OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Karl Caspar

Karl Caspar (Friedrichshafen, 13 de març de 1879 - Brannenburg, 21 de setembre de 1956) va ser un pintor alemany que va viure i va treballar principalment a Múnic.

## Vida i obra

Karl Caspar va estudiar a l’Acadèmia Estatal de Belles Arts de Stuttgart ia l'Acadèmia de Belles Arts de Munic. El 1904 Caspar esdevingué membre de la Stuttgarter Künstlerbund (Associació d'Artistes de Stuttgart), i el 1906 es va unir a la Deutscher Künstlerbund (Associació d'Artistes Alemanys). El 1907 es va casar amb la pintora i amiga d'infància i veïna, Maria Filser. El 1913, va ser membre fundador de l'associació d'artistes Münchener Neue Secession, a la qual també pertanyien pintors com Alexej von Jawlensky, Adolf Erbslöh, Wladimir von Bechtejeff, Paul Klee i Alexander Kanoldt. El 1919 va esdevenir el president de l'associació. Un punt àlgid de l'obra de Caspar va ser l'Altar de la Passió de 1916/1917, allotjat a la cripta de la Frauenkirche.
Del 1922 al 1937 Caspar va ser professor a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic. Les seves obres van ser exposades a l'Exposició d'Art Degenerat, organitzada a Múnic pels nazis el 1937. Després, les seves pintures i dibuixos inspirats en el cristianisme, influenciats igualment per l'impressionisme i l'expressionisme, van ser retirats dels museus i col·leccions públiques alemanyes i/o destruïts, i es va veure obligat a retirar-se del seu lloc de professor. Aquest mateix any (algunes fonts diuen que l'any era 1944, després que la seva casa de Múnic fos destruïda en un bombardeig), a causa de l'hostilitat nazi, s'instal·là amb la seva família a Brannenburg, on està enterrat.
Ja el 1946, Caspar va ser nomenat de nou professor a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic. El 1948 va ser un dels membres fundadors de l’Acadèmia de Belles Arts de Baviera. Aquest mateix any, va participar en la Biennal de Venècia. El 1950 va rebre l'Orde al Mèrit de la República Federal Alemanya. L'any 1952 se li va concedir el primer Premi d'Art de l'Alta Suabia, juntament amb la seva dona. El 1955, un any abans de la seva mort, va esdevenir membre de l'Acadèmia de les Arts de Berlín.
Entre els seus alumnes hi ha Joseph Loher i Gretel Loher-Schmeck, que pertanyen a la generació perduda, Fred Thieler i Richard Stumm i Peter Paul Etz.

## Col·leccions públiques d'obres
### Alemanya

* Museu Abteiberg, Mönchengladbach
* Museu Zeppelin

### Polònia

* Museu Sztuki, Łódź

### EUA

* Faulconer Gallery, Grinnell, Iowa
* Museu d'Art del Comtat de Los Angeles, Los Angeles, Califòrnia

## Referències

* ↑ «02209 Karl Caspar» (en alemany). Matrikelbuch 1884-1920. [Consulta: 1r febrer 2014].
# Laida Lertxundi

Laida Lertxundi (Bilbao, 1981) és una cineasta basca que viu a cavall entre Califòrnia i Euskadi.
El seu treball connecta l’art conceptual i el cinema estructural amb una perspectiva feminista radical i encarnada. Va cursar un màster al California Institute of the Arts (CalArts) i una llicenciatura en Belles Arts al Bard College. Actualment, després d’haver impartit classes a la Universitat de Califòrnia a San Diego i a CalArts, és professora de Belles Arts i Humanitats a l'Art Center College of Design de Pasadena. Les seves pel·lícules, la majoria rodades en 16 mm, es localitzen en espais naturals, urbans i domèstics de Los Angeles i voltants. Englobades sota el títol genèric de Landscape Plus (Paisatge i més), es mouen entre els espais íntims de la interioritat i la magnitud dels grans paisatges oberts californians, amb la intenció d’abastar una geografia transformada pels estats afectius i subjectius. Ha estat programadora del cinema Xcèntric del CCCB i la seva obra forma part de la col·lecció del Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía. Ha exposat en solitari a Matadero (Madrid, 2019), LUX (Londres, 2018), Tramway (Glasgow, 2018), Tabakalera (Donosti, 2017), fluent (Santander, 2017), DA2 (Salamanca, 2015), Vdrome (2014) i La Alhóndiga (Bilbao, 2014). Les seves pel·lícules han estat projectades en prestigiosos festivals internacionals.

