OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Faustino Gazulla Galve

Faustino Gazulla Galve (Muniesa, província de Terol, 1879 - Barcelona, 24 de març de 1938) fou un religiós i historiador aragonès, membre de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona
Va ingressar al convent de Nuestra Señora del Olivar (Estercuel), on hi va prendre els hàbits de l'Orde de la Mercè i es va fer religiós. El 1916 es llicencià en Filosofia i Lletres a la Universitat de Barcelona. Va ser provincial d'Aragó i cronista general de l'orde de la Mercè. Va participar en alguns dels Congressos d'Història de la Corona d'Aragó. Pels seus nombrosos estudis històrics va ser nomenat acadèmic de nombre de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i corresponent de la Reial Acadèmia de la Història.
L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a Barcelona. Perseguit per la FAI a causa d'haver estat superior de la seva orde, va estar amagat a diverses cases de Sants amb identitat falsa fins que va morir el 24 de març de 1938 a causa de les ferides sofertes durant el bombardeig de l'aviació franquista a l'estació de França el 5 de març de 1938.

## Obres

* Los Reyes de Aragón y la Purísima Concepción de María Santísima, 1905
* Jaime I de Aragón y la Orden de la Merced, 1908
* Vida de Santa María de Cervelló, 1909
* Historia de la Falsa Bula a nombre del Papa Gregorio XI, inventada por el dominico Fr. Nicolás Aymerich contra las doctrinas Lulianas, 1910
* ¿La Orden de la Merced se fundó en 1218?, 1913
* La Patrona de Barcelona y su Santuario, 1918
* Jaime I de Aragón y los Estados Musulmanes, 1919
* Refutación de un libro titulado San Raimundo de Peñafort, Fundador de la Orden de la Merced, 1920
* Las Compañías de Zenetes en el reino de Aragón (1284- 1291), 1927
* La Redención de Cautivos entre los Musulmanes, 1929
* La Orden de Nuestra Señora de la Merced (estudios histórico-críticos), 1934

## Referències

* ↑ «Faustino Gazulla Galve». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ «Los Mercedarios de Bonsuccés Barcelona, II Parte». Arxivat de l'original el 2016-02-05. [Consulta: 4 febrer 2016].

## Enllaços externs

* Faustino Gazulla a la Biblioteca Cervantes Virtual
# Federico Roncali Ceruti

Federico Roncali Ceruti (Cadis, 31 de maig de 1806 - Madrid, 4 d'abril de 1857) fou un polític i militar espanyol, comte d'Alcoi, cap de govern i ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Era fill del marí Agustín Roncali y Martínez de Murcia, cavaller de l'Orde de Sant Jaume i germà de Joaquín Roncali y Ceruti. Militar com el seu pare, va lluitar en la campanya del Nord durant la primera guerra carlina, després de la qual fou ascendit a mariscal de camp. El 1840 fou destinat a la divisió de Castella la Nova. Milità al Partit Moderat i va tenir friccions amb Baldomero Espartero, raó per la qual va donar suport Ramón María Narváez. Aquest el va nomenar capità general de Navarra (1843) i de València. Ocupant aquest càrrec va reprimir durament la Rebel·lió de Boné liderada pel coronel de cavalleria i comandant de carabiners Pantaleón Boné, qui es va fer amb la ciutat d'Alacant durant 44 dies fins a la seva execució. La duresa de la repressió li va valdre el 1846 que la reina Isabel II d'Espanya li concedís el títol de comte d'Alcoi.
En 1845 fou nomenat senador vitalici i durant uns dies fou ministre de guerra en el govern de Manuel Pando Fernández de Pinedo. Després fou destinat com a capità general a Granada i Galícia. De 1848 a 1850 fou capità general de Cuba. Fou també President del Consell de Ministres i ministre d'Estat del 14 de desembre de 1852 al 14 d'abril de 1853.

