OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Tomás i Vert

Francisco Tomás i Vert (València, 1943) és un químic i professor valencià, catedràtic de Química Física i rector de la Universitat de València entre 2002 i 2010.
Estudià Ciències Químiques a l'antiga Facultat de Ciències de la Universitat de València (1960-1965) i obtingué el Premi Extraordinari de Llicenciatura. Va iniciar-se a la recerca amb el professor Fernández-Alonso, pioner de la Química quàntica a Espanya. És doctor en Ciències Químiques per la Universitat de València (1971) amb Premi Extraordinari i aconseguiria la Càtedra de Química Física el 1982 a la Facultat de Ciències Químiques.
A més d'impartir docència a la UV (facultats de Química, Física i Medicina), Francisco Tomás ha sigut professor adjunt a la Facultat de Ciències de la Universitat Autònoma de Madrid i professor visitant a les universitats de San Luis (Argentina) i Nacional d'Enginyeria a Lima (Perú).
Abans de ser rector, Tomás va ocupar diversos càrrecs acadèmics com ara director del Departament de Química Física, vicedegà i degà de la Facultat de Ciències Químiques, director del Centre d'Informàtica, vicerector d'Economia i Finances i vicerector d'Investigació.
El seu mandat com a rector ha estat marcat per la implantació del Pla Bolonya que va provocar la protesta de la comunitat d'estudiants amb manifestacions i vagues, i un tancament a diferents facultats (destacà la de Geografia i Història) o al mateix edifici rectoral. També fou impulsor de la creació d'un observatori universitari per a l'assessorament i inserció laboral de l'alumnat.

## Referències

* ↑ «Ester Alba, nueva vicerrectora de Cultura y Deportes de la Universitat de València». Valencia Plaza, 31-12-2020 [Consulta: 28 novembre 2021].
* 1 2 «Francisco Tomás Vert, primer rector tras la LOU». Universia, 26-02-2002. Arxivat de l'original el 2021-11-28. [Consulta: 28 novembre 2021].

## Enllaços externs

* CV
# Distribució de Boltzmann

La distribució de Boltzmann és una distribució de probabilitat de les velocitats d'un gas associada a l'estadística de Maxwell-Boltzmann per a aquest sistema.
Tècnicament el terme «distribució de Boltzman» es reserva per a la funció de probabilitat de l'energia de les partícules, mentre que el terme «distribució de Maxwell-Boltzmann» es reserva per a la distribució de probabilitat de la velocitat de les partícules (òbviament hi ha una relació matemàtica fixa entre ambdues).

## Distribució de Boltzman

Matemàticament la distribució de Boltzman és la distribució d'una variable aleatòria escalar $X={\sqrt {x_{1}^{2}+x_{2}^{2}+X_{3}^{2}}}$ combinació de tres variables aleatòries $X_{i}$ cadascuna de les quals es distribueix segons una distribució normal $X\sim N(0,a^{2})\,$.
Físicament el mòdul de la velocitat d'una molècula $V\,$ és igual a l'arrel dc la suma quadrats de les velocitats coordenades de la partícula $v={\sqrt {V_{x}^{2}+V_{y}^{2}+V_{z}^{2}}}$, i com cada una d'elles segueixen distribucions quadratura de Gauss llavors $V\,$ ha de seguir una distribució de Boltzmann explícitament:
$p(V)=4\pi \left({\frac {m}{2\pi kT}}\right)^{\frac {3}{2}}V^{2}e^{\frac {-mV^{2}}{2kT}}$,

## Vegeu també

* Estadística de Maxwell-Boltzmann
# Juan Felipe Martínez Almagro

Juan Felipe Martínez Almagro (Almeria, 2 de març de 1799 – Madrid, 21 d'octubre de 1859) és un polític espanyol, diputat i ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.
El seu pare va ser regidor de l'Ajuntament d'Almeria i organitzà les forces locals dant la Guerra del francès. Fou advocat, conseller jurídic militar i auditor de marina, el 1849 fou nomenat subsecretari del Ministeri de la Governació. Membre del Partit Moderat, fou diputat a Corts per Almeria en 1840, 1844, 1851, 1854 i 1857, i per Zamora en 1846.
En 1845 fou nomenat majordom de setmana de la reina Isabel II. El 1846 fou ministre interí de Governació en el segon govern de Francisco Javier de Istúriz. Defensà la reforma de la llei electoral, en la que s'establia districtes electorals uninominals amb l'exigència d'una renda mínima per a ser elegit.