## Referències

* 1 2 «Laida Lertxundi». CCCB, 2024. [Consulta: 29 juliol 2024].
# Lluís Victori i Companys

Lluís Victori i Companys (Barcelona, 1935 - Sant Cugat del Vallès 2024) ha estat un religiós i químic català. El 1955 va ingressar a la Companyia de Jesús. Es va doctorar en química a la Universitat Complutense de Madrid, i es va llicenciar en filosofia a la Universitat de Barcelona i en teologia a la Facultat de Teologia de Catalunya.
El 1961 començà la seva tasca docent a l'Institut Químic de Sarrià fins a la seva jubilació el 2005, i ha estat president del Patronat de la Fundació Institut Químic de Sarrià i vicepresident del Patronat de la Universitat Ramon Llull. Es va especialitzar en corrosió de materials i des de 1986 va col·laborar en programes de seguretat per a centrals nuclears, en el CIEMAT de Madrid i en els programes europeus TECLA i DEMETRA per atenuar la problemàtica dels residus radioactius de les centrals nuclears.
El 1998 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic de la Generalitat de Catalunya per la seva tasca en l'aplicació de les tècniques electroquímiques de corrent continu i altern al control del comportament de diferents aliatges metàl·lics en medis industrials, i per l'aplicació d'aquestes tècniques a la millora en la seguretat de les centrals nuclears a Catalunya i Espanya.
L'any 2009 va rebre la distinció Jaume Vicens Vives a l'excel·lència en la docència universitària.
El 2012 també va rebre la Medalla d’Or de l'IQS, la màxima distinció que concedeix per premiar les persones o Institucions que han destacat de manera extraordinària en algun aspecte que ha estat d’especial ajuda per a l’Institut.
Junt a aquesta labor com a científic i docent ha desenvolupat la seva activitat pastoral com a sacerdot, durant gairebé 50 anys com a vicari a la parròquia de Sant Pere Octavià, a Sant Cugat del Vallès, i també com a rector a la parròquia Mare de Déu de Montserrat, de la Floresta. El 2016 el papa Francesc el va nomenar Missioner de la Misericòrdia.

## Referències

* ↑ «Mor el jesuïta santcugatenc Lluís Victori, mossèn a Sant Cugat més de 50 anys», 14-06-2024. [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ «Mor el Dr. Lluís Victori, membre del Patronat de la Universitat Ramon Llull (1999-2010)». Universitat Ramon Llull. [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ Biografia Arxivat 2007-07-01 a Wayback Machine. al web de l'IQS
* ↑ Medalles Narcís Monturiol al web gencat.cat
* ↑ «Distincions Jaume Vicens Vives». [Consulta: 15 juny 2024].
* ↑ laura.mor. «El papa Francesc nomena Missioner de la Misericòrdia al jesuïta Lluís Victori», 27-01-2016. [Consulta: 15 juny 2024].
# Macànides

