. Un text instructiu té una estructura ordenada que inclou un títol, una introducció opcional i un cos amb les instruccions; també pot incorporar recursos gràfics. A més, inclou elements de cohesió, com llistes numerades i connectors temporals, que afavoreixen la comprensió. Pot presentar-se en forma de llista d’ordres, amb frases curtes i numerades, o com un text redactat en paràgrafs més desenvolupats. Aquest tipus de text és essencial en manuals d'ús, receptes de cuina, normes de seguretat, protocols i instruccions per a jocs o activitats, ja que facilita la transmissió de coneixements pràctics i minimitza errors en l’execució de tasques. Segons la seva funció es classifiquen com a normatius, procedimentals o persuasius.

## Referències

* 1 2 Martín, Marta. “El text instructiu”. Llengua i ús: revista tècnica de política lingüística, no. 5, pp. 47-50, https://raco.cat/index.php/LlenguaUs/article/view/129347.
* 1 2 CPNL, Consorci per a la Normalització Lingüística-. «10. El text instructiu o directiu | Gramàtica». [Consulta: 1r febrer 2025].

## Vegeu també

* Text expositiu
* Text argumentatiu
# Museu de Premià de Dalt

El Museu de Premià de Dalt, situat al mas de Can Figueres, té per objectiu recollir, estudiar i difondre la riquesa patrimonial de Premià de Dalt (Maresme), reflectida en proves arqueològiques, documentals, arquitectòniques i urbanes. El museu, que forma part de la Xarxa de Museus Locals de la Diputació de Barcelona, parteix d'un projecte museològic obert, lúdic i participatiu.

## Edifici

Conjunt d'edificacions de tipus civil, construïts en diferents períodes històrics. Fonamentalment es tracta de tres cossos que no estan disposats en línia recta i es troben adossats entre ells. La part més antiga és l'edificació central, gòtica, de planta baixa, pis i coberta de dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Conserva un portal rodó dovellat, una finestra coronella i una finestra de tipus conopial, tot fet de carreus de pedra. La construcció de la dreta possiblement és del segle xviii i la de l'esquerra del xviii i xix. Aquesta última ha esdevingut la més important, amb una porxada al davant amb balustrades de tipus neoclàssic i una gran bassa d'aigua. L'entrada al jardí també és neoclàssica. Des de la construcció original fins a la darrera hi ha hagut reformes periòdiques, n'és una prova la data gravada en un porticó de fusta de l'entrada: 1654. L'interior conserva mobles antics d'interès.
El museu ocupa una de les dependències del mas Figueres, un edifici documentat a les darreries del segle xiii, tot i que la construcció actual sembla que és del segle xv. La façana principal presenta una porta adovellada i dues finestres gòtiques coronen la segona planta; a la façana de ponent s'hi adossa una bassa, l'aigua de la qual brolla a través d'una font enrajolada amb la imatge de Sant Josep Oriol, qui, segons la tradició, va fer nit al mas. L'any 1994, l'Ajuntament de Premià de Dalt va adquirir l'edifici i la finca que l'envolta i va projectar la seva rehabilitació com a casa de cultura.

## Exposició

L'exposició permanent es divideix en tres àmbits diferenciats: la col·lecció 'De Masia a Museu', amb objectes de Can Figueres, seu del museu, que mostra l'evolució i els canvis d'aquest mas; la maqueta dinàmica 'Jo, Premià', que presenta un recorregut virtual per la història de la vila i, per acabar, el panell tàctil 'Premià (des) de Dalt', que permet visualitzar les imatges i la història dels punts patrimonials més emblemàtics del municipi sobre una gran fotografia aèria.

## Referències

* 1 2 3 AADD. Guia de la Xarxa de Museus Locals. Barcelona: Enciclopèdia Catalana Revistes i Col·leccionables / Oficina de Patrimoni Cultural, Diputació de Barcelona, 2002, p. 60-61.
* ↑ «Museu de Premià de Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].

## Vegeu també

* Cuprés de Can Figueres

## Enllaços externs

* Museu de Premià de Dalt - Lloc web oficial
* Web del Museu Més Gran de Catalunya
# Carta a la reina d'Anglaterra

Carta a la reina d'Anglaterra és una novel·la curta de caràcter epistolar escrita per l'autor català Vicenç Pagès i Jordà. Va ser publicada el 1997 per l'Editorial Empúries.

## Argument

Narra en cent pàgines la vida mil·lenària del protagonista, en Joan Ferrer, un ferrer que fa un pacte amb el diable pel qual es torna immortal. En ser condemnat a una pena tan dura com injusta, s'adreça en una carta a la reina d'Anglaterra amb enuig.

## Recepció

Va ser el primer gran èxit de l'autor. Va rebre el premi Marià Vayreda l'any 1996. El 2015, va ser traduït a l'eslovè per Veronika Rot i publicat per l'editorial Sodobnost. Com a curiositat, el dia que va morir Elisabet II del Regne Unit, llavors reina d'Anglaterra, molts dels lectors de la novel·la van penjar una fotografia de la coberta a les xarxes socials.
Segons Sara Serrano Valenzuela de la revista Visat, l'obra fa un repàs dels temes que han preocupat l'ésser humà al llarg de la història. Va afirmar que «l’estil àgil i fluid no impedeix que la suggestió irònica inundi les pàgines del llibre».
Estanislau Vidal-Folch d'El Periódico va elogiar l'«agosarament d'explicar mil anys d'història a través d'una sola vida».
D'altra banda, Jordi Amat i Fusté d'El País va constatar que l'obra constituïa una paròdia de la novel·la històrica i que demostrava «el domini precís i consolidat de la màquina narrativa» de Vicenç Pagès. També va citar Valentí Puig, que havia assegurat el següent: «és un triomf de l'atzar, un atzar del tot aparent, controlat per un autor que no deixa res a l'atzar».

## Referències

* 1 2 Ramis, Llucia. «El día que murió la reina» (en castellà). La Vanguardia, 10-09-2022. [Consulta: 3 abril 2023].
* 1 2 3 «La novel·la 'Carta a la reina d'Anglaterra', traduïda a l'eslovè». Emporda.info, 22-10-2015. [Consulta: 3 abril 2023].
* 1 2 Serrano Valenzuela, Sara. «Vicenç Pagès Jordà». Visat, revista digital de literatura i traducció. [Consulta: 3 abril 2023].
* ↑ «Vicenç Pagès i Jordà». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 abril 2023].
* ↑ Vidal-Folch, Estanislau «Instants d’una generació». El Periódico, 24-10-2003.
* ↑ Amat, Jordi. «L’excel·lència postmoderna». El País, 28-08-2022. [Consulta: 3 abril 2023].
# Cala de la Torrota

La cala de la Torrota , o la Mar Menuda, és una petita platja del municipi de Roda de Berà (Tarragonès), situada entre la platja Llarga i la platja de la Punta d'en Guineu. Té una longitud de 30 metres i una amplada mitjana de 5 metres, formada per sorra, grava i blocs. S'hi accedeix, amb certa dificultat, des del camí de ronda. S'hi permet l'accés dels gossos durant tot l'any.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Cala La Torrota». Ajuntament de Roda de Berà.