## Referències

* ↑ «Juan Felipe Martínez Almagro» (en castellà). Real Academia de la Historia. [Consulta: 27 juliol 2019].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Caro Cancela (dir), Diego. Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869. H-Z. Centro de Estudios Andaluces, 2010, p. 186-188.
# V Concurs de castells Vila de Torredembarra

El V Concurs de castells Vila de Torredembarra, conegut també com a Concurs-7 2005, és un concurs de castells que se celebrà l'any 2005 a la plaça del Castell de Torredembarra, reunint nou de les colles que pels criteris de selecció del concurs de castells de Tarragona no podien participar en aquest darrer esdeveniment.
Els vencedors d'aquesta edició van ser el Minyons de l'Arboç, gràcies al 4 de 7 amb l'agulla descarregat i un 5 de 7 carregat. El podi el completaren els Vailets de Ripollet i els Castellers de Badalona.

## Colles participants

* Nois de la Torre
* Torraires de Montblanc
* Vailets de Ripollet
* Castellers d'Altafulla
* Castellers de Sant Andreu de la Barca
* Castellers de Badalona
* Castellers de Cerdanyola
* Colla Jove de l'Hospitalet
* Minyons de l'Arboç
# Cleo de 5 a 7

Cleo de 5 a 7 (títol original en francès Cléo de 5 à 7) és una pel·lícula francoitaliana en blanc i negre de 1962 dirigida per Agnès Varda. Va estar nominada a la Palma d'Or del Festival Internacional de Cinema de Canes, i el crític de cinema Roger Ebert li va atorgar quatre estrelles, la seva màxima puntuació.
La història comença a les 5 de la tarda del 22 de juny, amb una jove i frívola cantant, Florence "Cléo" Victoire, que ha d'esperar fins a les 7 per a saber els resultats d'una prova mèdica que confirmarà una possible diagnosi (de càncer). La pel·lícula és coneguda pel seu tractament d'alguns temes existencialistes, incloent-hi discussions sobre la mort, la idea de la desesperació, i el fet de dur una vida significativa. Té un punt de vista feminista i planteja preguntes sobre com són percebudes les dones. Els miralls tenen un paper predominant per a simbolitzar l'autoobsessió.

## Argument

Cléo (Corinne Marchand) és una cantant pop que volta per París mentre espera els resultats de les seves proves mèdiques. Mentre no arriba l'hora de telefonar al doctor per tal que la informi, es troba amb uns quants amics i desconeguts, tot intentant conviure amb la idea de la seva pròpia mortalitat.
En adonar-se de la indiferència pel seu tràngol dels que li són més propers, es troba qüestionant-se sobre la imatge de nina que la gent té d'ella, i se sent aclaparada per un sentiment de solitud i impotència. Finalment, troba una mica de consol en la companyia d'un desconegut al Parc Montsouris, que resulta ser un soldat a punt de partir a la Guerra d'Algèria i amb qui pot tenir una conversa sincera, ja que comparteixen la por de morir aviat. Aquest l'acompanya a l'Hospital Pitié-Salpêtrière, on a les 6:30 h trobarà el doctor que li donarà els resultats de l'examen.

## Repartiment

* Corinne Marchand: Florence, 'Cléo Victoire'
* Antoine Bourseiller: Antoine
* Dominique Davray: Angèle
* Dorothée Blanck: Dorothée
* Michel Legrand: Bob, el pianista
* José Luis de Vilallonga: l'amant
* Loye Payen: Irma, la tiradora de cartes
* Renée Duchateau
* Lucienne Marchand: la conductora de taxi
* Serge Korber: Plumitif, el lletrista
* Robert Postec: el doctor Valineau
* Raymond Cauchetier: Raoul, el projectionista (no surt als crèdits)
També hi fan un cameo Jean-Luc Godard, Anna Karina, Eddie Constantine i Jean-Claude Brialy, com a personatges de la pel·lícula muda que Raoul ensenya a Cléo i Dorothée.

## Banda sonora

La banda sonora conté quatre cançons escrites par Agnès Varda sobre músiques de Michel Legrand, interpretades per Corinne Marchand:
* Sans toi
* La Menteuse
* La Joueuse
* La Belle P...

