OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El conte de Peter Rabbit

El conte de Peter Rabbit (Eng: The Tale of Peter Rabbit) és un llibre infantil escrit i il·lustrat per Beatrix Potter que segueix el maliciós i desobedient jove Peter Rabbit mentre entra i és perseguit per tot el jardí del senyor McGregor. S'escapa i torna a casa amb la seva mare, que el posa a dormir després d’oferir-li te de camamilla. El conte va ser escrit per Noel Moore, de cinc anys, fill de l’antiga governanta de Potter, Annie Carter Moore, el 1893. Va ser revisat i imprès en privat per Potter el 1901 després de diverses rebutges d’editors, però va ser imprès en una edició comercial per Frederick Warne & Co. el 1902. El llibre va ser un èxit, i es van emetre múltiples reedicions en els anys immediatament posteriors al seu debut. Ha estat traduït a 36 idiomes, i amb 45 milions de còpies venudes és un dels llibres més venuts de la història.
Des de la seva publicació, el llibre ha generat una considerable mercaderia tant per a nens com per a adults, incloent joguines, plats, aliments, roba i vídeos. Potter va ser una de les primeres a ser responsable d’aquesta mercaderia quan va patentar una nina de Peter Rabbit el 1903 i la va seguir gairebé immediatament amb un joc de taula de Peter Rabbit. Peter Rabbit ha continuat sent popular entre els nens durant més d’un segle i continua sent adaptat a noves edicions de llibres, programes de televisió i pel·lícules.
Els estudiosos de la literatura han comentat temes del llibre, com la seva qualitat radical, la naturalesa rebel de Peter Rabbit i la crueltat de la història, afirmant que aquests ofereixen als lectors l’oportunitat d’imaginar-se anant a extrems similars.

## Resum del llibre

“El conte de Peter Rabbit” és una història sobre un conill travessó i desobedient anomenat Peter Rabbit que entra al jardí del Sr. McGregor i és perseguit allà. Peter entra al jardí malgrat les advertències de la seva mare, però finalment és atrapat i fuig. Quan torna a casa, la seva mare el posa a llit i li dona te de camamilla. La història va ser escrita i il·lustrada per Beatrix Potter i és popular entre nens i adults. La història ofereix comentaris sobre temes com les qualitats radicals que donen als lectors l’oportunitat d’imaginar-se en situacions similars, la naturalesa rebel·liosa de Peter Rabbit i la crueltat de la història.
# Paul Arrighi

Paulu Arrighi (Renno, Còrsega del Sud, 1895 - Marsella, 1975) fou un escriptor i historiador cors. Fou professor honorari de lletres i fundador amb Antoniu Bonifaziu la revista antològica L'Annu Corsu (1923-1939), influït pel felibritge, que publicà poemes en cors.

## Obres

* Histoire de la Corse (1966)
* La littérature italienne (1956)
* La poésie vériste en Italie (1937)
# Bernard Barbiche

Bernard Barbiche (28 de juliol de 1937, París) és un historiador francès. És un arxivista paleògraf, diplomat a l'École nationale des chartes, gràcies a una tesi presentada el 1960 titulada Étude sur l'œuvre de restauration financière de Sully, 1596-1610, i fou membre de l'École française de Roma del 1960 al 1962.
Primer conservador als Arxius Nacionals del 1960 al 1972, després secretari general de l'École des chartes del 1973 al 1977 i professor d'història de les institucions, d'arxivística i de diplomàcia de l'època moderna del 1977 al 2004, és un historiador especialitzat en el regnat d'Enric IV de França, en la història de les institucions i en la història religiosa (diplomàcia pontifical, de l'edat mitjana i de l'època moderna). És director científic del Centre nacional dels arxius de l'Església de França i membre del Comitè Pontifical de les Ciències Històriques.
Professor emèrit d'ençà el 2004, fou president de la Société de l'École des chartes del 2005 al 2010, president de la Société d'histoire religieuse de França del 2008 al 2011 i director de la col·lecció Histoire religieuse de la France a les Éditions du Cerf del 1998 al 2010. Dirigí la revista Bibliothèque de l'École des chartes del 1973 al 1982 i és membre dels comitès de lectura de la Bibliothèque de l'École des chartes i de la revista d'història Revue d'histoire de l'Église de France.

## Publicacions

* (éd.) Correspondance du nonce en France Innocenzo del Bufalo, évêque de Camerino (1601-1604), Rome : Presses de l'Université grégorienne ; Paris : E. de Boccard, 1964 (Acta nuntiaturæ gallicæ, 4)
* (éd.) Lettres de Henri IV concernant les relations du Saint-Siège et de la France (1595-1609), Città del Vaticano, Biblioteca apostolica vaticana, 1968 (Studi e testi, 250).
* (éd.) Sully, Les Œconomies royales, Paris : C. Klincksieck, 1970-1988 (amb David Buisseret)
* Sully, Paris : Albin Michel, 1978
* Histoire de Sully-sur-Loire : le château, la ville, le terroir, Roanne : Horvath, 1986 (amb Françoise Bercé, Martine Cornède, Jean Mesqui et al.)
* L'édition des textes anciens, XVIème-XVIIIème siècle, Paris : Inventaire général des monuments et des richesses artistiques de la France, 1993 (amb Monique Chatenet)
* Sully, l'homme et ses fidèles, Paris : Fayard, 1997 (amb Ségolène de Dainville-Barbiche)
* Les institutions de la monarchie française à l'époque moderne, XVI-XVIIIème siècle, Paris : PUF, 1999, 2e éd. 2001 (Premier cycle)
* Bulla, legatus, nuntius. Études de diplomatique et de diplomatie pontificales (XIIIe-XVIIe siècle), Paris : École des chartes, 2007 (Mémoires et documents de l'École des chartes, 85).
* (dir.) La Jeunesse étudiante chrétienne, 1929-2009. Actes de la journée d'étude organisée par le Centre national des archives de l'Église de France, Paris, 7 décembre 2009), Lyon : RESEA, 2011 (avec Christian Sorrel).

## Referències

* 1 2 3 Livret de l'École des chartes, 1967-2007, Paris : École des chartes, 2010, p. 31-32
# Georges Bugnet

Georges Bugnet (Chalon-sur-Saône, 23 de febrer de 1879 - Saint Albert, 11 de gener de 1981) fou un escriptor, periodista i horticultor franco-canadenc.

## Biografia

Estudià a diversos col·legis, amb els missioners oblats a la Universitat de Dijon, feu diverses estades als seminaris locals i fou redactor de diversos periòdics catòlics. Després d'haver trobat un missioner colonitzador, s'establí de seguida a Saint-Boniface, a Manitoba el 1905 i a Rich Valley, a Alberta.
Fou autor de diverses novel·les, que publicà amb el pseudònim d'Henri Doutremont, contribuí així a fundar l'Association canadienne-française de l'Alberta i rebé la condecoració de les Palmes Acadèmiques. Durant trenta anys dirigí el districte escolar de Lac-Sainte-Anne.

## Obres publicades

* Le Lys de sang, 1923
* Nypsya, 1924
* Le Pin du muskeg, 1924
* La Défaite, 1934
* Siraf, 1934
* La Forêt, 1935
* La Forêt, 1936
* Les Voix de la solitude, 1938
* Hymne à la nuit, 1939
* Canadiana, 1941
* Albertaines : anthologie d'œuvres courtes en prose, 1981
# Pierre Guillaume Paul Coronnat

Pierre Guillaume Paul Coronnat (La Tor de França, 26 d'octubre del 1845 - París, 6 d'abril del 1909) va ser un general francès.

## Biografia

Desprdés d'estudiar a l'Escola Militar de Saint Cyr, en sortí graduat el 1867 per incorporar-se a la infanteria de marina. Va ser destinat a Tonquíin i la Cotxinxina. Després d'ampliar la seva formació a l'École supérieure de guerre el 1877, participà en la campanya de Tonquin (1882-1884) i lluità contra els Banderes negres, tropes irregulars que combatien els francesos en favor de la Xina. Traslladat a l'Àfrica el 1886, prengué el comandament del regiment de tiradors senegalesos i reprimí la revolta del Reialme de Cayor. Continuà la seva carrera a cavall de França i Indoxina, i rebé el seu ascens a general de divisió el 1900. El 1901 encapçalava la 2a. divisió d'infanteria colonial francesa, i el 1905 va ser destinat a París com a President del Comitè Tècnic de les Tropes Colonials.
Va ser nomenat cavaller (6.7.1881), oficial (8.7.1885), comandant (12.7.1894) i finalment Gran oficial de la Legió d'Honor (29.12.1903). També fou distingit amb el títol de comandant de l'Orde Reial de Cambodja (1885) i comandant del Sol Naixent del Japó (1889).

## Notes

* Dossier de la concessió de la Legió d'honor al general Coronnat (francès)
** Historial militar (francès)
# Michael Hewson Crawford

Michael Hewson Crawford FBA (Twickenham, 7 de desembre del 1939) és un historiador de l'edat antiga i numismàtic britànic. És l'autor de Roman Republican Coinage, l'obra de referència sobre les monedes de la República Romana.
Cursà els estudis a la St Paul's School de Londres i l'Oriel College d'Oxford. El 1964 esdevingué membre investigador del Christ's College, a Cambridge. Des del 1969 fins al 1986 fou professor d'Història Antiga. Entre el 1986 i el 2005 ensenyà al University College de Londres, on és catedràtic emèrit des del 2005. Les seves obres científiques versen sobre la República Romana, el seu règim monetari i les fonts sobre l'edat antiga. És membre de l'Acadèmia Britànica des del 1980 i de l'Academia Europaea des del 1995.

## Referències

* ↑ Perfil de membre de l'Acadèmia Britànica (anglès)
* ↑ Entrada al web de l'Academia Europaea (anglès)
# Jaume Gil Aluja

Jaume Gil Aluja (Reus, 25 de setembre de 1936) és un economista i matemàtic català, catedràtic a la Facultat de Ciències Econòmiques i Empresarials de la Universitat de Barcelona (UB). És expert en lògica difusa, que defineix com la forma ideal de tractar la predicció i el futur. Ha treballat durant 30 anys en la teoria dels conjunts borrosos i des del 1986 treballa en l'aplicació d'aquestos a la gestió d'empreses.

## Biografia

Fill de Jaume Gil, comerciant de Reus i d'Antònia Aluja Feliu, també de Reus, va cursar la carrera de Ciències Polítiques, Econòmiques i Empresarials a la Universitat de Barcelona, on es va llicenciar l'any 1959. L'any 1965 va fer oposicions per catedràtic, a Madrid i va obtenir una plaça a Jerez de la Frontera. L'any 1967 va obtenir la càtedra d'Economia d'empreses a la Universitat de Barcelona, que l'any 1968 va anar a impartir a la Universitat de Màlaga, però tornà aviat a Barcelona.
A més de la seva docència universitària va estar vinculat a l'empresa SEAT, on va ser directiu de la factoria a la Zona Franca. Durant els seus anys acadèmics ha rebut nombrosos títols i distincions. L'any 1972 el govern francès el va guardonar amb l'Orde de les Palmes Acadèmiques i també amb l'Orde Nacional del Mèrit. És membre fundador de European Foundation for Management Development, amb seu a Brussel·les.
Pertany a les acadèmies següents:
* Acadèmic de Número de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres.
* Acadèmic Associat de l'Acadèmia Delphinale (França).
* Acadèmic Honorari de l'Acadèmia Internacional de Ciències Computacionals (Rússia).
* Acadèmic de l'Acadèmia Russa de Ciències Naturals.
* Acadèmic d'Honor de l'Acadèmia Romanesa.
* Acadèmic d'Honor de l'Acadèmia Russa d'Enginyeria.
* Acadèmic de l'Acadèmia Mundial de les Arts i les Ciències (Estats Units).
* Acadèmic de l'Acadèmia Internacional de Ciències Modernes (Azerbadjan).
* Acadèmic Corresponent de l'Acadèmia de Ciències i Arts de Montenegro.
* Acadèmic de l'Acadèmia de Ciències i Arts de la República Srpska (Bòsnia i Hercegòvina).
* Acadèmia de l'Acadèmia Europea de Ciències i Arts (Àustria)
Compta amb 30 distincions com a doctor honoris causa per tantes altres universitats, així com nombroses condecoracions i premis, tant nacionals com internacionals. És president i fundador de la Societat Internacional de Gestió i Economia Fuzzy (SIGEF).

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs: vol. I. Reus: L'Ajuntament, 1991, p. 321-322.
* ↑ «Jaime Gil Aluja». Real Academia de Ciencias Económicas y Financieras. [Consulta: 7 març 2021].
# Hage Geingob

Hage Geingob (alemany: Hage Gottfried Geingob) (Otjiwarongo, 3 d'agost de 1941 - Windhoek, 4 de febrer de 2024) va ser un polític namibià i president de Namíbia des del 21 de març de 2015 fins a la seva mort, així com president de l'Organització del Poble del Sud-Oest Africà.

## Biografia

Geingob va estudiar a la Universitat de Temple i a la Universitat de Fordham. Més endavant, va ser ministre de Comerç i Indústria (2008-2012) i primer ministre de Namíbia del 1990 al 2002, i de nou del 2012 al 2015.
El 1964 va ser nomenat representant de l'Organització del Poble del Sud-Oest Africà a l'Organització de les Nacions Unides i al continent americà. Va servir en aquest càrrec fins al 1971. Durant aquest període es va moure pels Estats Units d'Amèrica lluitant per la llibertat i independència del seu país, fins a aconseguir el reconeixement per part de l'Assemblea General de les Nacions Unides del seu partit com l'únic i autèntic representant del poble de Namíbia i l'obtenció de la independència de Namíbia el 1990.
El 21 de novembre 1989, després de les eleccions, va ser elegit president de l'Assemblea Constituent encarregada de la formulació de la Constitució de Namíbia. Sota la seva presidència, l'Assemblea Constituent va aprovar per unanimitat la Constitució de Namíbia, el 9 de febrer de 1990. Aquesta Constitució és considerada com una de les més liberals i democràtiques d'Àfrica. El 21 de març de 1990, Hage Geingob va jurar com a primer primer ministre de la República de Namíbia, i el 21 de març de 1995, va jurar novament per al seu segon mandat. Es va exercir en aquest càrrec durant dotze anys.
A les eleccions presidencials de novembre de 2019, Geingob va ser reelegit amb el 56,3% dels vots emesos, per sota del 86% que havia obtingut cinc anys abans.

## Referències

* ↑ «Falleció el presidente de Namibia, Hage Geingob, ¿cuál es su legado?», 04-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ «Mor el president de Namíbia, Hage Geingob, als 82 anys, després d'un càncer», 04-02-2024. [Consulta: 4 febrer 2024].

## Vegeu també

* Història de Namíbia
# El desglaç

El desglaç (títol original en neerlandès, Het smelt) és una pel·lícula dramàtica belga escrita i dirigida per Veerle Baetens, estrenada el 2023, basada en la novel·la homònima de Lize Spit. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Tretze anys després d'una mala experiència durant un estiu sufocant que es va descontrolar, una noia de 26 anys torna al seu poble natal amb un bloc de gel a la part de darrere del seu cotxe. Quan hi arribi, haurà d’afrontar d’una vegada per totes el seu passat fosc i plantar cara als qui van ser els seus torturadors.

## Repartiment

* Charlotte De Bruyne: Eva, adulta
* Sebastien Dewaele: Dad
* Amber Metdepenningen: Tess, jove
* Spencer Bogaert: Tim, adult
* Naomi Velissariou: Mom
* Rosa Marchant: Eva, jove
* Femke Van der Steen: Tess, adulta
* Simon Van Buyten: Laurens (adult)
* Anthony Vyt: Tim (jove)
* Charlotte Van Der Eecken: Elisa, jove
* Matthijs Meertens: Laurens, jove

## Referències

* ↑ «El desglaç». ésAdir. [Consulta: 16 febrer 2024].
* ↑ El desglaç a la Base de dades de cinema en català

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Reacció del caçador

La reacció del caçador o resposta del caçador és un procés en el qual s'alterna la vasoconstricció i la vasodilatació de les extremitats quan estan exposades al fred. També s'utilitza el terme reacció de Lewis, nom que rep per Thomas Lewis, qui va descriure l'efecte per primera vegada el 1930.
En primer lloc, ocorre la vasoconstricció, amb la finalitat de reduir la pèrdua de calor, però açò també té la conseqüència de reduir encara més la temperatura de les extremitats. Aproximadament de cinc a deu minuts després de l'inici de l'exposició al fred, els vasos sanguinis de les extremitats es vasodilaten de sobte. Això probablement és causat, en resposta al fred local, per una disminució sobtada de l'alliberament de neurotransmissors per part dels nervis simpàtics a la capa muscular llisa dels vasos arteriovenosos anastomosats. Aquesta vasodilatació induïda pel fred augmenta el flux sanguini i, posteriorment, la temperatura dels dits. Una nova fase de vasoconstricció segueix la vasodilatació, després de la qual el procés es repeteix.
La reacció del caçador és una de les quatre possibles respostes a la immersió dels dits en aigua freda. Les altres respostes observades després de la immersió dels dits en aigua freda són: un estat continuat de vasoconstricció, un lent i gradual reescalfament continuat dels vasos, i l'inici del manteniment constant del diàmetre dels vasos sanguinis després d'una fase inicial de vasoconstricció. Tanmateix, la gran majoria de tipus de respostes vasculars a la immersió dels dits en aigua freda es poden classificar com a tipus de reaccions del caçador.
Hi ha molts factors que influeixen en la intensitat de la resposta. Les persones que viuen o treballen a ambients freds mostren una resposta major. A causa de l'aclimatació els habitants del tròpic poden desenvolupar una resposta al fred tan gran com la resposta dels habitants de l'Àrtida. El paper dels factors genètics no és clar perquè és difícil diferenciar entre adaptació evolutiva i aclimatació.
El 2005 es va suggerir que l'aclimatació al fred redueix la reacció del caçador, es va suggerir que l'aclimatació al fred no millora ni la temperatura de la mà ni la funció muscular, però que sí que pot posar les mans en un major risc de lesions quan s'exposen al fred.

## Referències

* 1 2 3 4 Daanen, H. A. M. «Finger cold-induced vasodilation: a review» (en anglès). European Journal of Applied Physiology, 89, 5, 01-06-2003, pàg. 411–426. DOI: 10.1007/s00421-003-0818-2. ISSN: 1439-6327.
* ↑ https://www.termcat.cat/ca/diccionaris-en-linia/114/fitxa/NDAxMDU3OA%3D%3D
* ↑ Geurts, C. L. M.; Sleivert, G. G.; Cheung, S. S. «Local cold acclimation of the hand impairs thermal responses of the finger without improving hand neuromuscular function» (en anglès). Acta Physiologica Scandinavica, 183, 1, 1-2005, pàg. 117–124. DOI: 10.1111/j.1365-201X.2004.01374.x. ISSN: 0001-6772.

## Vegeu també

* Hipotèrmia
* Termoregulació
* Síndrome de Raynaud
# Dinastia dels Jin posteriors

Els Jin posteriors (T'sin posteriors o Heou Tsin, modern Qin posteriors) fou un dinastia governant establerta al nord de la Xina al segle IV. El 383 el sobirà Fu Kien de la dinastia dels Jin anteriors va patir una greu derrota quan va atacar a l'imperi xinès del sud, a la vora del riu Huau-ho. Llavors els mujong es van revoltar i van formar dos dinasties: la dinastia dels Yen posteriors i la dinastia dels Yen Occidentals.
Un general de Fu Kien, de nom Yao Chang, probablement tibetà, es va apoderar del Shensi i part del Honan, i va fundar la dinastia dels Jin posteriors que va durar del 384 al 417 i va tenir per capital Txangngan (en aquell moment anomenada King-txao) que cauria a mans de la Dinastia Jin en 417.

## Reis de la dinastia dels Qin o Jin posteriors (noms en transcripció moderna)

| Nom de temple | Nom pòstum | Nom de família i normal | Duració | Nom de l'era i duració |
| Taizu (太祖 Tàizǔ) | Wuzhao (武昭 Wǔzhāo) | 姚萇 Yáo Cháng | 384-393 | Baique (白雀 Báiquè) 384-386 Jianchu (建初 Jiànchū) 386-393 |
| Gaozu (高祖 Gāozǔ) | Wenhuan (文桓 Wénhuán) | 姚興 Yáo Xīng | 394-416 | Huangchu (皇初 Huángchū) 394-399 Hongshi (弘始 Hóngshǐ) 399-416 |
| No existeix | Hòuzhǔ (後主 Hòuzhǔ) | 姚泓 Yáo Hóng | 416-417 | Yonghe (永和 Yǒnghé) 416-417 |

## Referències

* ↑ Xiong, Victor Cunrui. Historical Dictionary of Medieval China (en anglès). Rowman & Littlefield, 2009, p. 417. ISBN 9780810860537.
# Illes Clarence

Les illes Clarence (en anglès Clarence Islands) són un subgrup de l'Arxipèlag Àrtic Canadenc que es troben al territori de Nunavut. Les illes es troben a l'estret de James Ross, uns 16 quilòmetres a l'est del Cap Felix, a la costa nord-est de l'illa del Rei Guillem. Es troben uns 40 quilòmetres a l'oest de la badia de Kent, a la península de Boothia, i a uns 40 al nord-oest de les Illes Tennent.

## Història

El capità (Sir) John Ross, acompanyat pel seu nebot James Clark Ross, va explorar la zona durant la seva segona exploració de l'Àrtida (1829—1833) per tal de recuperar la seva reputació per haver donat per vàlid les inexistents muntanyes Croker durant la seva primera expedició a la zona.
El 1830, mentre exploraven l'estret de James Ross, James Ross cartografià tres petites illes que anomenà "illes Beaufort" en honor del capità Francis Beaufort, hidrògraf de l'Almirallat, i batejà a cadascuna d'elles amb els noms d'illa Adolphus, Frederick i Augustus, els noms dels tres fills del Duc de Clarence. John Ross no va veure les "illes Beaufort ".
En tornar a Anglaterra el 1833, els membres de l'expedició van tenir coneixement que el duc de Clarence havia ascendit al tron el 1830 com a Guillem IV. John Ross, junt al capità Beaufort i el nou rei revisaren el llibre de notes del viatge i canviaren el nom del grup pel d'"Illes Clarence".

## Notes

* ↑ Neatby, L.H. «James Clark Ross (1800 - 1862)» (PDF). Universitat de Calgary. Arxivat de l'original el 24 de maig 2011. [Consulta: 2 juny 2008].
* ↑ Ross, John. «Lancaster Sound, as seen from H.M.S. Isabella, at 3 p.m. Augt. 31st. 1818». Universitat de Princeton, 31-08-1818. [Consulta: 2 juny 2008].
* 1 2 3 Ross 1994:195
* 1 2 3 Bossi 1984:571
* 1 2 Lundy 2008

## Referències

* Maurizio Bossi; Gabinetto scientifico letterario; G.P. Vieusseux Notizie di viaggi lontani : l'esplorazione extraeuropea nei periodici del primo Ottocento, 1815-1845. Nàpols: Guida, 1984. ISBN 88-7042-399-9.
* Lundy, Darryl. «William IV Hanover, King of the United Kingdom». thepeerage.com, 30-05-2008. [Consulta: 2 juny 2008].
* Ross, M.J.. Polar pioneers : John Ross and James Clark Ross. Montreal: McGill-Queen's University Press, 1994. ISBN 0-7735-1234-9.
* Woodman, David C. Unravelling the Franklin disaster : Inuit testimony. Montreal: McGill-Queen's University Press, 1991. ISBN 0-7735-0833-3.
* Clarence Islands a l'Atlas of Canada
# Illes Kamennie

Les illes Kamennie (en rus: Острова Каменные) és una petit arxipèlag deshabitat que es troba al mar de Kara. Administrativament pertanyen al krai de Krasnoiarsk de la Federació Russa. Formen part de la Gran Reserva Natural de l’Àrtic.
Les illes es troben a la costa de Sibèria, a l'oest de la desembocadura del riu Piassina. Estan cobertes de vegetació de tundra. El mar que envolta les Illes Kírov està cobert de gel marí amb algunes polínies durant l'hivern. Aquest gel es conserva, fraccionat, durant l'estiu. Això fa que les illes estiguin connectades amb el continent durant els llargs hiverns. El clima és sever i els estius només duren uns dos mesos.
Les illes principals són (d'est a oest):
* Morjovo, amb un diàmetre de només 4 km, és la més propera a la terra. Es troba a uns 11 km de la costa siberiana.
* Rastorgúiev, llarga i estreta, té una longitud d'uns 15 km.
* Vostotxni. la més gran del grup, amb 17 km de llargada i 9 d'amplada.
* Zapadni. La més occidental del grup. Té forma circular, amb uns 8,5 km de diàmetre i 159 msnm com a cota màxima

## Història

El geòleg rus Eduard von Toll va explorar tota la zona durant la seva última aventura, l'expedició russa de l'Àrtida del 1900 al 1903.

## Referències

* ↑ «GREAT ARCTIC NATURE RESERVE», 24-04-2008. Arxivat de l'original el 2008-04-24. [Consulta: 28 desembre 2020].
* ↑ «Ostrova Kamennyye». Mapcarta. [Consulta: 16 setembre 2016].
* ↑ History
* ↑ William Barr, Baron Eduard von Toll's Last Expedition: The Russian Polar Expedition, 1900-1903. 1980
* ↑ «Russian Arctic Exploration». Arxivat de l'original el 2011-05-24. [Consulta: 28 desembre 2020].
# MX Linux

MX Linux és una distribució Linux basada en Debian estable. Nascuda a partir de les comunitats de desenvolupadors de dues distribucions Linux anteriors, antiX i MEPIS, amb programari addicional creat o empaquetat per la comunitat MX. És considerat com de pes mitjà perquè suporta programari de cos mitjà i disposa de característiques que el col·loquen al cantó superior del rendiment lleuger. MX Linux està disponible amb l'entorn d'escriptori XFCE com a principal i KDE i Fluxbox com a opcionals. Des de la versió 19 l'usuari pot escollir entre systemd o SysV init com a sistema d'init des del menú d'inici. Essent una alternativa a Devuan més fàcil d'instal·lar i amb repositoris més actualitzats.

## Referències

* ↑ «Recicla tu viejo PC con estas tres distribuciones Linux» (en castellà), 24-06-2020. [Consulta: 18 desembre 2020].
* ↑ «MX Linux Reinvents Computer Use | Reviews | TechNewsWorld». [Consulta: 18 desembre 2020].
* ↑ «MX Linux: una opción fiable para los usuarios de Linux». Ionos, 16-08-2022. [Consulta: 30 gener 2023].
* ↑ Proven, Liam. «MX Linux 23 is a worthwhile upgrade». The Register, 23-08-2003. [Consulta: 10 octubre 2023].