OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bert Dietz

Bert Dietz (Leipzig, 9 de febrer de 1969) va ser un ciclista alemany que fou professional de 1993 a 2000. De jove havia corregut per la República Democràtica Alemanya. Del seu palmarès destaquen diferents victòries en curses a Alemanya, i una etapa a la Volta a Espanya de 1996. Un cop retirat es dedicà a la direcció esportiva.
Va ser un dels antics corredors del Team Telekom que va reconèixer haver consumit EPO durant la seva carrera esportiva.

## Palmarès

* 1990
** 1r a la Volta a Turíngia
** Vencedor d'una etapa al Tour de Loir i Cher
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Cuba
* 1991
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Turíngia
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau
* 1992
** 1r a la Volta a Turíngia
** 1r a la Volta a Hessen
** 1r a la Volta a Nuremberg
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau
* 1993
** Campió d'Alemanya amateur en ruta
** 1r a la Volta a la Baixa Saxònia i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a Renània-Palatinat
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Àustria
* 1995
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 1996
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suècia
* 1997
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Aragó
* 1998
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau
* 2000
** Vencedor d'una etapa a la Cursa de la Pau

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1995. 32è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1996. Abandona
* 1998. 79è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Henn y Dietz admiten su dopaje con Epo». diariovasco.com, 23-05-2007 [Consulta: 10 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Franz Verheyen

Franz Verheyen (Frankfurt del Main, 20 de febrer de 1877 - 9 de febrer de 1955) fou un ciclista alemany. Especialitzat en el ciclisme en pista, va guanyar una medalla de plata al Campionat del món de velocitat de 1898, per darrere de l'estatunidenc George Banker.

## Palmarès

* 1898
** Campió d'Alemanya en Velocitat

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# The Alamo (pel·lícula de 2004)

The Alamo és un western estatunidenc de 2004 dirigit per John Lee Hancock.

## Argument

Aquesta obra s'inspira en el setge de Fort Alamo, durant el qual 187 estatunidencs van lluitar per a la independència de Texas, llavors territori mexicà, i comptant amb Davy Crockett i Jim Bowie, van ser massacrats per les tropes regulars del general Santa Anna.
La pel·lícula acaba amb la victòria texana a la batalla de San Jacinto, obrint la via a la independència del país.

## Repartiment

* Dennis Quaid: Samuel Houston
* Billy Bob Thornton: Davy Crockett
* Jason Patric: James Bowie
* Emilio Echevarria: Antonio López de Santa Anna
* Jordi Mollà: Juan Seguín

## Crítica

* "En certa manera el film té èxit en agafar aquestes icones com Davy Crocket i Jim Bowie i donar-los forma humana"
* Una refrescant revisió en el sentit que llança una mica de llum sobre les vides confuses i les circumstàncies equívoques que envoltaven alguns dels participants claus"

## Vegeu també

* El Álamo (pel·lícula de 1960)

## Referències

* ↑ Ebert, Roger. «The Alamo» (en anglès). Chicago Sun-Times, 09-04-2004. Arxivat de l'original el 2012-10-12. [Consulta: 13 desembre 2011].
* ↑ McCarthy, Todd. «The Alamo» (en anglès). Variety, 07-04-2004. [Consulta: 13 desembre 2011].
# Torre de Mossèn Homs

La Torre de Mossèn Homs, també coneguda com la Torre de Mossèn Doms, és una masia del nord-est del municipi de Terrassa (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local. S'hi accedeix per un trencall de la carretera C-1415a, o carretera de Castellar, vora el quilòmetre 19, prop de l'entrada a la ciutat pel barri de Sant Llorenç. Actualment acull una escola d'hostaleria.
Vora l'era de l'edifici hi ha una capella dedicada al Sagrat Cor, l'anomenada capella de Mossèn Homs.