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ Pel·lícules en competició al Festival de Canes del 1962 (francès)
* ↑ Crítica de la pel·lícula, per Roger Ebert (anglès)
* ↑ «Cleo de 5 a 7». The New York Times.
* ↑ Edició en EP 45 rpm per Philips 432-596 BE. Primera reedició el 1991 en CD Le Mépris, recopilació Hortensia (CD FMC 529), distribució BMG France

## Enllaços externs

* Cleo de 5 a 7 a The New York Times (anglès)
# Cases aparellades al carrer Busquets i Punset (Sant Hilari Sacalm)

Les Cases aparellades al carrer Busquets i Punset és una obra de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de cases aparellades, situades al nucli urbà, al carrer Busquet i Punset.
Cada habitatge, consta de planta baixa i pis, té un ràfec amb entramat de fusta i una teulada a tres vessants en teula àrab.
Totes les obertures són en arc de llinda i estan envoltades per una llinda i brancals de guix. Totes les finestres que hi ha al primer pis, tenen un balcó amb balaustrada de pedra.
Tota la façana està encoixinada i amb unes línies horitzontals. A cada cantonada del conjunt de cases hi ha una cadena realitzada en guix, imitant els carreus de pedra.
Una cornisa horitzontal separa els pisos visualment.
A dalt de les finestres del primer pis hi ha uns petits respiralls.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cases aparellades al carrer Busquets i Punset». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Ferrocarril del Harz

Ferrocarril del Harz Harzquerbahn :
# Herculoids

Herculoides va ser una sèrie animada produïda per Hanna-Barbera Productions. El primer episodi va ser mostrat el 9 de setembre del 1967 i va ser transmès per CBS fins al 6 de setembre del 1969. Van ser creats onze nous episodis el 1981 com a part del programa Space Stars. Als Països Catalans, TV3 va emetre Els Herculoides l'any 1984. Canal 9 ho va fer el 1989 amb el títol Herculoids, i va ser la primera sèrie de dibuixos animats en valencià que emetia.
La història estava basada en la ciència-ficció i era similar a Jonny Quest i El fantasma de l'espai. Tenia lloc en un planeta llunyà anomenat Quasar, al territori Amzot, i havia vuit personatges:
* Zandor, humanoide protector del planeta Amzot/Quasar
* La seva esposa, Tara
* El seu fill, Dorn
* Cinc criatures del planeta, conegudes com els Herculoides, que eren les següents:
** Zok el drac volador, que emet raigs pels ulls i per la cua. Zok podia sobreviure a l'espai, era capaç de fer viatges estel·lars i podia respirar foc.
** Igoo el goril·la de roca, que té una pell invulnerable als danys.
** Tundre rino-triceratops de deu potes, el qual dispara roques d'energia des de la seva banya
** Dues criatures protoplàstiques anomenades Gloop i Gleep, que poden assumir diverses formes.
Tots dos, herculoides i humanoides, combaten junts per defensar el planeta de diverses amenaces. Els Herculoides tenien un gran nivell d'intel·ligència, ja que podien entendre el llenguatge humà.

## Herculoides en altres idiomes

* Hongarès: A Herkuloidák
* Anglès: The Herculoids
* Portuguès: Os Herculóides
* Basc: Herkuloideak .
* Castellà: Los Herculoides o Los Defensores Interplanetarios

## Referències

* ↑ Markstein, Don. «The Herculoids». Don Markstein's Toonopedia, 2007. Arxivat de l'original el 19 juny 2014. «Like the majority of Hanna-Barbera's late '60s adventure characters...The Herculoids were created by designer Alex Toth.»
* ↑ 9-15, Octubre de 1989 Canal 9 (Setmana d´inauguració), diverstv
* ↑ The Herculoids (characters) at the Grand Comics Database

## Enllaços externs

* Big Cartoon DataBase: Els herculoides Arxivat 2013-01-17 at Archive.is
* Imatges
* TV.com: Els herculoides Arxivat 2009-02-01 a Wayback Machine.
* Herculoides a Don Markstein's Toonopedia (anglès)
# País dels Lluís

El País dels Lluís, (en occità: País deus Luis) és un parçan o comarca d'Occitània situada a la Gascunya. Les seves vil·la principal és Sauvanhon.
Segons la proposta de divisió administrativa d'Occitània del diari Jornalet, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el País dels Lluís estaria ubicat a la regió de la Gascunya, subregió del Bearn.
Oficialment, les comunes del País dels Lluís estan adscrites administrativament i situades al nord-est del departament francès dels Pirineus Atlàntics, a la regió administrativa de Nova Aquitània.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «País» (en occità). Jornalet. [Consulta: 15 gener 2025].
# Fortalesa de Belixe

