OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Olga Preobrajénskaia

Olga Preobrajénskaia (Moscou, 24 de juliol de 1881 - Moscou, 31 d'octubre de 1971) va ser una actriu i directora de cinema soviètica durant l'imperi rus, una de les primeres directores de cinema femenines. És més famosa per haver dirigit la pel·lícula Babi Riazanskie (lit. Dones de Riazan, 1927).
Olga Ivànovna Preobrajénskaia va néixer el 24 de juliol de 1881 a Moscou. El 1901–1904 va estudiar a l'escola d'actor del Teatre d'Art de Moscou. Des de 1905 va treballar a teatres de Poltava, Tbilisi, Riga, Odessa, Voronezh i Moscou.
El 1913 va debutar com a actriu de cinema a The Keys to Happiness, dirigida per Vladimir Gardin i Iàkov Protazànov i va passar a protagonitzar diverses adaptacions molt populars dels clàssics russos, com Voinà i mir (lit. Guerra i pau) i Nakanune (lit. La vigília) (ambdues el 1915). Preobrajénskaia va ser una de les fundadores de l'escola d'interpretació de l'Institut Pansoviètic de Cinematografia (VGIK), on va impartir classes entre 1918 i 1925, va tenir entre els seus alumnes a Vladimir Skouratoff.

## Filmografia
### Com a actriu

* The Keys to Happiness (Ключи счастья) (1913)
* Dionysus' Anger (Гнев Диониса) (1914)
* A Nest of Gentlefolk (Дворянское гнездо) (1914)
* Mask of Death (Маска смерти) (1914)
* War and Peace (Война и мир) (1915)
* The Garnet Bracelet (Гранатовый браслет) (1915)
* On the Eve (Накануне) (1915)
* Peterburg Slums (Петербургские трущобы) (1915)
* Plebeian (Плебей) (1915)
* Privalov's Millions (Приваловские миллионы) (1915)
* The Great Passion (Великая страсть) (1916)
* Deep Pool (Омут) (1916)
* Whose Guilt? (Чья вина?) (1916)
* The Iron Heel (Железная пята) (1919)
* The Landowner (Помещик) (1923)
* Locksmith and Chancellor (Слесарь и канцлер) (1924)

## Com a directora

* Miss Peasant (Барышня - крестьянка) (1916); co-dirida amb Vladimir Gardin
* Victoria (Виктория) (1917)
* Tale of Priest Pankrat (Сказка о попе Панкрате) (1918)
* The Landowner (Помещик) (1923)
* Fedka's truth (Федькина правда) (1925)
* Kashtanka (Каштанка) (1926)
* Anne (Аня) (1927)
* Women of Ryazan (Бабы рязанские) (1927)
* A Town Full of Light (Светлый город) (1928); co-dirigida amb Ivan Pravov
* The Last Attraction (Последний аттракцион) (1929); co-dirigida amb Ivan Pravov
* And Quiet Flows the Don (Тихий Дон) (1930); co-dirigida amb Ivan Pravov
* Paths of Enemies (Вражьи тропы) (1935); co-dirigida amb Ivan Pravov
* Stepan Razin (Степан Разин) (1939); co-dirigida amab Ivan Pravov
* Lad from Taiga (Парень из тайги) (1941); co-dirigida amb Ivan Pravov

## Referències

* ↑ Jay Leyda (1960). Kino: A History of the Russian and Soviet Film. George Allen & Unwin. p. 23
* 1 2 "Ольга Преображенская". Encyclopedia of Native Cinema.
# Richthofen

Richthofen és el cognom d'una nissaga aristocràtica alemanya. El membre més conegut n'és l'as de l'aviació Manfred von Richthofen (1892-1918), més conegut com «el Baró Roig». Alguns membres de la família tenen antecessors reials en ser descendents del més gran dels dos fills il·legítims de Leopold I, príncep d'Anhalt-Dessau, per part de Sophie Eleonore Sölden.

## Walter von Richthofen

El baró Walter von Richthofen, oncle de Manfred von Richthofen, emigrà de Silèsia als Estats Units el 1877. Fundà la cambra de comerç a Denver (Colorado), i fou cofundador de Montclair, un poble a l'est de Denver, que ara és un barri de la ciutat. El seu Castell Richthofen era una de les mansions més sumptuoses de l'oest americà. Les obres van començar el 1883 i es van acabar el 1887, i fou modelada com el Castell Richthofen original a Alemanya. Situades al costat del castell, s'hi poden trobar les cases dels servents així com l'hospital.