## Descripció

És un edifici aïllat de grans dimensions i planta rectangular. Consta de planta baixa i dos pisos a dos vessants. La façana principal és paral·lela al carener i de composició molt regular. La porta d'accés, a la planta baixa, està desplaçada a l'esquerra i és d'arc de mig punt adovellada. La resta d'obertures són molt regulars, amb brancals i llindes de pedra. La resta de la façana és arrebossada sense pintar. Al mur de llevant també s'obren finestres disposades regularment seguint el mateix criteri que a la façana principal.

## Referències

* ↑ «Torre de Mossèn Homs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa

## Enllaços externs

* Torre Mossèn Homs Arxivat 2018-08-14 a Wayback Machine., web de l'escola d'hostaleria instal·lada a la masia
* Torre Mossèn Homs, dins Pobles de Catalunya
# Torre de les Aigües (Terrassa)

La torre de les Aigües, o torre de la Mina, és una construcció del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situada a la plaça del Doctor Robert, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una torre d'aigua de planta quadrada, construïda capritxosament en forma de minaret. Actualment es troba adossada a la façana de la Clínica del Remei, dins el complex de l'Hospital de Sant Llàtzer. És alta i estreta i consta de 5 pisos d'alçada.
La seva decoració inclou elements neoàrabs, com ara plafons en forma d'estels o finestres en forma de ferradura. La construcció és totalment d'obra vista, amb verdugades a cada forjat. La cornisa de coronament presenta un ric motlluratge i l'edifici és rematat amb teulada a quatre aigües de teules vidriades i una cúpula ultrapassada recoberta d'escates de ceràmica vidriada groga.

## Història

La torre d'aigües de la plaça del Doctor Robert va ser dissenyada per Melcior Vinyals l'any 1919 i substituïa una torre més antiga, de l'any 1879, que ja existia com a edifici aïllat abans de la construcció de l'edifici hospitalari al qual es troba adossada actualment. D'aquesta mena de repartidors en forma de torre de la Mina Pública d'Aigües de Terrassa n'hi havia també tota una sèrie d'escampats per la ciutat, però la major part han desaparegut.
Actualment només en queden dos exemples més: una torre d'aigua a la cruïlla dels carrers del Col·legi i de Vallhonrat, adossada també a un edifici, i una altra d'exempta, a la font de les Quatre Cantonades, situada al punt on es troben les carreteres de Rubí i de Montcada.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de les Aigües». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ «Torre d'aigua». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans. [Consulta: 16 setembre 2015].

## Vegeu també

* Torre de la Mina Pública d'Aigües de Terrassa
* Torre de la Mina Pública i font de les Quatre Cantonades
* Llista de monuments de Terrassa
# Torre del Mas d'en Gosch

La Torre del Mas d'en Gosch, o Torre de Mas Boronat, és un edifici de Salomó (Tarragonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Damunt una cabana de pedra seca està feta la torre de maçoneria, amb arrebossat de calç, tenyit amb sulfat de ferro. La torratxa, independent de la cabana, és un mirador amb merlets i un banc perimetral rodó. Al mig, una taula d'un metre de diàmetre, circular, de marbre, assenyala els vuit vents i un seguit de direccions i de distàncies, de les més properes (com Torredembarra, a 10 km) a les més llunyanes (com Buenos Aires, a 5.500 km).
S'accedeix al mirador per unes escales de pedra encastades al mur; la barana, metàl·lica, està molt deteriorada, cosa que fa que la pujada sigui una mica perillosa.

## Referències

* 1 2 «Torre del Mas d'en Gosch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 març 2019].
# U3 (Hamburg)