## Referències

* ↑ Federico Roncali a geneanet.org
* ↑ «Federico Roncali Ceruti». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.486. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Senat
# Giordano Turrini

Giordano Turrini (Anzola dell'Emilia, 28 de març de 1942) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1969 i 1981. Es dedicà al ciclisme en pista, especialitzant-se en les proves de velocitat.
Com a ciclista amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Mèxic de 1968, en què va guanyar la medalla de plata en la prova de velocitat individual, per darrere Daniel Morelon i superant Pierre Trentin.
Com a professional destaquen dues medalles de plata i dues de bronze en diferents campionats mundials de ciclisme en pista, així com vuit títols nacional i un d'europeu.

## Palmarès

* 1964
** Campió d'Itàlia amateur de tàndem, amb Giovanni Pettenella
* 1965
** Campió d'Itàlia amateur de velocitat
* 1966
** Campió d'Itàlia amateur de tàndem, amb Walter Gorini
* 1967
** Campió d'Itàlia amateur de velocitat
* 1968
** Campió del món amateur de tàndem, amb Walter Gorini
** Campió d'Itàlia amateur de tàndem, amb Walter Gorini
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Ciutat de Mèxic en velocitat individual
* 1970
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1971
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1972
** Campió d'Europa de Velocitat
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1974
** Campió d'Europa de Velocitat
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1975
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1976
** Campió d'Europa de Velocitat
* 1977
** Campió d'Europa de Velocitat
* 1978
** Campió d'Europa de Velocitat
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1979
** Campió d'Europa de Velocitat
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1980
** Campió d'Itàlia de velocitat

## Referències

* ↑ «TURRINI Giordano». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ «Olympedia – Giordano Turrini». [Consulta: 8 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giordano TURRINI» (en italià). [Consulta: 8 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Giordano Turrini a sitiodeciclismo.net
# Canal de Kennedy

El Canal de Kennedy (danès: Kennedykanalen; francès: Passage Kennedy; anglès: Kennedy Channel) és un cos d'aigua de l'Àrtida, entre l'illa de Grenlàndia i l'illa més septentrional del Canadà, Ellesmere.
El nom li va ser donat per Elisha Kane cap al 1854 durant el seu segon viatge a l'Àrtida a la recerca de l'expedició perduda de Franklin. Tanmateix, no està del tot clar per a qui va nomenar Kennedy al canal. És possible que Kane tingués en compte al també explorador William Kennedy, a qui havia conegut uns quants anys abans, mentre ambdós estaven implicats en les primeres recerques de l'expedició de Franklin. Amb tot, la majoria dels historiadors creuen que va ser nomenat per John Pendleton Kennedy, el secretari de la Marina dels Estats Units entre 1852 i 1853, sota la direcció del qual va tenir lloc el segon viatge de l'Àrtida de Kane.

## Geografia

El Canal de Kennedy forma part de l'estret de Nares que uneix la conca de Kane amb la conca de Hall, entre els Caps Lawrence i Jackson i els Caps Baird i Morton. Té uns 130 quilòmetres de longitud, i entre 24 i 32 d'amplada i una mitjana de profunditats de l'aigua d'entre 180 i 340 metres.
Conté l'illa de Hans, reclamada tant pel Canadà com per Dinamarca, perquè es troba en un punt intermedi entre les dues costes, i sols per 1.000 metres és més a prop de la costa de Grenlàndia. El canal també conté dues illes més, l'illa de Franklin i de Crozier, que pertanyen a Grenlàndia. L'illa de Hannah es troba a la desembocadura del fiord de Bessel, al nord-est del Cap Bryan.

## Referències

* 1 2 Prostar Sailing Directions 2005 Greenland and Iceland Enroute, p. 93

## Enllaços externs

* Atles del Canadà on-line Arxivat 2008-09-02 a Wayback Machine. (anglès) (francès)
# Anna-Maria Müller

Anna-Maria Müller (Friedrichroda, 23 de febrer de 1949 - Berlín, 23 d'agost de 2009) fou una conductora de luge alemanya que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya, durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Grenoble, on tot i finalitzar en segona posició en la prova individual del programa de luge fou desqualificada per haver comés irregularitats en l'escalfament. Quatre anys més tard, als Jocs de Sapporo, guanypa la medalla d'or en la mateixa prova.
En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata al Campionat del món de luge i una d'or i una de bronze al Campionat d'Europa.