## Els asos de l'aviació

Manfred von Richthofen fou l'as d'asos de la Primera Guerra Mundial, amb 80 victòries confirmades abans de ser abatut. El seu germà Lothar von Richthofen (1894-1922), també fou un as de l'aviació, amb 40 victòries. Serví conjuntament amb el seu germà a la Jasta 11. Lothar morí en un accident d'aviació el 1922.

## Segona Guerra Mundial

Els dos aviadors foren cosins quarts del mariscal de camp alemany Wolfram von Richthofen (1895-1945), també as de la Primera Guerra Mundial. Frieda von Richthofen (1879-1956), qui es casà amb el novel·lista D. H. Lawrence (1885-1930) al juliol de 1914, era cosina cinquena de Manfred. Tot i que el seu últim antecessor comú havia nascut el 1661, la fama del Baró Roig perseguí la reputació de Frieda a Anglaterra durant la guerra. La germana de Frieda, Else von Richthofen fou la primera sociòloga d'Alemanya. El seu besnebot, el baró i doctor Hermann von Richthofen, fou l'ambaixador d'Alemanya a Gran Bretanya des de 1989 fins a 1993, i el seu cognom el feu un dels preferits de la premsa.

## Herbert Freiherr von Richthofen

Herbert von Richthofen fou un ambaixador a Bulgària entre 1938 i 1941. No era membre del Partit Nacional Socialista dels Treballadors Alemanys ni simpatitzant Nazi. Per aquesta raó fou substituït en el seu càrrec per una persona sense coneixements diplomàtics, però membre del partit.

## Altres

Altres membres coneguts de la família són:
* Ferdinand von Richthofen (1833-1905), viatger alemany, geògraf i científic.
* Else von Richthofen (1874-1973), sociòloga i feminista alemanya.
* Bolko von Richthofen (1899-1983), arqueòleg alemany.
* Hermann von Richthofen (nascut el 1933), diplomàtic alemany.

## Referències

* ↑ Richthofen, Manfred von. Der rote Baron: Filmographie - Biographie - Autobiographie (en alemany). BoD – Books on Demand, 2008. ISBN 978-3-8370-1930-8.
* ↑ Genealogia completa de la casa dels Ascania
# Ernst Friedrich Schumacher

Ernst Friedrich "Fritz" Schumacher (Bonn, 16 d'agost de 1911 – Suïssa, 4 de setembre de 1977) va ser un intel·lectual i economista que va tenir una influència a nivell internacional amb un rerefons professional com a estadístic i economista a Anglaterra.
Va treballar com Chief Economic Advisor per la National Coal Board de Gran Bretanya durant dues dècades.
Les seves idees van ser molt conegudes al món anglosaxó durant la dècada dels setanta. També va ser reconegut per les seves crítiques als sistemes econòmics d'Occident i per la seva proposta d'una tecnologia descentralitzada.

## Biografia

Schumacher va néixer a Bonn, Alemanya el 1911. El seu pare era un professor d'economia política. El jove Schumacher va estudiar a Bonn i a Berlín, després marxà a Anglaterra com a estudiant de “Rhodes Scholar” a “Oxford” en la dècada dels 30. Més tard a la Universitat de Colúmbia a la Ciutat de Nova York, aconseguint un diploma en economia. Es va convertir en un economista, però es va dedicar a l'estudi de diverses disciplines en el que avui s'anomenaria estudis interdisciplinaris.
El 1966 va fundar el “Intermediate Technology Development Group” (Grup de desenvolupament de tecnologia intermèdia), conegut ara com a Practical Action (Solucions Pràctiques per a les seves operacions a Amèrica Llatina i el Carib). El 1971 es va convertir al catolicisme. Va ser amic del conegut professor Mansur Hoda.

## Obra

Segons el suplement literari del The Times, el seu llibre "El petit és bell" de 1973 (en anglès: “Small Is Beautiful”) està entre els 100 llibres més influents publicats des de la Segona Guerra Mundial. On exposa que la tecnologia adequada (TA) tendeix a promoure valors com la salut, la bellesa i la permanència d'aquest ordre. El llibre va ser ràpidament traduït a diversos idiomes. Li donar fama internacional, després de la qual va ser convidat a moltes conferències internacionals i a universitats per donar xerrades i respondre consultes.
Un altre notable treball de Schumacher és "Guia per a perplexos" (en anglès: “A Guide For The Perplexed”), una crítica al materialisme cientificista i una exploració de la naturalesa i l'organització del coneixement.

