OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Banda L

La Banda L és un rang de radiofreqüència de Microones del IEEE US que fa servir les freqüències d'1,5-2,7 GHz Aquesta gamma és utilitzada principalment per les cadenes de ràdio digital DAB. Una part d'aquesta banda, entre 2,5 i 2,7 GHz s'utilitza en molts països per a la difusió en MMDS (cable sense cable).

## Bandes de microones

L'espectre de microones es defineix usualment com l'energia electromagnètica que va des d'aproximadament 1 GHz fins a 100 GHz de freqüència, encara que un ús més antic inclou freqüències una mica més baixes. La majoria de les aplicacions més comunes es troben dins del rang d'1 a 40 GHz. Les bandes de freqüències de microones, segons la definició de la Radio Society of Great Britain (RSGB), es mostren en el següent quadre :
| banda L | 1 to 2 GHz |
| banda S | 2 to 4 GHz |
| banda C | 4 to 8 GHz |
| banda X | 8 to 12 GHz |
| banda K$_u$ | 12 to 18 GHz |
| banda K | 18 to 26.5 GHz |
| banda K$_a$ | 26.5 to 40 GHz |
| banda Q | 30 to 50 GHz |
| banda U | 40 to 60 GHz |
| banda V | 50 to 75 GHz |
| banda E | 60 to 90 GHz |
| banda W | 75 to 110 GHz |
| banda F | 90 to 140 GHz |
| banda D | 110 to 170 GHz |

## Fonts

* R. Ludwig, P. Bretchko, RF Circuit Design, Theory and Applications, Prentice Hall NJ, 2000.
* http://hypertextbook.com/facts/2000/MaxLipkin.shtml
# Banya de Gabriel

La Banya de Gabriel (també anomenada Trompeta de Torricelli ) és una figura geomètrica ideada per Evangelista Torricelli que té la característica de posseir una superfície infinita però un volum finit.

## Història

En el moment del seu descobriment, va ser considerat una paradoxa. Aquesta paradoxa aparent ha estat descrita de manera informal assenyalant que seria necessària una quantitat infinita de pintura per cobrir la superfície interior, mentre que seria possible omplir tota la figura amb una quantitat finita de pintura i així cobrir aquesta superfície.
La solució de la paradoxa és que una àrea infinita requereix una quantitat infinita de pintura si la capa de pintura té un gruix constant. Això no es compleix en l'interior de la banya, ja que la major part de la longitud de la figura no és accessible a la pintura, especialment quan el seu diàmetre és menor que el d'una molècula de pintura. Si es considera una pintura sense gruix, seria necessària una quantitat infinita de temps perquè aquesta arribés fins al «final» de la banya.
En altres paraules, arribaria un moment en què el gruix de la trompeta seria més petit que una molècula de pintura de manera que, diguem, una gota de pintura cobriria la resta de la superfície de la trompeta (encara que fos infinit). Així, que la superfície de la trompeta sigui infinita no implicaria que la quantitat de pintura hagi de ser infinita.
Però la paradoxa també té solució encara que suposem una matèria divisible indefinidament (és a dir, si no existeixen els àtoms). Si el gruix de la capa de pintura és variable i disminueix indefinidament (tendint a zero), la quantitat de pintura es calcularia per una integral impròpia que podria ser convergent. En aquest cas, el gruix de la capa de pintura forçosament hauria de ser igual o menor al valor i, el que fa que la integral impròpia, en aquest cas, sigui convergent, és a dir, es necessita una quantitat finita de pintura.

## Equació matemàtica

La banya de Gabriel es forma utilitzant la gràfica de $f(x)={\frac {1}{x}}$, amb el rang $x\geq 1$ (per evitar l'asímptota en $x=0$), i rotant-la en tres dimensions al voltant de l'eix Xt.
El seu descobriment és anterior al càlcul, però és fàcil de verificar integrant que la seva àrea superficial i el seu volum estan donats, respectivament per, $\int _{1}^{a}{\frac {2\pi {\sqrt {1+{\frac {1}{x^{4}}}}}}{x}}dx$ i $\int _{1}^{a}{\frac {\pi }{x^{2}}}dx$.
Si es considera la part de la banya entre $x=1$ i $x=a$, l'àrea de la superfície és més que $2\pi \ln(a)$ i el volum és $\pi (1-{\frac {1}{a}})$.
Quan a augmenta, l'àrea no està fitada, mentre que el volum té una cota superior de π.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W. Gabriel's Horn a MathWorld (anglès)
* Informació i diagrames sobre la banya de Gabriel (anglès)
# Uri Garcia