Macànides o Macànidas (grec antic: Μαχανίδας, llatí: Machanidas) fou tirà d'Esparta al segle III aC.
Era probablement el cap, d'una banda, de mercenaris tarentins a sou del govern d'Esparta. La manera en què Macànides va obtenir la tirania és desconegut, però probablement va estar associat a Pèlops, fill i successor de Licurg d'Esparta al doble tron del país. Segurament Pèlops era un rei decoratiu, i el poder el va exercir Macànides, que pels seus crims i el terror que va inspirar l'anomenaven ‘el tirà’.
Igual que Licurg, no tenia dret a la corona, però a diferència d'ell no va respectar ni als èfors ni a les lleis i va governar amb el poder de les armes dels seus mercenaris. La Lliga Aquea i Argos no li podien fer front sense ajut, i van haver de recórrer a l'auxili del regne de Macedònia. Roma, en aquella crisi, i a l'onzè any de la Segona Guerra Púnica i volent aturar l'avenç de Filip IV de Macedònia, el va utilitzar com un aliat actiu i capaç. Macànides va actuar sense respectar ni els drets polítics ni religiosos de ningú.
El 307 aC mentre els estats grecs negociaven la treva olímpica i Elis feia els preparatius dels immediats Jocs Olímpics, Macànides va preparar una expedició al territori sagrat de l'Èlida, però el projecte es va frustrar per l'arribada oportuna del rei de Macedònia al Peloponnès i Macànides es va retirar ràpidament cap a Esparta. El mateix 307 aC Filopemen, general de la Lliga Aquea, després de temps de preparatius, el va atacar. Els dos exèrcits van xocar a un lloc entre Mantinea i Tègea i els mercenaris tarentins van ser derrotats. Macànides va morir a mans del mateix Filopemen. Per celebrar l'èxit del seu cap, els membres de la Lliga Aquea van dedicar una estàtua a Filopemen a la ciutat de Delfos.

## Referències

* ↑ Machanidas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 884-885
# Marcel Rieder

Marcel Rieder (Thann, 19 de març de 1862 - Villiers-sous-Grez, 30 de març de 1942) va ser un pintor francès.
Va néixer a Thann. Rieder provenia d'una família distingida d’Alsàcia; el seu avi Jean Jacques Rieder (1778–1852) va ser ministre de l'església protestant Temple Neuf d’Estrasburg. Marcel Rieder va estudiar a l'Ecole des Beaux-Arts de París. Va ser membre de la Société des Artistes Français el 1894, i va exposar gairebé cada any fins al 1939 al Saló de París.
Rieder es va casar amb Marie Poiriault el 25 de juny de 1903. El seu fill, Jean, va néixer l'agost de 1906.
L'estil de pintura de Rieder es va mantenir realista al llarg de la seva vida. Inicialment, va ser influenciat pels simbolistes, com ho demostra el seu quadre Dante pleurant Béatrice (Dante plorant per Beatrice), ara al Museu de Mulhouse. A partir de 1894 el seu estil va canviar, i les pintures de Rieder es van fer notables per les seves escenes interiors tranquil·les i íntimes d'habitacions il·luminades amb llums d'oli o il·luminació elèctrica. També va pintar paisatges crepusculars. Com a membre de la Société Bach de París, Rieder va conèixer Albert Schweitzer. El seu retrat del metge es mostra al museu dedicat a Schweitzer.
Una pintura de Rieder, Jours Heureux, es va incloure en una exposició que es va fer a la Walker Art Gallery de Liverpool la tardor de 1907. Va aparèixer en una sala que destacava el treball d'artistes estrangers i va ser descrit per un columnista anònim del Manchester Courier com amb una bella representació del color.
Rieder va passar la major part de la seva vida a París, però el 1927 es va retirar a Busseu prop de Fontainebleau. Més tard, Rieder va fer broma dient que havia passat a un estil de pintura impressionista, a causa de la desaparició de la vista i els tremolors a les mans. Va morir a Villiers-sous-Grez el 30 de març de 1942.
* Quadres de Marcel Rieder
* Una vetlla al costat del mar, Costa Blava
* Vetllada romàntica
* Selecció de joies
* Decoració de l'arbre de Nadal
* Esperant a la finestra
* Songeuse devant la cheminée
* Solitud al bord del lac
* Un somni a la vora del llac, el llac d'Annecy