## Referències

* ↑ «Exposició virtual: Ernst Friedrich Schumacher (1911- 1977)». Universitat de Barcelona. Centre de Recursos per a l'Aprenentatge i la Investigació. [Consulta: 30 març 2015].
* ↑ The Times. «The hundred most influential books since the war» (en anglès). Arxivat de l'original el 2011-06-16. [Consulta: 2 abril 2015].
* ↑ Schumacher, E. F.; Small Is Beautiful: Economics As If People Mattered : 25 Years Later...With Commentaries. Hartley & Marks Publishers ISBN 0-88179-169-5

## Enllaços externs

* El Sentit de l'Educació Arxivat 2006-09-13 a Wayback Machine. Ernst Friedrich Schumacher (Text pertanyent a "El petit és bell")
* Les empreses cooperatives i el seu vessant educatiu Arxivat 2006-11-25 a Wayback Machine..
# Torre-romeu

Torre-romeu és un dels barris de Sabadell, situat a l'est de la ciutat, a la banda esquerra del riu Ripoll. Hi viuen, aproximadament, 6.000 veïns.
El barri està dividit en tres parts: la part alta (coneguda com a Tibidabo de Torre-romeu), la part baixa (el nucli antic del barri) i Can Roqueta (continu urbà lligat a Torre-romeu per l'avinguda de Can Bordoll). L'artèria principal del barri és el carrer de Sau, nom que fa referència al pantà de Sau, a Osona. Tot el barri també té un nomenclàtor lligat a la conca hidrogràfica de Catalunya: la part alta fa referència a pantans i la baixa, a rius.
Torre-romeu té diversos cafès, la Biblioteca de la Serra, més de quatre parcs, places de reunió, estancs, videoclubs, dos centres cívics (un d'antic i de nou), bars, papereria, centre de fotografia, etc.
El barri té una rica vida associativa, amb la presència de:
* Associació de Veïns de Torre-romeu, que lidera la vida associativa del barri.
* Centre Cultural de Torre-romeu, entitat cultural molt arrelada al barri i amb més de 50 anys d'història.
* Club de Lleure Pandora, abans Centre Obert o Aidea.
* Grup d'Esplai Quatre Gats.

## Formació

Al final dels anys 1940 a l'actual barri de Torre-romeu hi havia quatre cases: la torre Penedès, cal Segarra, cal Polit i la torre Romeu (anomenada també cal Pa i Ceba, propietat de Silvestre Romeu). Eren torres d'estiueig on vivia un masover que s'encarregava de les terres. El 1951, després de l'ensulsiada de les coves del Ripoll, l'alcalde Josep M. Marcet va autoritzar de construir cases a Torre-romeu. Així va néixer el barri, que es va omplir d'habitants sobretot després dels aiguats del 1962.

## Transports

Actualment el barri té quatre línies de bus que el connecten amb la resta de la ciutat:
* Línia 4. El Poblenou - La Roureda (de dilluns a dissabte)
* Línia 44. El Poblenou - Parc Taulí (de dilluns a divendres)
* Línia 14. Can Roqueta - Parc Taulí (de dilluns a dissabte)
* Línia F4. El Poblenou - La Roureda (diumenges i festius)
Totes aquestes línies circulen cada 30 minuts, però de dilluns a divendres combinen les seves freqüències, permetent un autobús cada 10 minuts de mitjana.

## Referències

* 1 2 3 «Història». Arxivat de l'original el 2018-09-09. [Consulta: 12 maig 2018].
* ↑ «Silvestre Romeu i Voltà». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 21 desembre 2017].

## Vegeu també

* Horta d'en Romau
# Horst Gewiss

Horst Gewiss (Berlín, 17 de novembre de 1952) va ser un ciclista alemany, que va destacar en el ciclisme en pista. Va guanyar una medalla de bronze als Campionat del món de Tàndem de 1977, fent parella amb Wolfgang Schaffer.