## Referències

* 1 2 «Anna-Maria Müller Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 22 febrer 2020].
# Rodolf Pell de Llop

Rodolf Pell de Llop (francès antic: Rudolph Peel de Lan o Pel-de-Leu; grec medieval: Ραούλ ο Λυκοδέρμων, Raül o Likodérmon) fou un prohom i diplomàtic normand que fou ambaixador de Robert Guiscard a la cort de l'emperador romà d'Orient Aleix I Comnè poc abans de l'esclat de les guerres romano-normandes. Segons Anna Comnè, que l'anomena Raül, era germà de Roger, un desertor normand als romans, però Aleksandr Kajdan ho rebutja perquè no hi ha cap altra font contemporània que corrobori els seus suposats vincles fraternals.
Cap al 1080, Guiscard el despatxà com a ambaixador a l'Imperi Romà d'Orient per queixar-se dels greuges que Nicèfor III Botaniates havia perpetrat contra la seva filla, Olímpia, que havia estat enviada a Constantinoble per casar-se amb Constantí Ducas, fill de l'emperador Miquel VII Ducas, abans que aquest últim fos derrocat per Botaniates. Tanmateix, quan Rodolf arribà a Constantinoble, Botaniates ja havia hagut de cedir el tron a Comnè. A més a més, Rodolf veié amb els seus propis ulls l'emperador derrocat Miquel Ducas, tancat en un monestir, i confirmà així que Rector era un impostor. Guiscard es prengué la notícia molt malament i amenaçà d'executar Rodolf a l'acte, però aquest últim aconseguí fugir a l'altra banda de l'Adriàtic.
Hi ha autors que en fan el fundador de la nissaga romana d'Orient dels Raüls/Ral·les, però no hi ha cap font de l'època que digui que Rodolf desertés als romans d'Orient.

## Referències

* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre I, capítol XV, secció 5.
* 1 2 Kajdan, 1991, «Raoul» (A. Kajdan).
* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre I, capítol XV, seccions 2-5.

## Bibliografia

* Comnena, A. «Alexíada». Viquitexts, 2021-2025.
* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
# Feliciano Barrios Pintado

Feliciano Barrios Pintado (Madrid, 23 d'abril de 1954) és un jurista i historiador del Dret espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Trajectòria professional

Reconegut especialista en Història de l'Administració Pública de l'Edat Moderna, Institucions Nobiliàries i Història del Dret Indià; després de doctorar-se en Dret per la Universitat Complutense de Madrid, va exercir com a professor en aquesta universitat, on va ser deixeble de José Antonio Escudero López, i Director i Col·legial d'Honor del Col·legi Major Diego de Covarrubias.
El 1986 obté per oposició la càtedra d'Historia del Dret i de les Institucions de la Universitat de Castella-la Manxa. En aquesta mateixa universitat ha estat degà, avui honorari, de la Facultat de Ciències Jurídiques i Socials de Toledo.
Entre altres càrrecs, ha estat Subdirector del Centro de Estudios Políticos y Constitucionales i de l'Institut Internacional d'Història del Dret Indià, vicecomissari de l'Exposició Nacional “El món que va viure Cervantes”, commemorativa del IV centenari de la publicació del Quixot, membre del Consell d'Honor de l'Anuario de Historia del Derecho Español i membre de la Comissió d'Experts per al futur del Valle de los Caídos.
El 13 d'abril de 2007 va ser escollit Acadèmic de Nombre de la Reial Acadèmia de la Història i va prendre possessió el 8 de març de 2009. És també cadèmic de nombre de la Reial Acadèmia Matritense d'Heràldica i Genealogia i corresponent de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació i de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras. Igualment és Acadèmic Corresponent de la Nacional de la Història de l'Argentina i de la Xilena de la Història, a més de Patró de l'Institut d'Estudis Històrics i Hospitalaris de l'Orde de Malta (Icomal).

## Càrrecs i distincions

* Comanador de l'Orde de Carles III.
* Creu distingida de primera classe de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort.
* Comanador de l'Orde de l'Estrella Polar de Suècia
* Venera de l'Orde Mexicana de l'Àguila Asteca.

## Obres

* Los Reales consejos El gobierno central de la Monarquía en los escritores sobre Madrid del siglo XVII, 1988.
* Derecho y administración pública en las Indias Hispánicas, 2002
* Textos de historia del derecho español, 2004.
* España 1808. El Gobierno de la Monarquía, 2009.

## Enllaços externs

* Ressenya biogràfica de Feliciano Barrios Pintado a la Reial Acadèmia de la Història Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine.
* «Obra de Feliciano Barrios Pintado» a Dialnet.
* Relació d'Acadèmics de nombre de la Reial Acadèmia de la Història Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine.
* Feliciano Barrios ingresa en la Real Academia de la Historia al diario ABC
# Harald Ehrig

Harald Ehrig (Zwickau, 6 de novembre de 1949) és un corredor de luge alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sapporo, on guanyà la medalla de plata en la prova individual del programa de luge. En el seu palmarès també destaquen dues medalles de bronze al Campionat del món de luge i una d'or i una de plata al Campionat d'Europa.

## Referències

* 1 2 «Harald Ehrig Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 17 febrer 2020].
# Llista de topònims de Santa Llogaia d'Àlguema

Llista de topònims (noms propis de lloc) del municipi de Santa Llogaia d'Àlguema, a l'Alt Empordà
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## casa

| imatge | Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) | Dades a WD |
| | Casa al carrer Sant Antoni, 11 | Santa Llogaia d'Àlguema | casa | Estil: arquitectura gòtica arquitectura popular | 42° 14′ 00″ N, 2° 57′ 10″ E﻿ / ﻿42.233259°N,2.95272°E﻿ / 42.233259; 2.95272 40 msnm | bé integrant del patrimoni cultural català | Casa al carrer Sant Antoni, 11 (Santa Llogaia d'Àlguema) | |
| | Casa al carrer Sant Antoni, 13 | Santa Llogaia d'Àlguema | casa | Estil: arquitectura gòtica arquitectura popular | 42° 14′ 00″ N, 2° 57′ 10″ E﻿ / ﻿42.233376°N,2.952647°E﻿ / 42.233376; 2.952647 43 msnm | bé integrant del patrimoni cultural català | Casa al carrer Sant Antoni, 13 (Santa Llogaia d'Àlguema) | |

## curs d'aigua

| imatge | Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) | Dades a WD |
| | Manol | Alt Empordà | curs d'aigua | Desemboca: Muga Llarg: 40km Conca: 150km² | 42° 16′ 29″ N, 3° 01′ 33″ E﻿ / ﻿42.2747°N,3.02589°E﻿ / 42.2747; 3.02589 48 msnm | | Manol | |
| | Àlguema | Alt Empordà | curs d'aigua | Desemboca: Manol | 42° 14′ 02″ N, 2° 57′ 17″ E﻿ / ﻿42.23384444°N,2.95461389°E﻿ / 42.23384444; 2.95461389 | | | |

## masia

| Nom | Ubicat a | instància de | coordenades |
| Mas Gratacòs | Santa Llogaia d'Àlguema | masia | 42° 14′ 19″ N, 2° 57′ 01″ E﻿ / ﻿42.23869722°N,2.95020028°E﻿ / 42.23869722; 2.95020028 |
| Mas Veí | Santa Llogaia d'Àlguema | masia | 42° 14′ 14″ N, 2° 57′ 17″ E﻿ / ﻿42.2372°N,2.95484°E﻿ / 42.2372; 2.95484 |
| el Molí | Santa Llogaia d'Àlguema | masia | 42° 13′ 48″ N, 2° 56′ 57″ E﻿ / ﻿42.2298862731161°N,2.94912678762648°E﻿ / 42.2298862731161; 2.94912678762648 |