## Referències

* 1 2 3 4 5 Belanger, B. «Marcel Rieder». marcelrieder.com. B. Belanger. Arxivat de l'original el 6 octubre 2014. [Consulta: 4 octubre 2014].
* ↑ «Art in Liverpool, the Autumn exhibition». Manchester Courier, 19-09-1907.
# Martin von Feuerstein

Martin von Feuerstein (Barr, 6 de gener de 1856 - Múnic, 13 de febrer de 1931) (després de 1914, Martin Ritter von Feuerstein) va ser un pintor i professor d'art alemany. Va ser un adherent tardà del moviment natzarè, però també va estar molt influenciat per l'impressionisme i el Modernisme.

## Biografia

El seu pare, Johann Martin Feuerstein, era escultor. El 1870, estava estudiant a Munic. Es va traslladar a París el 1878 per a estudis posteriors amb Luc-Olivier Merson, després va treballar com a pintor d'escenes de gènere a Alsàcia de 1880 a 1882. L'any següent va fer un viatge d'estudis a Itàlia. Les seves experiències allà el van inspirar a dedicar-se a l'art religiós quan va tornar a Munic. De 1898 a 1924, va ser professor de pintura religiosa a l'Acadèmia de Belles Arts; l'última persona en ocupar aquesta cadira. Entre els seus estudiants més coneguts hi havia Theodor Baierl, Joseph Ehrismann, el pintor de l'església Josef Wittmann i Leo Götz.
El 1914, va ser batejat cavaller pel rei Lluís III de Baviera. La seva obra es pot trobar a les esglésies d'Alemanya i Alsàcia, així com a la capella alemanya de la basílica de Sant Antoni de Pàdua.

## Referències

* 1 2 3 «Ville de Barr, official website: Brief biography of Feuerstein». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 5 maig 2014].
* 1 2 «Artists' biographies : Martin Feuerstein (French, 1856-1931)», 05-05-2014. Arxivat de l'original el 2014-05-05. [Consulta: 15 maig 2024].
* ↑ «Matrikeldatenbank - Akademie der Bildenden Künste München». [Consulta: 15 maig 2024].
# Lockeford

Lockeford és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 3.179 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lockeford tenia 3.179 habitants, 1.099 habitatges, i 856 famílies. La densitat de població era de 146,6 habitants/km².
Dels 1.099 habitatges en un 36,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,4% hi vivien parelles casades, en un 9,1% dones solteres, i en un 22,1% no eren unitats familiars. En el 18,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,89 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,26.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 27,8% tenia menys de 18 anys, un 8,6% entre 18 i 24, un 26,9% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 13,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 102,4 homes.
La renda mediana per habitatge era de 43.750 $ i la renda mediana per família de 55.750 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.759 $ mentre que les dones 24.353 $. La renda per capita de la població era de 19.533 $. Entorn del 10,5% de les famílies i el 12,5% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lockeford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lockeford». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Phymatoceros bulbiculosus

Phymatoceros bulbiculosus és una espècie de planta no vascular que pertany a la divisió de les antocerotes de la família de les Phymatocerotaceae.
Presenta cloroplasts solitaris en les cèl·lules joves epidèrmiques, tret que comparteix amb els altres membres de les Antocerotes. Es distingeix d'Anthoceros perquè el tal·lus presenta petites tuberacions en forma d'estípit. Les espores són de color groc durant els primers estadis però ennegreixen al madurar. És una espècie dioica, a diferència de la majoria de les Antocerotes. Els espècimens femenins són més grans que els masculins. Habita sòls minerals nus temporalment molls. Present a la península Ibèrica, Oregon, les Açores i Brasil. Als Països Catalans ha estat citada a l'Alt Empordà, Barcelonès, Montnegre, Montseny, Baix Llobregat, l'Horta de València i Mallorca.

## Sinònims

Phymatoceros bulbiculosus (Brot.) Stotler, W.T.Doyle & Crand.-Stotl. és un nom publicat l'any 2005. Amb anterioritat es situava dins del gènere Phaeoceros amb el nom Phaeoceros bulbiculosus (Brot.) Prosk.

## Referències

* ↑ Söderström, Lars; Hagborg, Anders; von Konrat, Matt; Bartholomew-Began, Sharon; Bell, David; Briscoe, Laura; Brown, Elizabeth; Cargill, D. Christine; da Costa, Denise Pinheiro; Crandall-Stotler, Barbara J.; Cooper, Endymion; Dauphin, Gregorio; Engel, John; Feldberg, Kathrin; Glenny, David; Gradstein, S. Robbert; He, Xiaolan; Hentschel, Joern; Ilkiu-Borges, Anna Luiza; Katagiri, Tomoyuki; Konstantinova, Nadezhda A.; Larraín, Juan; Long, David; Nebel, Martin; Pócs, Tamás; Puche, Felisa; Reiner-Drehwald, Elena; Renner, Matt; Sass-Gyarmati, Andrea; Schäfer-Verwimp, Alfons; Segarra-Moragues, José; Stotler, Raymond E.; Sukkharak, Phiangphak; Thiers, Barbara; Uribe, Jaime; Váňa, Jiří; Wigginton, Martin; Zhang, Li; Zhu, Rui-Liang «World checklist of hornworts and liverworts». PhytoKeys, 59, 29-01-2016, pàg. 1–828. DOI: 10.3897/phytokeys.59.6261.
* ↑ «Guide to Hornworts of Oregon». Northwest Botanical Institute. [Consulta: 13 abril 2019].
* 1 2 «Phymatoceros bulbiculosus (Brot.) Stotler, W.T.Doyle & Crand.-Stotl.». GBIF. [Consulta: 13 abril 2019].
* 1 2 C.Cases, M. Brugués, R.M. Cros. Flora dels briòfits dels Països Catalans. Vol II. Hepàtiques i antocerotes. Institut d'Estudis Catalans, 2004. ISBN 84-7283-771-8.
# Sàtir petit

El sàtir petit (Satyrus actaea) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

S'estén per gran part de la península Ibèrica, sud-est de França i zones contigües de l'extrem nord-oest d'Itàlia. És endèmica d'Europa. Absent de les principals illes mediterrànies. A Catalunya, té una àmplia distribució pels Pirineus i Prepirineus, mentre que a les serralades Litoral i Prelitoral la seva presència és dispersa.

## Descripció

Envergadura alar d'entre 41 i 50 mm. Dimorfisme sexual evident per la presència, en els mascles, d'un androconi negre a l'anvers de l'ala anterior, i, en el cas de les femelles, pel seu color més pàl·lid i tenir taques i ocels més prominents. Anvers de color bru fosc amb un gran ocel a la part exterior de l'ala anterior, que pot anar acompanyat d'un segon més petit a sota del primer. L'ala posterior és uniforme, sense ocels ni taques. Revers de l'ala anterior similar a l'anvers, però amb la punta grisosa. La femella presenta una franja ataronjada a la part exterior que inclou dos ocels i taques blanques entre aquests, mentre que el mascle només presenta l'ocel superior i les taques blanques. L'ala posterior és bru fosc en el mascle i més clara en la femella. Presenta una banda blanquinosa, delimitada internament per una línia negra.

## Hàbitat

Vessants secs i herbosos, habitualment rocosos, amb presència de matollar amb arbres dispersos. Rang altitudinal des dels 100 m fins als 2000 m. L'eruga s'alimenta de gramínies, com ara Festuca o Stipa.

## Període de vol i hibernació

Vola en una sola generació entre juny i setembre. Hiberna com a eruga.