La U3 és una línia del metro d'Hamburg (Alemanya) que mesura 20,681 km i té 26 estacions. És una línia circular, a la riba dreta de l'Elba, amb un branc al nord-est en direcció de Wandsbek Gartenstedt.
És la línia amb més interès turístic de la xarxa del metro d'Hamburg. Una gran part passa a cel obert, entre els estacions Sankt Pauli i Rödingsmarkt hi ha una vista espectacular al port d'Hamburg, connecta a l'estació Landungsbrücken amb els transbordadors de vianants de la xarxa del transport públic a l'Elba vers la futura sala de concerts Elbphilharmonie i l'illa de Finkenwerder, entre les estacions Schlump i Barmbek es veu una part d'avingudes amb molts edificis de pisos de la fi del segle xix (Gründerzeit), del modernisme i de la nova objectivitat de l'entreguerres, el parc municipal, passa uns ponts a l'Alster, el Leinpfadkanal, l'Osterbek, l'estadi del club de futbol Sankt Pauli i molt més. El 2012 es va celebrar el seu centenari, i la premsa alemanya parlava dels cent anys de «la línia de metro més maca d'Europa».
L'Hamburg Hochbahn AG o HHA explota la línia, en coordinació amb Hamburger Verkehrsverbund (HVV), creada el 1965 que ofereix una tarifa unificada i un servei integrat a tota l'àrea metropolitana d'Hamburg.
La línia circular va ser construïda entre 1906 i 1912, aleshores 17,487 km i 23 estacions. L'obra va començar el 1906 al pantà Kuhmülenteich al riu Wandse. La concessió va ser atribuïda a la societat Siemens & Halske que va crear la societat Hamburger Hochbahn AG per aquesta fi el 1911 que va començar l'explotació comercial del primer i més vell tram més de la xarxa hamburguesa aquest mateix any: de l'ajuntament (Rathaus), per l'estació central (Hauptbahnhof) cap a Barmbek. El 10 de maig del 1912 va seguir el tram Barmbek-Kellinghusenstrasse, i el 25 de maig el tram cap a Sankt Pauli. El cercle es va tancar amb el tram Sankt-Pauli cap a l'ajuntament del 29 de juny del 1912. Aleshores els trens tenien encara tres classes.

## Referències

* ↑ «U3: Streckenverlauf & Sehenswertes» (en alemany). [Consulta: 23 setembre 2015]. (U3= ruta i llocs d'interès)
* ↑ Epd «Europas schönste U-Bahnlinie wird 100 Jahre alt». Die Welt, 16-02-2012. «Um die Alster: Eine besonders günstige Stadtbesichtigung für Hamburg-Touristen bietet die Fahrt mit der U-Bahnlinie U3 auf dem historischen "Barmbeker Ring" (Un volt a l'entorn de l'Alster. Un viatge amb la línia U3 (la històrica línia circular de Barmbek) és la visista turística més barata)»
* ↑ «Abbildung 29» (en alemany). Deutsche Bauzeitung, 46, 71, 04-09-1912, pàg. 614.
* ↑ Straßenburg, Jan; Tode, Sven; Engel, Sandra. Juliana Topka (redacció). Von null auf hundert in nur sechs Jahren. 1906 bis 1912: Wir bauen Hamburgs erste U-Bahn. Hamburg: Völker Verlag, 2007. ISBN 978-3-940020-45-1.
* ↑ Hanke, Christian «In Barmbek fing alles an. 100 Jahre U-Bahn in Hamburg» (en alemany). Hamburger Wochenblatt, 22-02-2012, pàg. 1 & 3. (Tot va començar a Barmbek: 100 anys de metro a Hamburg)
* «Web del HVV tarifes i horaris» (en alemany).
* «Web del HHA» (en alemany). Arxivat de l'original el 2007-08-30. [Consulta: 23 setembre 2015].
# Ulisses Correia e Silva

Jose Pina Ulisses Correia e Silva (Praia, 4 de juny de 1962) és un empresari i polític capverdià que va ser elegit primer ministre de Cap Verd el 22 d'abril de 2016.
Va prendre possessió després que el seu partit, el Moviment per la Democràcia, guanyés les eleccions parlamentàries del 20 de març de 2016.