Uri Garcia (Barcelona, 1976) és un director de televisió català.
Es va graduar en comunicació audiovisual a la Universitat Pompeu Fabra. Va començar la seva trajectòria professional en l'àmbit de la realització de documentals. L'any 2001 va guanyar un Premi Ondas amb el documental El 23 F des de dins. Posteriorment, ha centrat la seva carrera en la realització de continguts per a televisions generalistes.
Com a realitzador, ha dirigit la sèrie Jo mai mai de 3Cat, així com programes d'entreteniment com Batalla monumental, Joc de Cartes, Crackòvia, Cover o Casal Rock, entre d'altres.
També és professor de comunicació audiovisual a la Universitat Ramon Llull, i imparteix o ha impartit classes en graus i màsters d'altres universitats, com la UPF o la UB.

## Premis i reconeixements

* 2001 - Premi Ondas - El 23F des de dins.
* 2022 - Premi Ondas - Millor programa no estatal - Joc de cartes.

## Referències

* ↑ «Uri Garcia, director de 'Jo Mai Mai': 'El nostre públic ja no mira la televisió'». [Consulta: 24 gener 2025].
* 1 2 «Garcia Medalla, Uri». Universitat Ramon Llull, 2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* 1 2 Climent, Clàudia. «Uri Garcia, director de 'Jo Mai Mai': 'El nostre públic ja no mira la televisió'». Diari de Barcelona, 04-03-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Palés, Alejandra. «'Jo mai mai': com són els adolescents quan els pares no miren?», 21-01-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Rigau, Regina. «Uri Garcia: “La televisió fins ara ha tingut un problema, en general, i és que les joves no hi van”», 11-04-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Navarro, Sandra. «Uri García, creador de 'Jo mai mai': 'No ens assemblem a 'Merlí», 05-02-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ «El 23F des de dins | MEDIAPRO 20 anys». [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ SER, Cadena. «Lista de ganadores de los Premios Ondas 2022: estos son todos los galardonados en la 69ª edición» (en espanyol europeu), 26-10-2022. [Consulta: 24 gener 2025].
# Ichiro Suzuki

Ichiro Suzuki (鈴木 一朗, すずき いちろう) és un jugador de beisbol japonès que juga als Seattle Mariners. És el jugador japonès que ha assolit un major èxit en la Grans Lligues de Beisbol. Conegut als EUA com "The Silent Samurai", (el samurai silenciós). Té el rècord de major nombre de hits (batades que permeten arribar almenys a la primera base) durant la seva temporada a la MLB (262)..
Suzuki va aconseguir 10 temporades consecutives amb més de 200 hits, la ratxa més llarga de qualsevol jugador de la història. El 2016, Suzuki va aconseguir el hit número 3.000 de la seva carrera a la MLB, convertint-se en només el jugador número 30 a fer-ho. En total, va acabar amb 4.367 hits en la seva carrera professional al Japó i els Estats Units, el màxim que qualsevol jugador de la història al màxim nivell del beisbol..
El 2025, Suzuki ha estat elegit per ser inclòs al Saló de la Fama del Beisbol Nacional dels Estats Units amb el 99,7% dels vots. Va ser el primer jugador japonès a ser elegit al Saló de la Fama. Aquest mateix any, Suzuki també ha estat elegit pr al Saló de la Fama del Beisbol Japonès.
Els principals equips on va jugar van ser els Orix Buffalos, d'Osaka, els Seattle Mariners, els New York Yankees i els Miami Marlins.