## Palmarès

* 1975
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Wolfgang Schaffer)
* 1976
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Wolfgang Schaffer)
* 1977
** Campió d'Alemanya en Tàndem (amb Wolfgang Schaffer)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Khèvia

Khèvia (georgià: ხევი) és una petita regió històrica de Geòrgia al nord-est del país. Forma part de la moderna regió (mkhare) de Mtskheta-Mtianeti, a la part nord de les muntanyes del Caucas. El municipi de Kazbegui en seria el seu equivalent actual. La població més important és Stepantsminda. Està formada per tres gorges dels rius Truso, Tergui (Tèrek) i Snostsq’ali, i precisament el seu nom ve d'aquest fet, perquè Khevi vol dir «Gorja»). Limita a l'oest amb Ossètia del Sud. A l'època medieval feia part de la Tsanarètia, i era coneguda com a Tsanarètia Khèvia (Gorges de Tsanarètia). La població, georgiana, es diu mokhevs, i és similar a altres muntanyesos de Geòrgia oriental. La seva importància estratègica deriva de la seva proximitat al pas de Darial.
La població estava governada per un khevisberi (“Ancià de les Gorges”) que era jutge, sacerdot i cap militar; foren vassalls directes de la corona fins vers el 1700 quan va passar a dependre del eristhavi o duc de l'Aragvi, fins al 1743 en què va tornar a la corona. Els mokhevs van oferir forta resistència al domini dels eristhavis i aquesta resistència ha tingut reflex en el folklore local i a la literatura georgiana. El 1801 Rússia va ocupar el país amb la resta de Geòrgia i el 1804 els mokhevs es van revoltar però foren derrotats. Els muntanyesos van mantenir però els seus costums tota l'època tsarista; els soviètics van traslladar part de la població a les planes i van poder canviar els costums.

## Referències

* Fotos de Khevi
* Khevi-Aragvi Biosphere Reserve Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Guia de la Khèvia
* Khevi Arxivat 2011-07-21 a Wayback Machine.
# Casa Padrós

La Casa Padrós és un habitatge del municipi de Cardedeu (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge de tipologia entre mitgeres. La façana és plana de composició asimètrica, amb planta baixa i pis. Sorprèn la simplicitat de la façana comparat amb el pesant coronament, voluminós. El material utilitzat és pedra de carreus. Els elements formals d'aquest edifici correspon al llenguatge eclèctic imperat a la segona meitat del segle xix. Queda inclòs en la mateixa línia estètica dels edificis veïns.

## Història

Situada a carrer Daurella, anomenat abans c/ de Barcelona, com a prolongació del c/ de Baix, un dels carrers més antics de Cardedeu. No obstant, el solar que ocupa susdita casa es troba fora d'on arribava, cap al 1777, el c/ de Baix. Construïda a la fi del segle xix en el marc del desenvolupament econòmic, especialment notable, entre altres coses, per una intensa activitat constructiva a tota la vila. L'any 1877 es feu un pla d'urbanització per la part occidental de Cardedeu, la que va de la pl. de St. Joan a la Riera; on hi ham d'incloure el planejament d'aquesta part del carrer: el pla el va fer l'arquitecte Manual Gispert l'any 1885. L'arquitecte Municipal Samsó va fer un pla definitiu per tot Cardedeu.

## Referències

* 1 2 «Casa Padrós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Stavka

La Stavka (Ставка) era el Quarter General Superior de les Forces Armades als darrers temps de la Rússia Imperial i a la Unió Soviètica. A la literatura occidental, sovint s'escriu STAVKA (en majúscules), com si fos un acrònim.

## La Stavka russa durant la I Guerra Mundial

El comandant en cap de l'Exèrcit Rus a inicis de la I Guerra Mundial era el Gran Duc Nicolau Nikolàievitx, un net del tsar Nicolau I. Va ser nomenat en el darrer moment a l'agost de 1914, i no va tenir res a veure en la formulació dels plans militars per dirigir la guerra. Era competent, però no brillant. L'estiu de 1915 el mateix Tsar prengué el comandament personalment.
La Stavka va estar primer situada a Baranovitxi, una ciutat belarussa (llavors polonesa). El 1915, amb l'avanç alemany es desplaçà a Mahiliou.