La Fortalesa de Belitxe es localitza en posició dominant a la platja de Belixe Velho (Belitxe Vell), al Cap de Sant Vicent, a l'Algarve portuguès.
No se sap amb exactitud la data en què es va erigir l'estructura original, però la seva construcció s'entén en el marc de les necessitats del segle XVI de plantejar defenses davant la pirateria a les costes, va ser arruïnada per l'atac, el 1587, del corsari britànic Francis Drake.
El monument actual es remunta al segle xvii, temps en què l'estructura va ser reconstruïda, a partir de 1632, per ordre de Felip IV de Castella (1621 - 1640) (Felip III de Portugal).
Actualment es poden apreciar encara restes romanents de la muralla original, bateries i búnquer és restaurats, així com la Capella de Santa Catarina, a l'ala oriental de la fortalesa, els orígens es remunten a una donació d'Enric el Navegant (1394 - 1460) poc abans de morir, i el retaule, d'estil barroc, va ser traslladat però a la veïna Fortalesa de Sagres, on va ser inserida a l'Església de la Mare de Déu de la Gràcia.

## Referències

* ↑ derReiseführer
# Boixa

La boixa és l'element d'una màquina, de forma cilíndrica i secció de corona circular per l’interior de la qual passa l'eix o l’arbre i gira un eix. Pot ser una simple peça que subjecta un cilindre de metall o un conjunt molt elaborat de components que formen un punt d'unió. És un llatinisme, deriva de buxis que significa caixa.

## Boixa d'automòbil

En la suspensió d'un automòbil o un altre vehicle, les boixes s'usen per connectar diversos braços en moviment i punts de pivot amb el xassís i altres parts de la suspensió. Per tal de minimitzar la vibració, desgast i transmissió de sorolls freqüentment incorporen material flexible com goma o poliuretà. Aquestes boixes sovint prenen la forma d'un cilindre anular de material flexible dins d'un casquet o tub exterior. També poden tenir un tub intern per impedir que es deformi el material flexible. Existeixen molts tipus de dissenys. Un altre tipus de boixa és aquell que conté un orifici amb corda endurit que permet que un acoblament pugui ser fixat a un altre a través d'un cargol. L'ús d'una boixa pot fer el procés d'encaix més senzill, ja que evita la necessitat d'una Rondane i femella en el costat oposat del material fixat. Les boixes poden ser inserides en un material en làmina mitjançant reblons.

## Boixa de bicicleta

En una bicicleta es poden classificar entre altres coses pel seu sistema de gir: per boles o rodaments segellats. El sistema per boles està una mica obsolet, tot i que continuen utilitzant marques com Shimano per ser molt eficients, encara que s'embruten més fàcilment i l'ajust és més complicat. No obstant això els rodaments segellats són pràcticament estancs i més rígids, encara que més pesats. La boixa té una part, anomenada "ala de la boixa", dissenyada per suportar la tensió segons el radiat o traçat de radis de la roda, segons siguin rectes o per disc.

## Boixa d'un sistema de pales o aspes

En un aerogenerador la boixa és l'element que conté les pales o aspes del generador, on es recolza el rotor i l'únic element extern que gira, al'interior hi ha els elements que permeten el canvi de pas (angle d'incidència del vent sobre la pala) o pitch, en les versions més modernes es troben els cilindres hidràulics (cilindres de pitch), actuadors elèctrics o hidràulics que són elements físics que permeten el gir entre 0° (quan la velocitat del vent està entre 0 m/si 15 m/s) i 90° o posició de bandera (situació en aturada d'emergència o quan no es vol que el boixa giri). A aquest element se li uneix mitjançant perns traccionats els anomenats rodaments de pala, els quals minimitzen el fregament de les pales com que giren sobre el seu propi eix. La majoria dels fabricants d'aerogeneradors les construeixen amb en diversos aliatges d'acer segons les variables (temperatura, tipus de vent, grau d'humitat, etc.).