## Enllaços externs

* Vídeo en MLB.com quan Suzuki batent el rècord de més hits en una temporada
# Ieisme

El ieisme, o ieisme no etimològic, és un fenomen fonètic que consisteix en la despalatalització de la consonant aproximant lateral palatal sonora /ʎ/ <ll> de medalla, llet, cavall, que aleshores s'articula com una aproximant palatal sonora /j/ (i consonàntica) (medaia, iet, cavai) o una fricativa palatoalveolar sonora /ʒ/ (medaja, get). En la llengua catalana, el seu origen és la interferència local del castellà (que patí un procés similar com a mínim a partir del segle xviii) a les zones metropolitanes o bé del francès (com a Sóller i a la Catalunya Nord). Es troba difós per les zones i sectors socials i generacionals més espanyolitzats o afrancesats, sobretot els infants i joves urbans.
El ieisme no és admissible en una pronúncia catalana genuïna, ni en la informal, perquè fa desaparèixer una característica fonètica bàsica del català: la distinció entre la consonant lateral palatal /ʎ/ <ll> i la semiconsonant mediopalatal aproximant /j/. Aquesta parella no existeix en francès ni en la major part de l'espanyol.

## Referències

* ↑ Saborit Vilar, Josep. «El ieisme no etimològic en valencià». Arxivat de l'original el 18 de maig 2001. [Consulta: 7 juliol 2023].

## Enllaços externs

* Carles Segura Llopes, "Variació fonètica i estandardització al País Valencià", Noves Sociolingüística, Tardor 2003 Arxivat 2007-06-29 a Wayback Machine.
* Gabriel Bibiloni, "IB3 Ràdio, galeria dels horrors lingüístics"
# Joan Trias i Fàbregas

Joan Trias i Fàbregas (Sabadell, Vallès Occidental, 1883-1955) va ser un poeta i comediògraf català.

## Referències

* ↑ «Joan Trias i Fàbregas | enciclopèdia.cat». [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «Del Meu Voltant, poemes. Joan Trias Fàbregas. 1932 Sabadell. Biblioteca Sabadellenca» (en castellà). [Consulta: 26 abril 2020].
# Palau Falier

El Palau Falier, situat a Venècia al districte (sestiere) de Cannaregio, és un edifici civil especialment conegut per haver estat la llar de Marino Faliero, dux de la República de la Sereníssima de Venècia que després va ser executat per haver intentat un cop d'estat.

## Història

Edifici aixecat en forma primitiva durant el segle XI, va ser destruït a causa d'un incendi i reconstruït l'any 1105. Posteriorment, va patir alteracions, que van modificar parcialment la seva estructura. Actualment, el primer pis acull un negoci hoteler.

## Arquitectura

S'aixeca sobre un pòrtic característic de sis arcs, paral·lel al Rio dei Santi Apostoli, i domina el Campo adjacent amb una monumentalitat extraordinària. La façana, exemple de la influència bizantina a Venècia, presenta elements molt antics, entre els quals destaquen els dos polífors amb mènsules en relleu, apilats de manera imprecisa. També destaquen les decoracions dels segles XIII i XV: dos panells, dues pàteres i dos escuts gòtics. El monocrom de la façana està trencat per finestres d'una sola llanceta, col·locades per parelles al costat de les finestres de múltiples llances.

## Bibliografia

* Brusegan, Marcello. I Palazzi di Venezia. Newton & Compton, 2007. ISBN 978-88-541-0820-2.
# Playlist (pel·lícula)

Playlist és una pel·lícula de comèdia francesa dirigida per Nine Antico, estrenada el 2021 produït per Atelier de Production

## Argument

Sophie, una jove dibuixant de còmics de 26 anys que ha treballat com a cambrera fins ara, aconsegueix un CDD en una editorial molt especialitzada en còmics. Amb ganes de convertir-se en artista, viatja des del seu barri obrer fins a l'entorn cultural parisenc on gairebé se sent com a casa. Però, perduda a nivell emocional, es fa mil preguntes sobre l'amor i les relacions. La pel·lícula la segueix en un viatge amb ella mateixa, canviant d'opinió, d'aventures a històries, d'una cançó a una altra a la famosa "playlist.

## Repartiment

* Sara Forestier : Sophie
* Lætitia Dosch : Julia
* Inas Chanti: Louise, la companya de pis de la Sophie
* Pierre Lottin: Jean
* Andrànic Manet : Benjamin
* Jackie Berroyer: pare de Julia
* Grégoire Colin: Patrick conegut com a Jean-Luc
* Mathieu Lescop: François Daniel, l'autor de historietes
* Fejria Deliba: mare de Louise
* Marc Fraize: l'entrenador de primers auxilis
* Sophie Cattani: la ginecòloga
* Bertrand Belin: el narrador / el director (veu)
* Killoffer: ell mateix

## Notes i referències

* ↑ «Playlist - film 2020 - AlloCiné». AlloCiné.
* ↑ «Atelier de Production (France) – UniFrance». Unifrance.org.
* ↑ «Sara Forestier et Laetitia Dosch à l'affiche du premier film de Nine Antico - TROISCOULEURS». TroisCouleurs.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Retrat del moblista Francesc Vidal i Javellí

Retrat del moblista Francesc Vidal i Javellí és un quadre de Simó Gómez Polo pintat el 1875 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Descripció

Malgrat la seva curta vida, la carrera de Simó Gómez està constituïda per diversos viatges formatius de gran rellevància, entre els quals sobresurt, per la seva significació, l'estada que va fer a París a la dècada de 1860, on va arribar a matricular-se el 1864 a l'Acadèmia de Belles Arts. Durant aquesta etapa va entrar en contacte amb l'obra d'Alexandre Cabanel, el llenguatge del qual es deixa sentir en moltes de les produccions de l'artista d'aquest moment, així com el d'Édouard Manet, un altre dels artistes que va prendre com a model. Tanmateix, l'estil de Gómez també palesa l'assimilació dels grans mestres de la pintura barroca occidental, fonamentalment la dels pintors del Segle d'Or espanyol, i per extensió la dels artistes europeus conreadors d'un acusat naturalisme. De fet, el gust per aquest tipus de manifestacions artístiques es va intensificar arran d'una posterior estada a Madrid, on les visites al Museo del Prado es van convertir en una fructífera via d'aprenentatge.
Autor molt prolífic i conreador de diferents gèneres, Simó Gómez va excel·lir especialment en el del retrat, del qual és exemple aquest del seu amic Francesc Vidal i Javellí, un dels moblistes i decoradors més importants de l'època de la Febre d'Or. Aquest retrat, producció tardana de Gómez, constitueix, atesa la seva extraordinària qualitat, una meritòria aportació a la història de la pintura catalana de l'època. L'obra fa parella amb el retrat de Mercè Puig de Vidal, dona del moblista Francesc Vidal, que també es conserva al MNAC i que va ser pintat per Gómez el 1873.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.
* ↑ Comentari de l'obra al web del MNAC

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: MNAC, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.
# Industrial and Commercial Bank of China

El Banc Industrial i Comercial de la Xina, Industrial and Commercial Bank of China (xinès simplificat: 中国工商银行; xinès tradicional: 中國工商銀行; pinyin: Zhōngguó Gōngshāng Yínháng, comunament 工行 Gōngháng; anglès: Industrial and Commercial Bank of Xina Ltd., ICBC) és el banc més gran de la Xina i el major banc del món per capitalització de mercat. És un dels "Quatre Grans" bancs comercials de propietat estatal (els altres tres són el Banc de la Xina, el Banc Agrícola de la Xina, i el Banc de Construcció de la Xina). És el banc més gran del món en termes de valor de mercat, el banc més gran del món per dipòsits, i el banc més rendible del món.
Va ser fundat com una societat anònima l'1 de gener de 1984. Té més de 18.000 punts de venda incloent 106 sucursals a l'estranger, 2,5 milions de clients corporatius i 150 milions de clients individuals. El juliol de 2007, amb una capitalització de mercat dels 254.000 milions de dòlars, es va convertir al banc més valuós després d'un augment de preu de les seves accions, superant a Citigroup.
Jiang Jianqing és l'actual President i Director Executiu, i Yang Kaisheng el Vicepresident.
Pel 2016, la Fiscalia Anticorrupció d'Espanya començà a investigar les màfies xineses que utilitzaven aquest banc. Trobà els casos Emperador.

## Referències

* ↑ FT.com / Video & Audio / Interactive graphics - The decade for global banks
* ↑ «Industrial and Commercial Bank of China | bank, China | Britannica» (en anglès). [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «About Us - ICBC China». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 7 juny 2015].
* ↑ China’s biggest bank goes to market, Financial Times
* ↑ Nation's largest commercial bank launches IPO
* ↑ China ICBC tops Citigroup as world's biggest bank
* ↑ Ballesteros, Roberto R. «Gao Ping, Snake... la Fiscalía rastrea a otras mafias chinas que blanquearon con ICBC». El Confidencial, 06-11-2016 [Consulta: 6 abril 2019].
# Tapacul

Tapacul és el nom comú que s'aplica a totes les espècies de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae). Són una família de petits ocells de l'ordre dels passeriformes amb nombroses espècies, que habiten la zona neotropical, amb la major diversitat en les regions andines.
Són aus petites o mitjanes que fan una llargària de 10-24 cm. La major part de les espècies tenen colors apagats però les més grans poden ser més acolorides. Són aus terrestres que volen malament amb llurs curtes ales. Tenen cames fortes, ben adaptat al seu hàbitat de les praderies o matolls del bosc. La cua, habitualment curta, al solen mantenir en posició vertical.
S'alimenten d'insectes, llavors, plantes i altres materials que poden trobar a terra furgant com les gallines.
La majoria de les espècies ponen dos o tres ous blancs en un lloc cobert, ja sigui en un cau, un forat en un arbre o un niu cobert.

## Llistat de gèneres

Segons la classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 10.2, 2020), aquesta família conté 12 gèneres amb 60 espècies:
* Gènere Acropternis, amb una espècie: tapacul ocel·lat (Acropternis orthonyx).
* Gènere Pteroptochos, amb 3 espècies.
* Gènere Scelorchilus, amb dues espècies.
* Gènere Rhinocrypta, amb una espècie: tapacul crestat (Rhinocrypta lanceolata).
* Gènere Teledromas, amb una espècie: tapacul sorrenc (Teledromas fuscus).
* Gènere Liosceles, amb una espècie: tapacul turdí (Liosceles thoracicus).
* Gènere Psilorhamphus, amb una espècie: tapacul dels bambús (Psilorhamphus guttatus).
* Gènere Merulaxis, amb dues espècies.
* Gènere Eugralla, amb una espècie: tapacul de flancs ocres (Eugralla paradoxa).
* Gènere Myornis, amb una espècie: tapacul cendrós (Myornis senilis).
* Gènere Eleoscytalopus, amb dues espècies.
* Gènere Scytalopus, amb 44 espècies.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 415. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Pacte de Triparadisos

El pacte de Triparadisos (en grec antic Τριπαράδεισος Triparádeisos, en llatí Triparadisus) va ser un acord signat al petit poblat de Triparadisos (a Síria, prop de les fonts de l'Orontes) l'any 321 aC entre els generals d'Alexandre el Gran (els diàdocs) per repartir-se l'imperi.
L'any 323 aC a la mort d'Alexandre el Gran es va procedir a una primera partició de les satrapies entre els generals. Ptolemeu d'Egipte actuava com un sobirà independent i el regent Perdicas es va dirigir contra ell però va morir a la lluita. Ptolemeu va refusar ser el nou regent i va apadrinar a Peithon (Pitó) oficial amb poques qualitats per una tasca tan gran. Molts es van sentir ofesos i es va organitzar una conferència a Triparadisos el 321 aC on es va designar regent a Antípater i les satrapies es van tornar a repartir. El text conegut el va preservar el patriarca Foci a partir d'un llibre de Flavi Arrià, on explica el repartiment:
* Egipte i Líbia a Ptolemeu (Ptolemeu I Sòter)
* Síria a Laomedó de Mitilene
* Cilícia a Filoxè, que ja la dominava
* Mesopotàmia i Arbelitis a Amfímac
* Babilònia a Seleuc (Seleuc I Nicàtor)
* Susiana a Antígenes
* Persis a Peucestes de Mieza (ja era satrapa)
* Carmània a Tlepòlem
* Mèdia (fins a les portes Càspies) a Pitó
* Pàrtia a Filip
* Aria i Drangiana a Estasandre
* Bactriana a Estasànor (Estasanor de Soli)
* Aracòsia a Sibirti
* Paropamísades (Gandhara) a Oxiartes (pare de Roxana)
* Índia del nord a Pitó fill d'Agenor
* Índia del sud a Porus
* Terra del Hidaspes a Tàxiles
* Capadòcia a Nicànor
* Frígia, Licaònia, Pamfília, i Lícia, com abans a Antígon el Borni
* Cària a Asandre (Asandre de Cària)
* Lídia a Clit
* Frígia Hel·lespòntica a Arrideu.

## Referències

* ↑ Foci. «92. Arrian (Continuation)» (en anglès). Bibliotheca or Myriobiblon. [Consulta: 16 juliol 2021].
# Balash

Balash (Vologès, part Walagash, persa mitjà Walaxsh, Pahlavi Walash, Balash o Golash, armeni Valarsh, siríac Walgash, Walgesh i Wologesh, grec Vologaisos o Vologesos o Vologeses, Bologaisos, Bologesos, Olagasos, Ologasos, etc. Πάλλας, i llatí Vologaesus, Vologessus, Vologeses, etc.) fou rei sassànida de Pèrsia (484 a 488) fill de Yezdegerd II i portat al tron pels magnats del regne a la mort del seu pare en una expedició contra els huns heftalites. Les fonts gregues el fan fill de Peroz I.
Va fer la pau amb Vahan II Mamikonian, el cap de la revolució armènia, que a canvi li va donar suport contra el seu germà Zarer o Zarès (Zareh) que reclamava el tron, i que fou derrotat i mort mercès a la cavalleria armènia. Vahan fou nomenat hazarapet (lloctinent reial) i després marzban.
Fou un rei benvolent i es va preocupar pel benestar dels seus súbdits. Va mostrar un cert favor als cristians. El 486 els cristians sota la direcció cel catolicós Acaci, van fer un sínode a Selèucia. Acaci fou enviat com ambaixador a l'emperador Zenó (485 o 486); Barsaumes (o Barsauma) bisbe de Nísibis i el marzban Kardag Nakwergan van ser encarregats de delimitar la frontera amb l'Imperi Romà d'Orient.
Els mags se li van oposar quan va voler introduir els banys romans a les ciutats perses; tampoc va tenir el suport dels magnats que encapçalats per Zarmehr Sokra el van deposar als quatre anys de regnat i el van substituir pel seu nebot Kobad (Qobad o Kavad). Balash fou cegat. La data de la seva mort no es coneix.
Se'l considera el fundador de Balashabad al costat de Selèucia del Tigris però en realitat fou fundada pel rei Vologès I de Pàrtia.

## Referències

* ↑ Chaumont, M.L.; Schippmann, K. «BALĀŠ». A: Encyclopaedia Iranica-Vol. III, Fasc. 6, 2012, p. 574-580.
* ↑ Chaumont, M.L.; Schippmann, K. «Balāš, Sasanian king of kings». A: Encyclopaedia Iranica, 1988, p. 574–580.
* ↑ McDonough, Scott. The Legs of the Throne: Kings, Elites, and Subjects in Sasanian Iran (en anglès). Wiley, 2011-01-28, p. 290–321. DOI 10.1002/9781444390186.ch13. ISBN 978-0-470-65557-3.
* ↑ Payne, Richard. «The Reinvention of Iran: The Sasanian Empire and the Huns». A: The Cambridge companion to the Age of Attila. New York, NY : Cambridge University Press, 2015, p. 287. ISBN 978-1-107-02175-4.
* ↑ Frye, R.N.. «The political history of Iran under the Sasanians». A: The Cambridge History of Iran (en anglès). Cambridge University Press, 1968, p. 149. ISBN 978-0-521-20092-9.
* ↑ Pourshariati, Parvaneh. Decline and Fall of the Sasanian Empire: The Sasanian-Parthian Confederacy and the Arab Conquest of Iran (en anglès). Bloomsbury Academic, 2008-03-30, p. 78. ISBN 978-1-84511-645-3.
# Valarsh

Valarsaces o Valarsh fou bisbe de Nísibis successor de Babu entre el 346 i el 350.
Se li atribueix (al Cronicó Pasqual) una carta escrita durant el tercer setge de Nísibis per part del rei sassànida Sapor II (350). A Nísibis s'ha trobat una inscripció que commemorava l'erecció d'un baptisteri per aquest bisbe.