OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferrocarril Elèctric Eizan

El Ferrocarril Elèctric Eizan (叡山電鉄, Eizan Dentetsu) és una empresa privada de ferrocarrils que opera exclusivament al districte de Sakyō, a la ciutat de Kyoto, Japó. L'empresa és generalment coneguda amb l'acrònim Eiden (叡電), nom que també empra la companyia.
L'empresa fou fundada l'any 1985 com a resultat de la separació per part del Ferrocarril Elèctric de Kyoto-Fukui (Keifuku) de les línies que actualment la conformen en una nova companyia dins del grup. L'any 2002, el grup Keifuku va vendre totes les seues accions de l'Eiden al grup Keihan, propietari del ferrocarril homònim.
La companyia compta amb dues línies de ferrocarril, l'Eizan i la Kurama, ambdues clarament turístiques pel seu atractiu paisagístic i natural. El seu recorregut connecta la part urbana de Kyoto amb el nord del terme municipal, rural i muntanyós.

## Història

El Ferrocarril Elèctric Lleuger de Kyoto (京都電燈, Kyōto Dentō) va obrir l'actual línia Principal Eizan l'any 1925, amb un ample de 1.435 mm i 600 volts en corrent continu. El propòsit inicial era fer una línia de ferrocarril turística cap al mont Hiei. L'any 1944, durant la Segona Guerra Mundial, el tram de línia entre les estacions de Takaragaike i Yase-Hieizanguchi fou reduït a via única, destinant el material del traçat desmantellat a esforços de guerra. L'any 1951, ja després de la guerra es tornà a duplicar aquest tram de línia.
La línia Kurama fou construïda pel Ferrocarril Elèctric de Kurama (鞍馬電気鉄道, Kurama Denki Tetsudō) per tal de crear un accés des del centre de la ciutat fins al temple de Kurama i el santuari de Kibune, localitzats a les muntanyes del nord de Kyoto; discorrent la línia entre les actuals estacions de Takaragaike i Kurama. La primera secció de la línia, entre les actuals estacions de Takaragaike i Ichihara es va inaugurar l'any 1928, estenent-se fins a Kurama l'any següent, amb un ample de via de 1435 mm i 600 volts en corrent continu. L'any 1939 la línia fou reduïda a via única fins a l'any 1958, que tornà a duplicar-se.

## Línies

| Color i icona | Color i icona | No. | Nom | Nom original | Inici | Termini | Llargaria | Estacions |
| Verd | __ | H | Línia Principal | 叡山本線 | Demachiyanagi | Yase-Hieizanguchi | 5,6 km | 8 |
| Roig | __ | K | Línia Kurama | 鞍馬線 | Takaragaike | Kurama | 8,8 km | 10 |
| Total: | Total: | Total: | Total: | Total: | Total: | Total: | n/a | 18 |

## Parc mòbil

* Sèrie 700 (1987)
* 732 [HIEI] (2018)
* Sèrie 800 (1990)
* Sèrie 900 (1997)

## Referències

* ↑ «The Eizan Electric Railway for Kibune, Kurama & Mount Hiei – Kyoto Station». [Consulta: 11 gener 2022].
* ↑ «Eiden (ferrocarril eléctrico de Eizan) | Kyoto Guía oficial de viajes de la ciudad» (en castellà). Arxivat de l'original el 2022-01-10. [Consulta: 11 gener 2022].
* ↑ «Eizan Line» (en anglès). [Consulta: 11 gener 2022].

## Enllaços externs

* Ferrocarril Elèctric Eizan - Lloc web oficial
# Myrwn

Alex Villarejo (Badalona, 13 de juny de 2003) més conegut pel seu sobrenom Myrwn, és un jugador català professional de l'eSport League of Legends. A data de 2025, juga com a "top laner" per l'equip Movistar KOI.
Myrwn va debutar al com a jugador professional amb l'equip Astralis Strombringers i va jugar en diversos equips de la Superliga de la LVP, com BISONS, Los Heretics i MAD Lions abans de ser promocionat, el gener de 2024, a l'equip de la LEC de l'organització, MAD Lions KOI, on juga en la posició de toplane.