## Biografia

Silva va llicenciar-se en Organització i Gestió d'Empreses en 1988 a l'Instituto Superior de Economia e Gestão de la Universidade Técnica de Lisboa. Va començar la seva carrera en el sector bancari i entre 1989 i 1994 va ocupar diversos càrrecs importants en el sector i amb el temps va arribar a ser director d'administració al Banc de Cap Verd. Entre 2002 i 2007 va ocupar diversos llocs de treball docent d'economia a la Universitat Jean Piaget de Cap Verd.
A poc a poc Silva començà a treballar per al govern i fou secretari d'estat per a finances entre 1995 i 1998 i ministre de finances de 1999 a 2000.

### Vida personal

És casat amb una dona de Praia i té dos fills.

## Referències

* ↑ conexaolusofona.org. «Chefe do Executivo cabo-verdiano promete respostas rápidas mas alerta que não há soluções milagrosas».
* ↑ «Ulisses 2016». Arxivat de l'original el 2016-10-07. [Consulta: 19 abril 2016].
* ↑ «Wayback Machine», 23-04-2016. Arxivat de l'original el 2016-04-23. [Consulta: 16 març 2020].
* ↑ «Ulisses Correia e Silva é eleito Primeiro-Ministro de Cabo Verde». [Consulta: 19 abril 2016].
* ↑ «Cabo Verde | Presidential Power» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-04-02. [Consulta: 19 abril 2016].
# Conjunt de Valleta

El conjunt de Valleta és un element patrimonial del municipi de Llançà (l'Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És situat al sud-oest del nucli urbà de la població de Llançà, a la qual pertany, molt proper al límit municipal amb el terme de Vilajuïga. L'origen del veïnat de Llançà es produeix vers el segle XVIII quan l'increment de la població fa que s'abandoni el nucli medieval de Llançà que vivia protegit per les muralles. És en aquest context que es crea el conjunt de masos i cases de Valleta.
Es tracta del conjunt d'habitatges que conformen la part de tramuntana del nucli de Valleta, delimitades per la riera del mateix nom i articulades al voltant del carrer de Sant Silvestre. Per accedir al nucli cal creuar el pont de Valleta. Està format per un sol ull o arc de mig punt, bastit amb maons disposats a sardinell. El pont presenta la data 1912 gravada a la clau de la banda de ponent. La barana, de perfil apuntat, és bastida en pedra sense treballar i està lligada amb abundant morter de calç, mentre que el paviment ha estat refet recentment. Pel que fa a la tipologia edificatòria del nucli, majoritàriament les construccions responen a masies de planta rectangular, amb les cobertes de teula de dues vessants distribuïdes en planta baixa i pis. Presenten obertures rectangulars i de mig punt, amb els emmarcaments arrebossats o bastits amb maons. Algunes d'elles presenten porxos coberts amb voltes rebaixades, oberts a l'exterior mitjançant arcs de mig punt o bé rebaixats. La majoria de cases han estat ampliades i rehabilitades en diferents èpoques, tot i que encara mantenen l'estructura original. Cal destacar un pou de pedra situat a tocar del nucli, força ben conservat.
Les construccions estan bastides en pedra lligada amb morter de calç, tot i que algunes presenten els paraments arrebossats.

## Vegeu també

* Sant Silvestre de Valleta

## Referències

* 1 2 3 4 «Conjunt de la Valleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Sèrie 453 de Renfe

La sèrie 453 de Renfe és una sèrie conformada per 79 trens elèctrics de rodalia que entraran en servei a partir de 2025. Són composicions de dos pisos, el principal avantatge dels quals serà la seva gran capacitat de passatgers. És per això que aniran majoritàriament destinats als nuclis de Madrid i Barcelona per a substituir i completar a les sèries més antigues, especialment a les 450 i 451. La sèrie es divideix en dues subseries, una amb 4 cotxes i una altra amb 8 cotxes, i podrà circular a una velocitat màxima de 140 km/h per línies electrificades a 3 kVcc. La seva construcció va ser adjudicada en 2021 a Stadler Rail València. És una sèrie preval de la futura sèrie 452.
Els trens es fabriquen en les instal·lacions de l'empresa situada a Albuixec (València). En 2024 dues primeres unitats van començar les proves de validació. Una vegada superat aquest procés Stadler Rail València començarà a fabricar en sèrie la resta de trens. Es lliuraran dues unitats cada mes.

## Característiques

Els automotors d'aquesta sèrie estaran composts per dos tipus de cotxe: d'una banda, cotxes motors d'una planta de la família FLIRT, plenament accessibles amb pis baix continu, i per un altre, cotxes remolqui de dues plantes de la família KISS, de major capacitat. La combinació d'aquests dos tipus de cotxe permetrà crear diferents configuracions. Segons Stadler, les que operaran habitualment seran la T100, de 4 cotxes (Mc-R-R-Mc), i la T200, de 8 (Mc-R-R-M-M-R-R-Mc).
Tots els trens són plenament accessibles en els cotxes de pis únic, en els quals es reserven zones per a carrets de bebè, bicicletes i cadires de rodes. A més, disposen de wifi i endollis USB en tots els seients i d'un sistema de videovigilància per CCTV en tots els seus cotxes.

## Referències

* 1 2 3 «UT 453,el nuevo "Buque" de Renfe - Trenvista» (en espanyol europeu), 22-07-2024. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ «Renfe y Stadler compran 59 trenes de gran capacidad para el Cercanías». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ 20minutos. «Renfe y Stadler compran 59 trenes de gran capacidad para el Cercanías» (en castellà). www.20minutos.es - Últimas Noticias, 15-07-2021. [Consulta: 20 setembre 2024].
* ↑ Bono, Ferran. «Renfe prevé contar con la flota más moderna de Europa en 2026 con la fabricación de 436 trenes» (en castellà). El País, 06-07-2023. [Consulta: 21 setembre 2024].
* ↑ «Ficha técnica de las nuevas unidades 453 de Stadler Rail fabricadas para Renfe Cercanías.».
# Diego Hurtado de Mendoza (poeta)

Diego Hurtado de Mendoza (Granada, 1505 - Madrid, 1575) va ser un poeta i diplomàtic castellà. Fill del comte de Tendilla, va estudiar a Granada i Salamanca. Va ser el primer marqués de Mondéjar i va estar a Itàlia.
Més tard va actuar com a ambaixador a Anglaterra en 1537, on se li va encomanar negociar unes bodes reials que es van frustrar. Llavors, nomenat ambaixador a Venècia (1539 - 1547), va representar a més a Carles V en el Concili de Trtnt.
Ambaixador a Roma (1547), va ser després governador de Siena, on va sufocar una insurrecció. Se'l va acusar d'irregularitats financeres, i el procés que va sol·licitar per a demostrar-ne la innocència es va dictar trenta anys més trad amb la seua absolució (1578). De tornada a la península Ibèrica, va ser proveïdor de l'Armada de Laredo i en 1556 va rebre l'hàbit de l'Orde d'Alcàntera. Tres anys després està a Brussel·les; durant l'agonia del príncep Carles (1568), va tindre una disputa violenta amb un cavaller que va desembocar en el seu desterrament a Medina del Campo per ordre de Felip II, desterrament que mesos després se li va desplaçar a Granada, on el seu nebot el marqués de Mondéjar el va posar al front de l'exèrcit que va haver de combatre la insurrecció dels moriscos. A Granada va estar fins a 1574, any en què se li va permetre l'accés a la Cort, si bé no a Palau.
Diego Hurtado de Mendoza representa l'aristòcrata militar i humanista del segle xvi, compaginador de les armes i les lletres a la mateixa altura. Coneixia el llatí, el grec, l'hebreu i l'àrab, a més de diverses llengües europees. Va reunir una nombrosa biblioteca al llarg dels seus múltiples viatges per tot Europa que va anar a parar al Monestir de San Lorenzo del Escorial. Junt amb Garcilaso de la Vega i Joan Boscà va introduir els nous temes, metres i estrofes de la lírica italiana, si bé, al contrari que aquests autors, es va inclinar més prompte per la sàtira maliciosa i coent (la Faula del carranc, per exemple), i va ser el primer a cultivar el burlesc tema del «sonet del sonet». De totes maneres, no va deixar d'emprar l'art menor i en els seus versos lírics trasllueix una fina melancolia. Destaca la seua Epístola a Boscán i el poema mitològic Faula d'Hipómenes i Atalanta.

## Referències

* ↑ Lynch, John, 1927-. Monarquía e imperio : el reinado de Carlos V (en castellà). Madrid: El País, 2007, p. 57. ISBN 978-84-9815-756-7.
# Abdelhamid Abdou

Abdelhamid Abdou (àrab: عبد الحميد عبده) (Egipte, 20 de desembre de 1905 - Alexandria, 11 de juny de 1972) fou un futbolista egipci de la dècada de 1930.
Fou internacional amb la selecció d'Egipte, amb la qual participà en la Copa del Món de futbol de 1934.
Pel que fa a clubs, destacà a El-Olympi.

## Referències

* ↑ Copa do Mundo da FIFA Itália 1934 Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine.
# Etiuni

Etiuni era el nom urartià d'una regió entre Aní i Erevan, a l'Araxes, al sud d'Eriaqi.
Argisti I d'Urartu (785 aC-753 aC) va derrotar el seu rei Uduri i va fundar allí la ciutat d'Argishtikhinili (després Armavir). Cap al 750 aC Sarduri II d'Urartu va fer una campanya militar al país.

## Referències

* ↑ Hakobyan, Tadevos. Հայաստանի Պատմական Աշխարհագրություն (Historical Geography of Armenia). Erevan: Yerevan State University Press, 2007, p. 133.

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire d'Armenia
# Província de Lorí

Lorí ( (?·pàg.); avui Lorí Berd, Fortalesa de Lorí) és una província d'Armènia al nord-oest del llac Sevan, la capital és Vanadzor, tercera ciutat del país (anteriorment Kirovakan i abans Kharakilisa). Lori està a la riba del riu Dzoragel i a tocar de la ciutat de Stepanavan. En aquesta província hi ha el Monestir de Hakhpat i Sanahín Patrimoni de la Humanitat.
Al segle xi i fins a la meitat del XIII fou seu dels anomenats reis Korikian de Lorí, entre els quals va destacar David Anholin (989-1048) que dominaven el Tashir. Al segle xii Lori va passar als germans Ivane i Zakare Zakarian, eristhavis georgians, i encara la posseïen quan van arribar els mongols.
# Aristakès de Lastiver

Aristakès de Lastiver (armeni: Արիստակես Լաստիվերցի; 1002-1080) fou un historiador i cronista de l'Armènia medieval. Fou autor de moltes obres, entre les quals destaca la seva Història: Sobre el patiment infligit pels pobles estrangers que ens envolten, que descriu les relacions d'Armènia amb l'Imperi Romà d'Orient i Geòrgia, així com les devastadores invasions seljúcides del segle xi i les tortures de cristians pels seljúcides.
Anteriorment es creia que venia d'un poble anomenat Lastivard o Lastivert, però actualment els acadèmics pensen que Aristakès nasqué en un poble conegut com a Lastiver, possiblement situat prop d'Artze. No se sap gaire cosa sobre la seva vida. Com a vardapet que era, tenia un bon coneixement de la teologia cristiana i parlava grec i, probablement, diverses altres llengües. Escrigué la seva història entre el 1072 i el 1079 sense el suport d'un mecenes, relatant els fets històrics dels quals fou testimoni. L'obra d'Aristakès, que es compon de 25 capítols i un colofó únic, descriu les invasions seljúcides des del 1047-1048 fins a la batalla de Mantziciert (1071), passant per la caiguda d'Aní (1064).

## Referències

* ↑ Manukian, G. Abrahamian, A.. Արիստակես Լաստիվերցի: Պատմություն (Aristakès de Lastiver: Història) (en armeni). Haiastan, 1971, p. vii-viii.