## Espècies ibèriques similars

* Sàtir gran (Satyrus ferula)

## Referències

* ↑ «Sàtir petit». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 3 març 2024].
* ↑ «Satyrus actaea» (en anglès). UICN, 29-01-2009. [Consulta: 3 març 2024].
* 1 2 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Collins Field Guide to the Butterflies of Britain and Europe (en anglès). Collins, 2008. ISBN 978-0-00-724234-4.
* 1 2 3 4 Vila, Roger; Stefanescu, Constantí; Sesma, José Manuel. Guia de les papallones diürnes de Catalunya. Lynx, 2018. ISBN 978-84-16728-06-0.
* ↑ Moussus, Jean-Pierre; Lorin, Thibault; Cooper, Alan. Guide pratique des papillons de jour (en francès). Delachaux et Niestlé, 2022. ISBN 978-2-603-02915-2.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* Waste Magazine (castellà)
* European Butterflies (anglès)
# Radosław Piwowarski

Radosław Piwowarski (Bielsko-Biała, 20 de febrer de 1948) és un guionista, actor i director de cinema polones.

## Biografia

Va néixer el 20 de febrer de 1948 a Olszówka Dolna, un districte de Bielsko-Biała al sud de Polònia. El 1971 es va graduar a l'Escola Nacional de Cinema de Łódź. Entre 1972 i 1981, va ser membre de l'estudi de cinema Zespół Filmowy „X” dirigit pel reconegut cineasta Andrzej Wajda. Des de 1998 fins a 2003, va ser director del canal TVP1. És membre de l'Acadèmia del Cinema Polonès.
La seva pel·lícula de 1985 Yesterday va ser guardonada amb la Conquilla d'Or a la millor pel·lícula al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià, Tulipa Daurada al Festival Internacional de Cinema d'Istanbul i va ser seleccionada com a entrada polonesa a l'Millor pel·lícula en llengua estrangera als Premis Oscar de 1985, però no va ser acceptada com a nominada. El 1993, la seva pel·lícula Kolejność uczuć va guanyar els Lleons d'Or al 18è Festival de Cinema de Gdynia.

## Vida personal

És fill de la pintora Monika Piwowarska i de l'escultor Edward Piwowarski. Té dos fills Kordian i Cyprian.

## Filmografia

* Hotel 52, sèrie de televisió, temporada 6 i 7 (2012-2013)
* Szpilki na Giewoncie, sèrie de televisió, temporada 4 (2012)
* Kopciuszek, sèrie de televisió (2006-2007)
* Na dobre i na złe, sèrie de televisió (2005-2008)
* Stacyjka (2004)
* Królowa chmur w Święta polskie (2003)
* Lokatorzy, sèrie de televisió (2002-2005)
* Palce lizać (1999)
* Złotopolscy, sèrie de televisió (1997-2010)
* Ciemna strona Wenus (1997)
* Autoportret z kochanką (1996)
* Kolejność uczuć (1993)
* Aby do świtu... (1992)
* Marcowe migdały (1989)
* Pociąg do Hollywood (1987)
* Kochankowie mojej mamy (1985)
* Yesterday (1984)
* Jan Serce (1981)
* Córka albo syn (1979)
* Ciuciubabka (1977)
* CDN (1975)

## Referències

* 1 2 «Radosław Piwowarski». [Consulta: 29 setembre 2019].
* ↑ «Radosław Piwowarski». [Consulta: 29 setembre 2019].
* ↑ «Członkowie». [Consulta: 29 setembre 2019]. Arxivat 4 de març 2016 a Wayback Machine.
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ «Kolejność uczuć. 1993». [Consulta: 29 setembre 2019]. Arxivat 24 de gener 2021 a Wayback Machine.
* ↑ «Radosław Piwowarski o pracy reżysera: Czasy się zmieniły, teraz liczy się kasa. EKSKLUZYWNE VIDEO». [Consulta: 29 setembre 2019].