## La Stavka soviètica durant la II Guerra Mundial

La Stavka de les forces soviètiques durant la Segona Guerra Mundial (l'anomenada Gran Guerra Patriòtica), també anomenada Comandament Principal de les Forces Armades de l'URSS (Stavka Glavnogo Komandovaniya) va ser establerta el 23 de juny de 1941, mitjançant un decret secret signat per Stalin en les seves capacitats de Cap de Govern i Líder del Partit Comunista de la Unió Soviètica. D'acord amb aquest decret, la Stavka estava composta pel Ministre de Defensa Mariscal Timoixenko (com a president), el cap de l'Estat Major General Mariscal Gueorgui Júkov, Stalin, el Ministre d'Exteriors Viatxeslav Mólotov, el Mariscal Voroixílov, el Budionni i el Comissari del Poble de la Marina Almirall Nikolai Kuznetsov.
El mateix decret organitzà a la Stavka la institució de consellers permanents, formada pels camarades Mariscals Kulik, Shaposhnikov, Meretskov, el cap de la Força Aèria Roja Jigarev, Vatutin, Vóronov, Anastàs Mikoian, Làzar Kaganòvitx, el Cap de l'NKVD Lavrenti Béria, Voznesenskiy, Andrei Jdanov, Gueorgui Malenkov i Lev Mekhlis.
Ben poc després, el diputat ministre de defensa Meretskov va ser detingut, acusat amb càrrecs falsos per Béria i Merkulov. Poc després, Meretskov va ser alliberat de la presó i el mateix dia (a inicis de setembre de 1941) va ser cridat pel mateix Stalin.
La Stavka del Comandament Principal va ser reorganitzat en la Stavka del Comandament Suprem (Stavka Verkhovnogo Komandovaniya) el 10 de juliol de 1941. El 8 d'agost de 1941 va tornar a ser reorganitzada com la Stavka del Principal Comandament Suprem (Stavka Verkhovnogo Glavnokomandovaniya).
| | 23 de juny — 10 juliol de 1941 | 10 juliol de 1941 — 17 de febrer de 1945 | 17 de febrer — 3 d'agost de 1945 |
| President | Semion Timoixenko | Ióssif Stalin | Ióssif Stalin |
| Membres | Ióssif Stalin | Semion Timoixenko | Aleksei Antónov |
| | Gueorgui Júkov | Gueorgui Júkov | Gueorgui Júkov |
| | Semion Budionni | Semion Budionni | Aleksandr Vassilevski |
| | Kliment Voroixílov | Kliment Voroixílov | Nikolai Bulganin |
| | Nikolai Kuznetsov | Borís Xàpoixnikov | Nikolai Kuznetsov |
| | Viatxeslav Mólotov | Viatxeslav Mólotov | |
# V Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels V Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Casino de Madrid el 29 de maig de 2000. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 1999. El premi consisteix en una claqueta de plata i 5.000.000 pessetes.
La gala fou presentada per Juan Luis Galiardo. L'acte fou presidit per José María Otero, Director General de l'ICAA; Aitana Sánchez Gijón, Presidenta de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya; Álvaro de la Riva, director de Televisión Española, i Enrique Cerezo, President d'EGEDA.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
* Millor pel·lícula
* Solas
* Flores de otro mundo
* Goya en Burdeos
* La lengua de las mariposas
* Todo sobre mi madre

## Referències

* ↑ La película "Solas", de Benito Zambrano, obtiene el V Premio José María Forqué, Boletín EGEDA n. 19
* ↑ "Solas", de Zambrano, Premio José María Forqué, ABC, 30 de maig de 2000

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1999
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1999

## Enllaços externs

* Gala dels V Premis José María Forqué al web dels premis
* Els V Premis Cinematogràfics José María Forqué a Filmaffinity.
# Valentin Heins

Valentin Heins (Hamburg, 15 de maig de 1637 - Hamburg, 17 de novembre de 1704) va ser un matemàtic i comptable alemany.

## Vida i obra

Poc es coneix de la seva vida. D'origins humils, potser va estudiar teologia breument a les universitats de Leipzig i Jena; als catorze anys ja es guanyava la vida donant classes d'aritmètica comercial i comptabilitat. Va treballar com comptable per diferents empreses colonials com la Glückstadter Afrikanischer Gesellschaft o la Companyia de Guinea.
A partir de 1670 va ser professor de l'escola de l'església de Sant Miquel d'Hamburg. El 1690, amb el seu col·lega Heinrich Meissner, van fundar la Societat d'amics de l'art del càlcul que aviat es va convertir en la Societat Matemàtica d'Hamburg.
Heins va publicar diversos llibres de comptabilitat i càlcul mercantil que es van fer molt populars en la seva època, com el Gaziohylacium Mercatorio-Arithmeticum (on explica amb detall com és negoci del comerç d'esclaus negres) o el Tyrocinium mercatorio-arithmeticum (del qual la seva família en ca retenir els drets d'autor fins a la dinovena edició el 1783). Els seus llibres van substituir els llibres més antics d'aquest tipus perquè proporcionaven nombrosos exemples pràctics, combinant l'ensenyament modern de la tenidoria de llibres amb una mentalitat econòmica que, suposadament, caracteritzava els negocis medievals.

## Referències

* ↑ Schramm, 1969, p. web.
* ↑ Cordie, 2011, p. 314.
* ↑ Collis, 2011, p. 78-79.
* ↑ Kellenbenz, 1975, p. 193-194.
* ↑ Jeannin, 1998, p. 526.
* ↑ Lindemann, 2015, p. 297.

## Bibliografia

* Collis, Robert. «Using the Stars: Astrology in the court of Peter the Great». A: Nicholas Campion, Liz Greene (eds.). Astrologies: Plurality and Diversity (en anglès). Sophia Centre Press, 2011. ISBN 9781907767012.
* Cordie, Ansgar M. Raum und Zeit des Vaganten (en alemany). Walter de Gruyter, 2011. ISBN 3-11-017011-6.
* Jeannin, Pierre «La diffusion des manuels de marchands : fonctions et stratégies éditoriales» (en francès). Revue d’Histoire Moderne et Contemporaine, Vol. 45, Num. 3, 1998, pàg. 515-557. ISSN: 0048-8003.
* Kellenbenz, Hermann «La Place de l'Elbe inférieure dans le commerce triangulaire au milieu du XVIIe siècle» (en francès). Outre-Mers. Revue d'histoire, Num. 226-227, 1975, pàg. 186-195. ISSN: 1631-0438.
* Lindemann, Mary. The Merchant Republics: Amsterdam, Antwerp, and Hamburg, 1648–1790 (en anglès). Cambridge University Press, 2015. ISBN 978-1-107-07443-9.

## Enllaços externs

* Schramm, Percy Ernst. «Heins, Valentin» (en alemany). Deutsche Biographie, 1969. [Consulta: 16 octubre 2024].
# Victoriano de Encima Piedra

Victoriano de Encima Piedra (Cadis, 29 de març de 1766 - c., 1840) va ser un polític espanyol, ministre durant els darrers anys del regnat de Ferran VII d'Espanya. Va desenvolupar bona part de la seva labor en Andalusia, i més concretament a Cadis, on va estar actiu fins passada la Guerra del francès en diferents destinacions públiques relacionats amb les activitats comercials gaditanes, especialment cap a les colònies espanyoles a Amèrica i Àsia. Va ser director de la Reial Caixa d'Amortitzacions i membre de les juntes de comerç amb les Índies i amb Filipines. Amb la mort de Ferran VII i el establecimeinto d'un règim liberal en la minoria d'edat d'Isabel II, va ser nomenat secretari del despatx d'Hisenda, càrrec que va compatibilitzar un temps amb el de despatx de Foment (1832-1833).

## Notes

* ↑ Victoriano Encima y Piedra a xtec.cat
* ↑ Libro de Ministros de Hacienda Arxivat 2013-09-28 a Wayback Machine., p. 130
* ↑ Pérez Núñez, Javier: El primer Ministerio de Fomento y sus delegados (1832-1834). Otra perspectiva desde el caso de Madrid., Hispania, LXIV/2, año 2004, num. 217.
# Watten

Watten (en neerlandès Waten, en flamenc occidental Woten) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 2.730 habitants. Limita amb Holque, Millam, Serques, Éperlecques, Volckerinckhove i Wulverdinghe.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.910 | 3.005 | 2.819 | 3.235 | 3.030 | 2.925 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1953-1977 | Georges Fortry |
| 1977-1983 | Roger Vandenberghe |
| 1983-2005 | Jean Marie Harlay |
| 2005- | Daniel Deschodt |

## Personatges il·lustres

* Jean-Marie Gantois

## Galeria d'imatges

* Rue de l'Eglise
* Molí de Watten
* Blockhaus d'Éperlecques
# Wemaers-Cappel

Wemaers-Cappel (en neerlandès Wemaarskappel) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 251 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 254 | 255 | 198 | 198 | 186 | 230 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Laurence Barrois | |