## Referències

* 1 2 «LA PREVIA #89 con MYRWN». [Consulta: 6 abril 2024].
* 1 2 «LA PREVIA 119 | CHARO VILLAREJO (MADRE DE MYRWN)». [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ NacióDigital. «Qui són els catalans que competeixen al màxim nivell europeu del League of Legends?». [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ «Twitter de Myrwn». [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ «LEC Team» (en anglès britànic). [Consulta: 6 abril 2024].
* ↑ «LA PREVIA 122 | MYRWN». [Consulta: 6 abril 2024].
# Fervelèctric

El Fervelèctric, sovint escrit Fervelectric, fou un prototipus de cotxe elèctric creat el 1967 per Joan Ferret i Carbonell (propietari de l'empresa FERVE del Vendrell, Baix Penedès) a partir d'una carrosseria basada en un antic Rambler de 1902. El 1980, s'instal·laren unes plaques fotovoltaiques al sostre de l'automòbil per tal de convertir-lo en un vehicle solar i el 2007, amb motiu del quarantè aniversari del prototipus, se li va actualitzar tot el sistema electrònic a fi d'adaptar-lo a la tecnologia del moment.
El Fervelèctric va obtenir un fort ressò en el seu moment, ja que era el primer cotxe elèctric fabricat a l'estat espanyol, i fins i tot la premsa xinesa i americana en varen parlar. Actualment, el vehicle s'exposa al museu que té FERVE a la seva seu social del Vendrell, un museu obert al públic a hores convingudes.

## Història

FERVE és una empresa fabricant d'aparells elèctrics (especialment bateries, carregadors i tot allò relacionat amb aquests elements) que procedeix directament dels "Tallers Elèctrics Ferret", fundats el 1925 al Vendrell per Benvingut Ferret i Vidales, pare de Joan Ferret. La creació del Fervelèctric fou un projecte d'aquest darrer, i ho va fer només a títol d'experimentació. Per tal d'involucrar-hi els treballadors de l'empresa, a partir de 1966 Joan Ferret va decidir de destinar l'última hora de la jornada laboral al desenvolupament del vehicle. Molts dels seus components es van haver de fabricar expressament, entre ells el volant, el motor i les rodes.
Un cop construït el cotxe, les proves en carretera es varen fer dins el trajecte del Vendrell a Coma-ruga. La seva matriculació fou complicada, ja que el procediment burocràtic s'allargava: es va iniciar el 1967 i no fou fins al 1969 que el Fervelèctric va obtenir la placa de matrícula número B-700001, esdevenint així el primer cotxe elèctric fabricat al país que podia circular legalment per carretera.
Mentre es tramitava la matriculació, Joan Ferret va haver d'afrontar un obstacle inesperat: SEAT va presentar una denúncia contra la seva empresa per competència deslleial, adduint que FERVE volia fabricar automòbils sense tenir-ne el permís corresponent. A conseqüència de la denúncia, la guàrdia civil espanyola va precintar el Fervelèctric. Per tal de resoldre l'afer, va caldre declarar que el vehicle era un prototip únic de cotxe experimental, no pas el primer d'una sèrie de producció comercial.

## Referències

* ↑ «Fervelectric - Introducció». primercocheelectrico.com. [Consulta: 15 maig 2016].
* ↑ «FERVELECTRIC». ferve.com. Arxivat de l'original el 29 de juliol 2015. [Consulta: 15 maig 2016].
* ↑ «Coneixes Fervelectric?». segurosmdc.com. Arxivat de l'original el 9 d’agost 2016. [Consulta: 15 maig 2016].
* ↑ «Com es va fer». primercocheelectrico.com. [Consulta: 15 maig 2016].
* 1 2 «Matriculació». primercocheelectrico.com. [Consulta: 15 maig 2016].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de FERVE
# Festa de Sant Antoni d'Ascó

La festa de Sant Antoni d'Ascó ha sabut conservar tradicions que es remunten a generacions. Està reconeguda com a festa patrimonial d'interès nacional.
Carmel Biarnés situa l'origen del ball de la jota d'Ascó a l'època morisca, perquè als "Ordinaments de la vila d'Ascó" de 1520 ja s'esmenta la dansa. El Clavari i els Majorals, que apareixen referenciats en 1739 protagonitzen la festa com a organitzadors i perpetuadors d'aquesta.
La festa, que esdevé única en el conjunt dels pobles de les comarques de Tarragona, té tot un seguit de trets característics que la fan singular com són la pervivència de les figures del Clavari i els Majorals, encarregats de l'organització; la plega, amb la recollida de llenya per tot el poble; els tradicionals Tres Tombs, amb la benedicció dels animals i el pa beneït; les tradicionals i populars curses de cavalls, rucs i matxos, les úniques de la Ribera d'Ebre que mai han deixat de realitzar-se; l'encesa de la foguera a la plaça que crema durant tres dies ininterrompudament mentre es balla la jota d'Ascó, amb música i dansa pròpies. La festa major d'hivern, esdevé paradigmàtica en conjuminar a la perfecció la devoció al Sant amb l'activitat lúdica, pagana. L'any 2010 se li va atorgar la distinció de Festa patrimonial d'interès nacional per part de la Generalitat de Catalunya.
Aquesta festa es realitza el cap de setmana més proper al 17 de gener (Sant Antoni Abat). A part de la festa popular també hi ha un seguit d'actes ja siguin ball, concerts i diverses animacions amb caràcter festiu.

## Referències

* ↑ «La Festa de Sant Antoni d'Ascó». Catàleg del patrimoni festiu de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2014-04-09. [Consulta: 18∕9∕2011].
* ↑ «Memòria de catalogació de la festa de Sant Antoni d'Ascó». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18∕9∕2011].
* ↑ La festa de Sant Antoni d'Ascó, d'enhorabona Arxivat 2010-06-22 a Wayback Machine. L'Ebredigital.cat

## Enllaços externs

* pàgina web de "Lo llaüt" s'explica detalladament aquesta festa a la població d'Ascó
# Festa de l'Arròs de Sant Fruitós de Bages

La Festa de l'Arròs és la festa més emblemàtica i destacada del municipi de Sant Fruitós de Bages i se celebra el diumenge de Carnestoltes. L'any 1995 va ser declarada Festa d'interès turístic per la Generalitat de Catalunya.
El seu origen està en el fet que, com en altres poblacions catalanes, els dies previs a la quaresma s'organitzaven àpats col·lectius per oferir-los als necessitats. Es té constància que ja al segle xix s'oferia la “Sopa de pobres” a partir dels aliments que es recollien entre els habitants del municipi i les cases de pagès dels voltants. En un principi la data de celebració era el dimarts de Carnestoltes, i els espais on es feia l'àpat van anar canviant des de les diferents eres dels camps de fora del nucli urbà, fins a la plaça de l'església, al nucli de la Sagrera.
Cap a l'any 1934 la celebració va passar a fer-se al Parc del Bosquet i l'any 1960 es va traslladar la data al diumenge de Carnestoltes, un dia festiu que afavoria la participació dels santfruitosencs. Els canvis socials i econòmics de l'època van comportar una notable disminució dels pobres que venien, i això va incidir en la transformació de la festa en una diada festiva en què s'ofereix un bon àpat a convidats i visitants del municipi. La denominació de la festa es va anar adaptant: “Dia de l'Arròs” o “Arròs de Carnaval”, fins al nom actual “Festa de l'Arròs”.
La Festa de l'Arròs s'ha celebrat sense interrupcions i s'han mantingut els elements tradicionals al mateix temps que s'han anat incorporant activitats culturals. En el decurs de la jornada els visitants poden gaudir de botifarrada, mostra d'entitats, fira d'artesans, concursos d'arrossos, fotografia i pintura ràpida, passejades en carro o a cavall, sardanes, trobada de colles geganteres, entre altres activitats.
Els protagonistes de la festa són la Colla de cuiners i cuineres encarregats de preparar l'arròs i també les parelles de joves que el serveixen. El mateix dia es reparteixen al públic tiquets gratuïts per a menjar arròs, en les darreres edicions s'estan repartint unes 3.000 racions.

## Referències

* ↑ Plans i Maestra, Jaume. La Festa de l'arròs de Sant Fruitós de Bages. ISBN 8487618235.
* ↑ Grandia, Jaume. Sant Fruitós de Bages : història en imatges, 1898-1975. ISBN 8488811772.
* ↑ «GENCAT. Catàleg del Patrimoni Festiu de Catalunya». Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 22 setembre 2015].
* ↑ «Web de l'Ajuntament de Sant Fruitós de Bages». Arxivat de l'original el 27 de gener 2016. [Consulta: 18 febrer 2016].
# Joseph Grigely

Joseph Grigely, nascut el 1956 a East Longmeadow, Massachusetts, EUA, és un artista estatunidenc que interfereix en els modes de comunicació pública dels formats expositius i institucionals. Viu i treballa a Jersey City i Ann Arbor, Michigan.
A conseqüència d'un accident va quedar-se sord als deu anys. Utilitza com a matèria primera les converses escrites que té en la seva vida diària, els trossos de paper en què les persones oients han escrit notes, noms o frases a fi de mantenir converses amb ell quan no pot llegir els llavis. Utilitza aquests retalls de converses per construir peces de paret i de sobretaula que tots prenen com a tema les diferències inevitables entre la parla i l'escriptura, la lectura i l'escolta. Grigely va estudiar literatura a la Universitat d'Oxford.

## Obra

En les seves obres tracta amb gran subtilesa el tema de la comunicació. El seu art és sobre les converses - les rutes que prenen, les formes i els colors que tenen, i les històries que s'expliquen en el procés de ser explicada.
En la seva exposició a la Fundació Joan Miró pensada especialment per al cicle Per a tots els públics de l'Espai 13, Grigely parteix de dues premisses:
* La circulació de la informació
* La subtilesa
Utilitzà una fotografia en què es veu Joan Miró amb la família, alguns amics i el seu marxant Aimé Maeght, amb la paraula "informació" sobreimpresa molt petita, perquè s'entengui que la informació que es dona amb aquesta imatge és molt subtil.

## Referències

* ↑ Segade, Manuel. Haver fet un lloc on els artistes tinguin dret a equivocar-se. Històries de l'Espai 10 i l'Espai 13 de la Fundació Joan Miró. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2014. ISBN 978-84-941239-8-6 [Consulta: 25 abril 2014]. Permís de reutilització CC-BY-SA 3.0 via OTRS
* ↑ «Lacan».
* ↑ «Fundació Miró - Espai 13».
# Judith Scott

Judith Scott (Cincinnati, Ohio, 1 de maig de 1943 – Dutch Flat, Califòrnia, 15 de març de 2005) fou una artista tèxtil nord-americana.
Va néixer en una família de classe mitjana, on es va criar juntament amb la seva germana bessona Joyce. A diferència de Joyce, Judith va néixer amb la síndrome de Down. Durant la seva infància, Judith va patir la febre escarlatina, que li va fer perdre l'audició tot i que la seva condició de sordesa no es va conèixer fins molt més tard a la seva vida. Als set anys, va ser enviada a una institució estatal d'Ohio on va romandre fins que la seva germana, 35 anys més tard, en va aconseguir la tutela. El 1987, la família va inscriure Judith al Creative Growth Art Center d'Oakland, Califòrnia, que dona suport a persones amb discapacitats. Allí, Judith va descobrir la seva passió i talent per a l'art, creant escultures abstractes amb l'ús d'objectes i de fibres tèxtils.
L'art de Judith Scott és fàcilment reconeixible. Es tracta d'objectes recollits i embolcallats amb fibres i fils de colors que es lliguen amb nusos, creant escultures de diverses formes. La seva manera de crear ha estat comparada amb la d'una aranya que teixeix, o el procés de fabricació d'un capoll, que dona lloc a figures totèmiques, algunes de les quals presenten parelles d'objectes que es relacionen amb la seva experiència com a germana bessona.
Durant divuit anys, Judith va treballar de manera incansable, produint més de dos-centes peces. L'any 1999 va fer una exposició, la primera d'una llarga sèrie de mostres que li van permetre rebre el reconeixement internacional. Les seves obres es poden trobar a les col·leccions permanents de diversos museus europeus i nord-americans, entre els quals, el MoMA i el Museu de Folk Art a Nova York i la Col·lecció d'Art Brut a Laussanne. També ha estat protagonista de moltes exposicions pòstumes, la darrera de les quals, Viva Arte Viva, a la Biennal de Venècia l'any 2017. Encara que és inclassificable i independent, ha estat considerada una artista "outsider" i la seva obra s'ha vinculat amb l'Art Brut.
La seva germana Joyce va escriure un llibre autobiogràfic, Entwined – Sisters and secrets in the life of artist Judith Scott.
L'any 2006, Lola Barrera i Iñaki Peñafiel van realitzar el documental ¿Qué tienes debajo del sombrero? sobre la vida de l'artista.

## Referències

* ↑ «Creative Growth Art Center» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-03-17. [Consulta: febrer 2018].
* ↑ «Joyce Scott» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-01-28. [Consulta: febrer 2018].
* ↑ «¿Qué tienes debajo del sombrero?» (en anglès amb subtítols en espanyol). [Consulta: febrer 2018].
# Nino Schurter

Nino Schurter (Tersnaus, 13 de maig de 1986) és un ciclista de muntanya suís, especialitzat en la modalitat de cross country olímpic (XCO).
Ha participat en tres edicions dels Jocs Olímpics, aconseguint una medalla en cada participació. També ha aconseguit guanyar sis cops el Campionat del món de Camp a través entre moltes altres medalles.
Des de l'any 2003, participa a la UCI Mountain Bike World Cup.

## Palmarès

* 2003
** Campió d'Europa en Camp a través per relleus (amb Ralph Näf, Balz Weber i Barbara Blatter)
* 2004
** Campió del món júnior en Camp a través
** Campió d'Europa júnior en Camp a través
** Campió d'Europa en Camp a través per relleus (amb Ralph Näf, Florian Vogel i Petra Henzi)
* 2006
** Campió del món sub-23 en Camp a través
** Campió del món en Camp a través per relleus (amb Florian Vogel, Martin Fanger i Petra Henzi)
** Campió d'Europa sub-23 en Camp a través
** Campió d'Europa en Camp a través per relleus (amb Ralph Näf, Martin Fanger i Petra Henzi)
* 2007
** Campió del món en Camp a través per relleus (amb Florian Vogel, Thomas Litscher i Petra Henzi)
** Campió d'Europa sub-23 en Camp a través
** Campió d'Europa en Camp a través per relleus (amb Florian Vogel, Thomas Litscher i Petra Henzi)
* 2008
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Pequín en Camp a través
** Campió del món sub-23 en Camp a través
** Campió d'Europa sub-23 en Camp a través
* 2009
** Campió del món en Camp a través
* 2010
** 1r a la Copa del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2012
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Londres en Camp a través
** Campió del món en Camp a través
** 1r a la Copa del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2013
** Campió del món en Camp a través
** 1r a la Copa del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2014
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2015
** Medalla d'or als Jocs Europeus en Camp a través
** Campió del món en Camp a través
** 1r a la Copa del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2016
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Rio de Janeiro en Camp a través
** Campió del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través
* 2017
** Campió del món en Camp a través
** Campió del món en Camp a través per relleus (amb Filippo Colombo, Joel Roth, Sina Frei i Jolanda Neff)
** 1r a la Copa del món en Camp a través
** Campió de Suïssa en Camp a través

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Andreu Colomer i Munmany

Andreu Colomer i Munmany (Vic, Osona, 16 de juny del 1913 – 20 de juliol del 2008) va ser un empresari i mecenes català.

## Biografia

Va ser continuador d'una nissaga empresarial de pelleters iniciada el 1792, i que com a Colomer i Munmany S.A s'ha expandit arreu del món. En la dècada de 1930 milità en la Federació de Joves Cristians de Catalunya i el 1936 anà a Brussel·les a ampliar la seva formació empresarial. Va tornar a Vic en 1939 i continuà el negoci familiar orientant-lo a l'exportació i establint fàbriques a Grècia, Iraq i Brasil. Fou membre de Foment del Treball Nacional, de l'Organització de les Nacions Unides per al Desenvolupament Industrial (ONUDI) i president de la Mútua Asepeyo. A la ciutat de Vic va impulsar la recuperació del Convent de Sant Domènec, de la Casa de la Caritat i patrocinà la fundació de l'Escola del Treball.
El 1990 va rebre la Creu de Sant Jordi i el 2000 va crear la Fundació Andreu Colomer per a promoure i fomentar la conservació, el coneixement i la difusió de l'art de la pell. En aquesta línia, un dels seus grans projectes vitals va ser l'obertura del Museu de l'Art de la Pell de Vic, on hi diposità la seva col·lecció privada.

## Referències

* ↑ Obituari a naciodigital.cat
* ↑ «Andreu Colomer i Munmany». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fundació Cultural Andreu Colomer». Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 12 març 2015].

## Bibliografia

* Santi Ponce Andreu Colomer i Munmany. 95 anys mirant amunt Vic, 2008
# Stephen Graham (actor)

Stephen Graham (Kirkby, Merseyside, 3 d'agost de 1973) és un actor anglès. Ell és més conegut pels seus papers com Tommy a la pel·lícula Snatch. (2000), combinat en This Is England (2006) i la seva seqüela de quatre parts de televisió This Is England '86, Danny Ferguson en l'ocupació, Billy Bremner, a The Damned United i el famós lladre de bancs Baby Face Nelson a Public Enemies (2009).
Graham va néixer a Kirkby, Merseyside. Va deixar el seu país natal, Liverpool ("Scouse") per donar-li un toc d'accent cockney londinenc en l'arrencada de cinema Guy Ritchie. També va haver de canviar la seva veu a un accent de Chicago quan es juga Baby Face Nelson a Public Enemies.Després de Snatch, el treball de més alt perfil de Graham als EUA es va produir en la minisèrie d'HBO Band of Brothers i en Martin Scorsese, Gangs of New York. Ell també apareix en el vídeo musical per al nombre dels Arctic Monkeys "When the Sun Goes Down" i el curtmetratge basat en la cançó, Scummy Man. La seva actuació en la pel·lícula de Shane Meadows This Is England va ser ben examinat També ha participat en el vídeo musical de Deadmau5 i Kaskade. Va jugar Baby Face Nelson a Enemics públics, al costat de Johnny Depp i Christian Bale. Es va posar una perruca de gingebre per retratar a Billy Bremner, capità de l'equip de futbol Leeds Units 1974, en la pel·lícula de 2009 The Damned United.

## Filmografia
### Pel·lícules

* Dancin' Thru the Dark (1990)
* Downtime (1997)
* Snatch. (2000)
* Blow Dry (2001)
* The Last Minute (2001)
* Revengers Tragedy (2002)
* Gangs of New York (2002)
* The I Inside (2003)
* American Cousins (2003)
* Pit Fighter (2005)
* Goal! (2005)
* Scummy Man (2006)
* This Is England (2006)
* The Good Night (2007)
* Filth and Wisdom (2008)
* The Crew (2008)
* Inkheart (2008)
* Awaydays (2009)
* The Damned United (2009)
* Doghouse (2009)
* Public Enemies (2009)
* London Boulevard (2010)
* Season of the Witch (2010)
* Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides (2011)
* War Horse (2011)
* Hellboy (2019)

### Televisió

* Band of Brothers (2001)
* Top Buzzer (2004)
* Last Rights (2005)
* Empire (2005)
* The Innocence Project
* The Passion (2008)
* Occupation (2009)
* The Street (2009)
* Boardwalk Empire (2010)
* This Is England '86 (2010)

### Altres

Ell va aparèixer en els vídeos musicals "I Remember" de Deadmau5 i Kaskade, "Fluorescent Adolescent" i "When The Sun Goes Down" dels Arctic Monkeys i "Unlovable" de Babybird, dirigit per Johnny Depp. Graham també ha aparegut a 'Alma Vampir' el vídeo musical de Macclesfield obtinguda banda neo-psychedilic El Virginmarys.