## Referències

* ↑ «Boixa». Enciclopèdia.cat. [Consulta: 29 agost 2021].
* ↑ «buje» (en castellà). Real Academia Española. [Consulta: 29 agost 2021].
* ↑ «The Power of Wind» (en anglès). Office of Energy Efficiency & Renewable Energy. [Consulta: 29 agost 2021].
Viccionari
# L'Illa de Veniça

L'Illa de Sòrga o L'Illa de Venissa (noms en occità) (en francès oficial L'Isle-sur-la-Sorgue i en francès usual L'Isle-sur-Sorgue [lil syʀ (la) sɔʀg]) és un municipi francès situat al departament de la Valclusa i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 2003 tenia 21.000 habitants. Cada estiu a la capella de l'Hôtel Dieu s'hi celebren alguns dels concerts del Festival Internacional de Quartets de Corda del Luberon

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 5 000 | 5 155 | 5 170 | 5 812 | 6 052 | 6 277 | 6 262 | 6 392 | 6 503 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 6 500 | 6 517 | 6 478 | 6 337 | 6 508 | 6 208 | 6 317 | 6 003 | 6 266 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 6 514 | 6 462 | 6 062 | 5 739 | 6 134 | 6 396 | 6 505 | 6 922 | 7 590 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 8 704 | 9 740 | 11 508 | 12 728 | 15 564 | 16 971 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1988-1995 | Robert Bouffier | centredreta |
| 1995-2000 | Robert Vasse | centredreta |
| 2000-2001 | Régis Soubrat | Centredreta |
| 2001-2008 | Michel Fuillet | PS |
| 2008- | Pierre Gonzalvez | UMP |

## Agermanaments

* Anagni
* Penicuik

## Referències

* ↑ Lloc web del Festival Internacional de Quartets de Corda del Luberon
# La Chapelle-Heulin

La Chapelle-Heulin (en bretó Chapel-Huelin) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.715 habitants. Limita amb els municipis de Le Loroux-Bottereau, Le Landreau, Vallet, Le Pallet, La Haye-Fouassière i Haute-Goulaine.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | - | - | - | - | 1363 | 1464 | 1610 | 1652 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1651 | 1639 | 1648 | 1546 | 1571 | 1448 | 1408 | 1350 | 1259 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1252 | 1204 | 1134 | 1084 | 1066 | 1022 | 1012 | - | - |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1208 | 1212 | 1307 | 1800 | 1838 | 1881 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Jean-Claude Brevet | UDF |
| 2008- | Sophie Pellerin-Errante | |
# La Gorgue

La Gorgue (en neerlandès De Gorge, en flamenc occidental De Gorge) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 5.681 habitants. Limita amb Estaires, Sailly-sur-la-Lys, Laventie, Richebourg, Lestrem i Merville.

## Demografia

Evolució de la població INSEE i Cassini :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3 018 | 3 013 | 3 049 | 3 224 | 3 225 | 3 228 | 3 223 | 3 274 | 3 293 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 226 | 3 293 | 3 369 | 3 496 | 3 704 | 3 885 | 3 962 | 3 929 | 3 968 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 4 075 | 4 204 | 4 314 | 3 812 | 4 198 | 3 959 | 4 027 | 4 038 | 4 116 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 4 141 | 4 104 | 4 168 | 4 602 | 5 028 | 5 215 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Christian Defebvre | UDF, després MoDem |
| 2008- | Philippe Mahieu | Divers droite |
# La Gota de Llet

La Gota de Llet és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), protegit com a bé cultural d'interès local. És situat al carrer de la Unió, a la cantonada amb el carrer de les Parres.

## Descripció

És un edifici cantoner de planta baixa i dos pisos. La façana principal, adaptada al traçat còncau del carrer de la Unió, té una composició amb predomini de les línies horitzontals (impostes, finestres, barbacana, etc.). A la base hi ha un sòcol de paredat. Els pisos mostren obertures agrupades i emmarcades per maó, i deixen al centre espais cecs decoratius. És interessant la façana posterior, amb tribunes arrodonides.

## Història

El projecte de l'obra per a aquest edifici és de Lluís Muncunill, del 1930. Aquest arquitecte va morir l'any 1931 sense poder fer-se càrrec de la direcció de les obres.
Inicialment es va destinar a llar d'infants i maternitat, d'aquí el nom amb què és conegut l'edifici. Més endavant va formar part de l'Ajuntament republicà i després de la guerra civil fou la seu dels Jutjats de Primera Instància i també comissaria de la policia. El 1985 va ser restaurat i va passar a hostatjar l'IMSAV (Institut Municipal per a la Salut i la Qualitat de Vida).
Actualment hi tenen la seu diversos serveis municipals, com ara Comerç, Mercats i Fires; Protecció de la Salut, i la delegació del Centre de l'IMSABS (Institut Municipal de Sanitat i Benestar Social), hereu de l'IMSAV.

## Referències

* 1 2 «La Gota de Llet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 octubre 2014].
* ↑ «La Maternitat». Records de Terrassa. [Consulta: 2 novembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa