OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Louis Asher

Louis Asher (Hamburg, 28 de juny de 1804 - Hamburg, 7 de març de 1878), originalment Julius Ludwig Asher, (1804–1878) va ser un artista alemany.

## Biografia

Asher va néixer a Hamburg el 26 de juny de 1804. Va estudiar allà amb Gerdt Hardorf i Leo Lehmann, i el 1821 va anar a Dresden, i d’allà a Düsseldorf, on va entrar a l’estudi de Cornelius. Allà va conèixer Kaulbach, amb qui va mantenir una amistat al llarg de la seva vida. El 1825 va acompanyar Cornelius a Múnic, on va ser emprat per ell en els frescos de la Gliptòteca. Està associat a l'escola de pintura de Düsseldorf.
El 1827 va tornar a Hamburg, i després, el 1832, via Berlín, va anar a Itàlia, on va romandre tres anys. Al seu retorn a Alemanya, amb l'excepció d'una segona visita a Itàlia el 1839 en companyia de Kaulbach, va viure a Múnic i a Hamburg, on va morir el 7 de març de 1878.

## Obres

Les obres d'Asher, que consisteixen en quadres històrics, pintures de gènere i retrats, inclouen:
* Família Camperola (1835).
* Resurrecció de Crist (1851).
* El rei Lear amb el cadàver de Cordelia (1854).
* Santa Cecília.
* Maria I'Ortolana.
* Retrat de Mlle. Jenny Lind.

## Galeria

* Retrat de Jenny Lind, 1845.
* Mrs. Fehling amb els seus fills (vers 1867) de Louis Asher
* Retrat a llapis i carbó de Mathilda Arnemann Stammann 1840
* Louis_Ascher_retrat_de_Dorthe_Bartels_en_carbó_i_llapis

## Referències

* 1 2 3 Bryan,1886-9
* ↑ «SUB Hamburg - Pageview - view». [Consulta: 12 abril 2023].
* ↑ Friedrich Noack: Das Deutschtum in Rom seit dem Ausgang des Mittelalters. Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart 1927, Band 2, S. 69
# Maite Selva i Huertas

Maite Selva i Huertas (segle XX) és una diplomada en relacions públiques, batllessa de Begur (2019-2023, 2023-) i diputada al Parlament de Catalunya (13a legislatura) per Junts per Catalunya.
Maite Selva compta amb un màster en Màrqueting i Relacions Públiques i treballa a l’Ajuntament de Begur d'ençà de l’any 1995, on ha desenvolupat diverses tasques. Abans de ser batllessa del poble, en fou regidora durant els mandats 2007 i 2011. Ha estat vicepresidenta de l'Associació Catalana de Municipis; i d'ençà del 2023 ocupa el càrrec de vicepresidenta internacional de la xarxa Cittaslow.

## Referències

* ↑ «Maite Selva (Sempre per Begur i Esclanyà) és proclamada alcaldessa de Begur amb un pacte de govern amb Més Begur i Esclanyà – Begur». [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «Maite Selva Huertas | Cittaslow International» (en anglès). [Consulta: 28 abril 2024].
# Maria Teresa Gibert i Perotti

Maria Teresa Gibert i Perotti (Barcelona, 27 de setembre de 1904 - Sant Cugat del Vallès, 2 de gener de 1991) va ser una periodista i política catalana.
Després d'estudiar a l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, començà a publicar articles en diferents mitjans: Imatges, La Humanitat, L'Opinió, Fornal, Foment, Evolució, La Rambla, Companya, La Campana de Gràcia, Meridià, i els seus articles versaven sobre política i feminisme, principalment.
Políticament, era militant d'Esquerra Republicana, partit del qual va ser membre del comitè executiu. Va participar en la campanya per aconseguir l'Estatut del 1932 fent de ponent als mítings, sobretot per demanar l'adhesió de les dones.
Era sòcia de l'Ateneu Barcelonès, de l'Associació de Periodistes de Barcelona, del Club Femení i d’Esports, de la Lliga Femenina Catalana per la Pau i la Llibertat, Va ser la presidenta de la Unió de Dones de Catalunya en el moment del Primer Congrés Nacional de la Dona, en el qual va presentar una ponència. Va ser vocal del Patronat Català de Protecció de la Dona de la Generalitat de Catalunya.
Després del naixement de la filla que tingué amb Rafael Castelltort, deixà la política, tot i que no totalment. El seu compromís polític i el del seu company, al Parlament de Catalunya, la portaren després de la Guerra Civil a haver d'exiliar-se a França, a Montpeller, i després a París, on va contribuir juntament amb la Unión de Mujeres i la Union des Femmes Françaises a la creació d’un organisme internacional similar a la Unió de Dones de Catalunya. Tornà a Barcelona el 1948, amb la seva família, i gràcies a la seva companya de files Carme Nicolau, que havia tornat abans, va poder treballar a Ràdio Barcelona com a mecanògrafa fins a la jubilació. En aquests anys va escriure guions, algun dels quals fou premiat.

## Referències

* ↑ Real, Neus. Dona i literatura a la Catalunya de preguerra. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006 [Consulta: 25 març 2015].
* 1 2 3 4 5 «Maria Teresa Gibert Perotti». Diccionari històric de periodistes catalans, DHPC - Institut d'Estudis Catalans, 27-08-2020. [Consulta: 27 novembre 2022].
* 1 2 Vinyes i Roig, Pau. «Biografia Maria Teresa Gibert i Perotti». Memoriaesquerra.cat. [Consulta: 10 agost 2024].
* 1 2 3 «Maria Teresa Gibert i Perotti». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 25 març 2015].
* 1 2 Díaz Nosty, Bernardo. Voces de mujeres: periodistas españolas del siglo XX nacidas antes del final de la Guerra Civil. Valencina de la Concepción (Sevilla): Renacimiento, 2020. ISBN 978-84-17950-58-3.
* ↑ Real Mercadal, Neus. El Club Femení i d'Esports de Barcelona, plataforma d'acció cultural. 1. ed. Barcelona: Publ. de l'Abadia de Montserrat, 1998. ISBN 978-84-7826-952-5.

## Enllaços externs

* Maria Teresa Gibert Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a memòriaesquerra.cat Arxivat 2017-02-05 a Wayback Machine.
# Berenguer de Montagut

Berenguer de Montagut (Valls, Alt Camp ?, principi del segle xiv—Valls, Alt Camp ?, principi del segle xiv) fou un mestre d'obres català conegut principalment per ser el mestre d'obra de Santa Maria del Mar.
Poc se sap de la vida de Berenguer de Montagut. El que sí que és cert és que actualment el podem relacionar amb tres esglésies dels Països Catalans de les quals sembla clar que en fou el dissenyador i mestre d'obres, com a mínim durant part de les seves respectives construccions: Santa Maria de Manresa (la Seu de Manresa), Santa Maria del Mar de Barcelona i la Seu de la ciutat de Mallorca. A vegades també se'l relaciona amb Santa Maria del Pi de Barcelona.
En paraules de Cirici Pellicer Montagut fou «un dissenyador excepcional que purificà la forma fins a extrems impensables». Podríem dir que Montagut portà a l'extrem les tendències característiques del gòtic català: les seves construccions són excepcionalment àmplies, amb una aversió a la compartimentació fins al punt que les seves esglésies, totes de tres naus, semblen voler aconseguir l'espai unitari de la nau única. És constant en ell l'austeritat extrema de les diverses estructures arquitectòniques: pilars octogonals nus sense motllures, panys de paret plans, pocs elements decoratius, etc. La separació entre pilars de les seves esglésies és de les més grans de tot el gòtic europeu.
Hi ha també en Montagut un regust per una certa escenografia calculada segons la situació de l'església respecte als voltants. Curiosament les seves tres esglésies es poden veure de lluny, a mesura que hom s'apropa a la ciutat, per mar en el cas de Barcelona i Mallorca i per terra en el cas de Manresa. Totes se'n situen en un eix més o menys perpendicular a la visual de l'hipotètic viatger. Això és molt evident a Manresa i a Mallorca, mentre que a Barcelona l'efecte gairebé ha desaparegut per l'avançament de la línia de la costa i els edificis posteriors de la Barceloneta.
* Santa Maria del Mar
* Façana lateral
* Interior
* Façana principal
* Murs laterals interiors, amb les capelles
* Santa Maria de Manresa
* Façana lateral
* Interior
* Absis i façana lateral
* Nau i murs laterals interiors, amb les capelles
* Catedral de Mallorca
* Façana lateral
* Interior
* Absis i façana lateral
* Nau i murs laterals interiors, amb les capelles

## Referències

* ↑ «Berenguer de Montagut». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Berenguer en MedievalJespi.
# Massís de la Maladeta

El massís de la Maladeta o Maleïdes és el massís muntanyenc amb major altura dels Pirineus. Està situat en la part central de la serralada (a l'Aragó), lleugerament al sud de la divisòria d'aigües. Al nord es troba la capçalera de la vall de Benasc, i al sud descendeix la vall de Vallibierna.
La seua orientació és de NO-ES, estant la seua cota més septentrional en la Tuca Blanca de Paderna (2.847 msnm), i la més meridional en el Pic de Russell (3.207 msnm). El Pic d'Aragüells (3.044 msnm) és el seu tresmil més occidental, mentre que l'últim contrafort oriental que supera els 3.000 msnm correspon al Tuc de Molières.
El cim més alt és el pic Aneto (3.403,5 msnm). Altres cims importants són el Pic d'Alba (3118 msnm), La Maladeta (3.308 msnm), el Pic Maldito (3.356 msnm), el Pic de Tempestats (3.290 msnm) i el Pic de Russell (3.185 msnm).
En la cara nord es troba la glacera d'Aneto, que és la més extensa del Pirineu, en regressió igual que la resta de glaceres pirinenques. Més avall es troba el refugi de la Renclusa (2.149 msnm), el punt habitat més alt del massís.

## Referències

* ↑ «Massís de la Maladeta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Massís del Mont Perdut
* Massís de Pocets
# Maximilian Dasio

Maximilian Dasio (Múnic, 28 de febrer de 1865 - Oberammergau, 17 d'agost de 1954) va ser un pintor alemany i gravador de medalles.

## Biografia

Dasio va néixer a Munic i va estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Munic. A partir de 1891 va treballar de manera independent com a artista i va dirigir una escola privada d'arts gràfiques i aplicades. De 1896 a 1901 va ensenyar a la Münchner Künstlerinnenverein (Associació de dones artistes de Munic). El 1902 va ser nomenat professor a la Königliche Kunstgewerbeschule, el 1910 funcionari amb el rang de Regierungs- und Studienrat al Ministeri Reial de l'Interior de Baviera per als Afers de l'Església i l'Escola (Kgl. Ministerium des Inneren für Kirchen- und Schulangelegenheiten in Bayern) i el 1920 un alt funcionari amb el rang de Ministerialrat al Ministeri d'Educació i Cultura de l'Estat de Baviera (Bayerisches Staatsministerium für Unterricht und Kultus).
Va morir el 1954 a Oberammergau.
Entre els alumnes de Dasio hi havia Otto Geigenberger, Ludwig Gies, Hans Rudi Erdt Friedrich Jossé, Anton Kerschbaumer, Berta Katharina Lassen, Else Oppler-Legband, Karl Friedrich Roth i Otto Geigenberger, Karl Friedrich Rothi Anna Feldhusen.

## Obres publicades

* Der Teufel: Zwanzig Variationen in Holzschnitten: cartera de gravats a mà = xilografia impreses. 50 jocs numerats publicats el 1919 per Die Heimkehr Verlag, München-Pasing

## Referències

* ↑ «Deutsche Gesellschaft für Medaillenkunst e.V.». [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ SCHWARTZ, LAURENT. Biographical Notice. CO-PUBLISHED WITH SINGAPORE UNIVERSITY PRESS, 1997-10, p. 31–32.
* ↑ Paul Arnold et al.: Großer Deutscher Münzkatalog von 1800 bis heute. 26. Auflage, Battenberg Gietl Verlag, Regenstauf 2010, pàgines 534, 545, 548 i 550.
* ↑ Biographie, Deutsche. «Dasio, Max - Deutsche Biographie» (en alemany). [Consulta: 17 gener 2024].

## Bibliografia

* Ingrid Szeiklies-Weber (1985): Maximilian Dasio 1865 – 1954. Münchner Maler, Medailleur und Ministerialrat. München: Staatliche Münzsammlung ISBN 3-9800744-1-2
# Mente

Mente o Menta (en grec antic Μένθη), va ser, segons la mitologia grega, una nimfa de l'inframon, associada al riu Cocit.
Era estimada per Hades, el déu de l'inframon, però l'idil·li va ser descobert per Demèter, mare de la gelosa esposa d'Hades, Persèfone, que la va colpejar tan terriblement (o potser va ser Persèfone) que Mente es va desfer. De les seves restes, Hades (o segons altres fonts, la mateixa deessa) en va crear una planta, la menta. Aquesta transformació es va produir al mont Trífil, a Bitínia

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 359. ISBN 9788496061972.
* ↑ Ovidi. Les metamorfosis (vol. II): Llibres VI-X. Fundació Bernat Metge. ISBN 978-84-7225-963-8.
* ↑ Geographica, llibre VIII, capítol 3, secció 14.

## Bibliografia

* Estrabó. Geographica.
* Ovidi, Les metamorfosis x.728-731.
* Greus, R. (1955; ed. Rev. 1960), Els mites grecs Tom I (London: Penguin) 31.d (p 121), 31.d.nota 6 (pàg. 124).
* Kerényi, K. (1967). Eleusis: Archetypal Image of Mother and Daughter, pp. 40, 179f (Princeton: Bollingen).
Viccionari
# Mercè Mallarach i Berga

Mercè Mallarach i Berga (Olot, 21 de juny de 1924- íd. 11 d'abril de 2021) va ser modista i escriptora.
Filla de Josep Mallarach i Surroca i Concepció Berga i Rovira, estudià a l'Escola Malagrida d’Olot. Modista de professió, va aprendre l’ofici i posà en marxa el seu taller; juntament amb la seva germana va tenir un cosidor per a noies durant molts anys. Al 1950 es casà amb el pintor Juli Batallé i Murlà.

## Obra

És autora de les obres en prosa Retalls de la meva infantesa (1995, inèdita) i Un temps que fou (2012), amb il·lustracions del seu marit. Va escriure també l’obra d’assaig Tres poetesses olotines. M. Concepció Carreras, Maria Mercè Devesa, Rosa Sacrest (1993).
Entre els llibres de poesia: Pensaments (1966), Pel pendís de la poesia (1979), Antull poètic. Proses poètiques originals de Mercè Mallarach i Berga (2012), Poemes de Nadal (2013), Afluvis de poesia (2013), A peu pla pel camí de la muntanya (2015), Renaixença (2016), Del meu rebost (2019) i Poemes al meu noranta-sis aniversari (2020).
Ha publicat obra seva, poesia i prosa, als setmanaris olotins La Comarca d'Olot, Olot Misión i També publica, al llarg de tota la seva història, a Alimara. Revista de pensament, opinió i reflexió.
Mercè Mallarch va formar part del jurat de Premis d’Òmnium Cultural, dels Premis Literaris Ciutat d’Olot. Era membre d’honor a l'Associació d’Escriptors en Llengua Catalana i va ser sòcia dels Amics de les Lletres Garrotxines.
És mare de la també escriptora Concepció Batallé i Mallarach i de la pintora Teresa Batallé i Mallarach.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Biografia Mercè Mallarach». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana. [Consulta: 25 abril 2024].
* 1 2 3 4 5 «Mercè Mallarach i Berga | enciclopedia.cat». [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ Les cinc branques (poesia femenina catalana). Esteve Albert, 1975, p. 197. ISBN 9788440084071.
* ↑ «Commemoració del centenari del naixement de Mercè Mallarach». Olot Cultura. Ajuntament d'Olot. [Consulta: 25 abril 2024].
* ↑ «Teresa Batallé Mallarach». [Consulta: 25 abril 2024].
# Microbiologia alimentària

La microbiologia alimentària és el camp acadèmic i interdisciplinari que estudia les interaccions dels microorganismes amb els aliments, tant pel que fa a les relacions beneficioses d’aquestes espècies com també quant a les perjudicials per a la salut agrícola, ramadera i humana.
Aquesta branca científica inclou un ventall molt divers de tècniques d’anàlisi per tal de comercialitzar béns de consum amb la celeritat més gran possible i alhora assegurar els criteris de seguretat, higiene i preservació tant dels mateixos productes com de l'espai industrial on es produeixen. Al tombant del segle xxi, dels més de 1130 milions d’anàlisis microbiològiques efectuades arreu del món, prop d’un 20% eren destinades al control de patògens vírics, fúngics i bacterians clau com Escherichia coli o d’espècies pertanyents als gèneres Salmonella, Campylobacter i Clostridium.
L’estudi microbiològic i les seves anàlisis es preveu que gaudeixin d’un creixement molt ràpid en les dècades vinents, especialment en bona part dels nous estats considerats noves potències econòmiques. El futur a curt termini dels avenços instrumentals, digitals i les noves tècniques de detecció –sorgits a conseqüència d’una necessitat creixent d’optimitzar l'alimentació a una població creixent i de prevenció de la fam i el malbaratament alimentari– s’espera que integri totalment la transcriptòmica, l'avaluació de la patogènesi en situacions de canvi climàtic o el modelatge predictiu (a partir de paràmetres com el pH, l'activitat de l’aigua, la temperatura, l'indret geogràfic, etc).

## Referències

* ↑ «microbiologia d’aliments». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 27 setembre 2023].
* 1 2 Berlanga Herranz, Mercedes; Rius Bofill, Núria. Anàlisi microbiològica i higiene dels aliments. Barcelona: Universitat de Barcelona, 2006, p. 105. ISBN 9788483384879.
* 1 2 3 Capellas, Marta; Yuste, Josep; Fung, Daniel Y. C. «Mètodes ràpids i automatització en microbiologia alimentària : actualitat, perspectives i reptes». TECA: Tecnologia i Ciència dels Aliments, 2006, pàg. 11–16. ISSN: 2013-987X.
* ↑ Stavropoulou, E.; Bezirtzoglou, E. «Predictive Modeling of Microbial Behavior in Food» (en anglès). Foods, 8, 12, 12-2019, pàg. 654. DOI: 10.3390/foods8120654. ISSN: 2304-8158.
* ↑ Lamas, Alexandre; Regal, Patricia; Vázquez, Beatriz; Miranda, José Manuel; Franco, Carlos Manuel «Transcriptomics: A powerful tool to evaluate the behavior of foodborne pathogens in the food production chain». Food Research International, 125, 01-11-2019, pàg. 108543. DOI: 10.1016/j.foodres.2019.108543. ISSN: 0963-9969.
* ↑ Misiou, Ourania; Koutsoumanis, Konstantinos «Climate change and its implications for food safety and spoilage» (en anglès). Trends in Food Science & Technology, 126, 01-08-2022, pàg. 142–152. DOI: 10.1016/j.tifs.2021.03.031. ISSN: 0924-2244.
* ↑ Suzzi, Giovanna; Corsetti, Aldo «Food Microbiology: The Past and the New Challenges for the Next 10 Years» (en anglès). Frontiers in Microbiology, 11, 2020. DOI: 10.3389/fmicb.2020.00237. ISSN: 1664-302X. PMC: PMC7047007. PMID: 32153531.
# Montserrat Garrich i Ribera

Montserrat Garrich i Ribera (Barcelona, 1957) és una activista cultural catalana, estudiosa i promotora de la dansa tradicional. És llicenciada en Filologia Catalana i diplomada en Biblioteconomia i Documentació.

## Esbart Català de Dansaires

Garrich ha desenvolupat la seva trajectòria associativa a través de l'Esbart Català de Dansaires, entitat a la qual ingressa a vint anys, exercint-hi com a mestra infantil des de 1982, secretaria i actualment vocal d’Arxiu i Biblioteca. Ha estat comissària de nombroses exposicions organitzades per l’associació barcelonina, com ara Apel·les mestres, artista complet i home polièdric (2012), Cavallets... endavant! Els Cavallets Cotoners de Barcelona (2013), De pagès a típic: 100 anys dels vestits de l’Esbart Català de Dansaires (2016), Aureli Capmany: La dansa i l’Esbart Català de Dansaires (2018).
En paral·lel, també ha estat autora del llibre Esbart català de dansaires: 1908-2008: cent anys d’història (2008) i el Manual de descripció coreogràfica de balls de bastons (2014), a més de ser editora de la col·lecció Aportacions a la dansa catalana. El 2017, l’Esbart Català de Dansaires impulsa l’Inventari de Danses Vives de Catalunya, dirigit per Garrich.

## Altres aportacions

Entre altres, Garrich és autora de la coreografia de l’Àguila de Barcelona i de la Cerimònia d’Obertura dels Jocs Paralímpics de Barcelona 1992.
El 2018 va ser la comissària de l’Any Aureli Capmany, que va reivindicar la figura del folklorista barceloní. Un any més tard, va rebre el Premi Antoni Carné de l’Associacionisme Cultural Català (2019).

## Referències

* 1 2 «Entrevista a Montserrat Garrich». Ens de l'Associacionsime Cultural Català, 27-11-2019. [Consulta: 20 octubre 2022].
* 1 2 «Curriculum vitae de Montserrat Garrich i Ribera». Associació Cultural Joan Amades. Arxivat de l'original el 2022-10-21. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ «La formació del vestit típic català i l’Esbart Català de Dansaires». Ens de l'Associacionisme Cultural Català, 08-11-2016. Arxivat de l'original el 2022-10-21. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ «L'exposició que recorre la relació d'Aureli Capmany amb la dansa». Ens de l'Associacionisme Cultural Català, 06-09-2018. Arxivat de l'original el 29 de setembre 2020. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ «Publicacions de l’Esbart Català de Dansaires i sobre l’Esbart Català de Dansaires 1913-2021». Esbart Català de Dansaires, 2021. [Consulta: 20 octubre 2022].
* ↑ «Totes les danses vives catalanes». Ens de l'Associacionisme Cultural Català, 06-02-2017. Arxivat de l'original el 2021-05-08. [Consulta: 20 octubre 2022].
# Montserrat Pons Vallès

Montserrat Pons Vallès (Manresa, Bages, 21 de juny de 1951) és una investigadora catalana.
Llicenciada (1973) i doctora en matemàtiques (1984) per la Universitat de Barcelona, es va iniciar com a docent a l'Institut Lluís de Peguera i a la desapareguda Escola Badia Solé (antiga Joviat). L'any 1975 va iniciar la seva vinculació a la UPC, concretament a l'Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona, fins a l'any 1982 quan va entrar a formar part del projecte de l'Escola Politècnica Superior d’Enginyeria de Manresa. Al llarg de la seva trajectòria també ha estat docent a la Facultat de Matemàtiques i Estadística de la UPC, vicerectora de coordinació d’estudis, coordinadora de les PAU a la UPC i presidenta de tribunals de PAU. Es va jubilar l'any 2021 després de 50 anys dedicats a la docència en diferents àmbits.
Pel que fa al vessant investigador, és experta en teoria de jocs i forma part del GRTJ - Grup de Recerca en Teoria de Jocs de la UPC, referent internacional en àrees específiques com ara els sistemes de votació i els jocs cooperatius així com en les seves aplicacions. La seva producció científica inclou llibres, articles de revista, comunicacions a congressos, etc.
També durant els anys 1999-2003 va intervenir en la política municipal de la ciutat de Manresa com a regidora d’Universitats i Noves Tecnologies dins el govern de Jordi Valls i Riera. Pel què va al vessant més personal la música és una de les seves passions. Va estudiar violí, va tocar deu anys en una orquestra i actualment segueix cantant a l'Orfeó Manresa.

## Referències

* 1 2 3 Camps, Gemma. ««A dins de la UPC, la Politècnica de Manresa hi té un pes important»», 08-11-2021. [Consulta: 19 setembre 2024].
* ↑ «Futur: portal de producció científica de la UPC». Universitat Politècnica de Catalunya. [Consulta: 3 agost 2024].
# Casanova (pel·lícula de 1976)

Casanova (títol original en italià: Il Casanova di Federico Fellini, coneguda també com Casanova) és una pel·lícula de 1976, dirigida per Federico Fellini i basada en l'autobiografia de l'escriptor llibertí del segle xviii Giacomo Casanova "Storia della mia vita". Va rebre diversos premis, d'entre els quals un Oscar i un BAFTA al millor vestuari. La pel·lícula va ser rodada als estudis de Cinecittà de Roma.

## Argument

Giacomo Casanova és un home gran que recorda, des del Castell de Duchcov (Bohèmia) d'on és el bibliotecari, la seva vida. Rememora les històries d'amor i les aventures passades, així com els viatges per tot Europa durant la seva joventut.

## Repartiment

* Donald Sutherland: Giacomo Casanova
* Tina Aumont: Henriette
* Cicely Browne: Madame D'Urfé
* Carmen Scarpitta: Madame Charpillon
* Clara Algranti: Marcolina
* Daniela Gatti: Giselda
* Margareth Clémenti: Germana Maddalena
* Mario Cencelli: Moebius
* Olimpia Carlisi: Isabella
* Silvana Fusacchia: germana d'Isabella

## Premis

* Oscar al millor vestuari i nominació a l'Oscar al millor guió adaptat.
* BAFTA al millor vestuari, al millor disseny de producció i nominació al de millor fotografia.
* David di Donatello a la millor música (Nino Rota).

## Referències

* ↑ Títol en català a ésAdir
* ↑ «Casanova» (en anglès). The New York Times.
Viccionari
# Jim Northrup

Jim Northrup o Chibenashi (Font du Lac, Minnesota, 1943 - 2016) fou un escriptor nord-americà d'ètnia anishinaabemowin. Fou veterà de la Guerra de Vietnam, publicà la columna Font du Lac Follies, que el 1999 rebé el premi a la millor columna de diari, i escribí l'autobiografia The Rez Road Follies (1999), Days of obsidian, days of grace (1994) i els poemes Walking the Rez Road (1993). Fou nomenat escriptor de l'any el 2001.

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina Oficial