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) |
| Restes de l'antic portal de muralla | Santa Llogaia d'Àlguema | porta de ciutat | Estil: arquitectura popular 14th century | 42° 14′ 01″ N, 2° 57′ 09″ E﻿ / ﻿42.233506°N,2.952501°E﻿ / 42.233506; 2.952501 ca:A llevant de l'església | bé integrant del patrimoni cultural català | Portal de muralla (Santa Llogaia d'Àlguema) |
| Santa Llogaia | Santa Llogaia d'Àlguema | església | Estil: arquitectura romànica arquitectura popular | 42° 14′ 00″ N, 2° 57′ 08″ E﻿ / ﻿42.2333°N,2.95219°E﻿ / 42.2333; 2.95219 | bé integrant del patrimoni cultural català | Església de Santa Llogaia d'Àlguema |
| Santa Llogaia d'Àlguema | Santa Llogaia d'Àlguema | entitat singular de població ens local històric de Catalunya capital municipal | 382 hab | 42° 14′ 00″ N, 2° 57′ 09″ E﻿ / ﻿42.233301°N,2.952417°E﻿ / 42.233301; 2.952417 43 msnm | | |
| casa consistorial de Santa Llogaia d'Àlguema | Santa Llogaia d'Àlguema | casa consistorial | | 42° 14′ 02″ N, 2° 57′ 11″ E﻿ / ﻿42.2339925°N,2.9531361°E﻿ / 42.2339925; 2.9531361 | | |
# Bartolomé Ruiz de Estrada

Bartolomé Ruiz de Estrada (Moguer, 1482 $^{(Gregorià)}$ - Cajamarca, 1532 $^{(Gregorià)}$) va ser un conqueridor espanyol. Va començar la seva carrera com a pilot de Cristòfor Colom, abans d'unir-se a Francisco Pizarro i Diego de Almagro en la seva conquesta del Perú. Ruiz era membre dels Tretze de la Fama i fou el primer europeu en veure i desembarcar a les costes de l'actual Equador. Va fundar la ciutat d'Esmeraldas.
El 1511 va ser reconegut com a pilot expert sota les ordres de l'almirall Cristòfor Colom. El primer treball conegut de Ruiz a les Amèriques va ser pilotar per Lorenzo de Aldana, explorant les regions costaneres de Panamà. El 1524 pilotà per Francisco Pizarro i Diego de Almagro i el seu exèrcit de 160 homes, iniciant la conquesta dels regnes situats a sud. Durant 60 dies van navegar pel litoral de l'actual Colòmbia, suportant durs enfrontaments amb els indis de la costa sud de Panamà, en què Almagro va perdre l'ull per una fletxa.
A continuació, Ruiz va navegar cap a l'Equador, convertint-se en el primer europeu en explorar les seves costes. Creuà la línia equatorial fins a Bahía de Caráquez i l'actual Manta. L'abril de 1526, després de superar tota mena de calamitats i inclemències climàtiques, arriben a l'illa del Gallo. Bartolomé Ruiz s'embarcà posteriorment cap a Panamà per demanar ajuda als socis Almagro i Luque per prosseguir l'empresa. Units van avançar cap al sud, ruta ja coneguda per Ruiz, i al setembre de 1527 van arribar a la península de Santa Elena i poc després a el golf de Guayaquil i les costes de Tumbes, on van construir una fortalesa denominada "Nova València".
El 26 de juliol de 1529 Pizarro va signar la capitulació amb l'emperador del Sacre Imperi Romanogermànic Carles V a Toledo. Va atorgar a Bartolomé Ruiz el títol i els honors d'"Hidalgo, cavaller de l'esperó d'or, pilot del mar del Sud", un salari de 75.000 maravedís a l'any i la regència perpetua de Tumbes. També va guanyar el títol d'escrivà de Tumbes per als seus fills.
Després que l'emperador inca Atahualpa fos capturat a Cajamarca el 1532, Ruiz va arribar amb tres vaixells per reforçar els espanyols. Allà va emmalaltir i va morir ràpidament als 50 anys.

## Bibliografia

* Torivio Medina, José. Bartolomé Ruiz de Andrade, primer Piloto de los Mares del Sur, Universidad de California 1909
* Kamen, Henry. Imperio, ISBN 84-03-09316-0
* Rostworowski, María. Historia del Tahuantinsuyu, ISBN 9972-51-029-8
* Villanueva Sotomayor, Julio R. El Perú en los tiempos modernos, Empresa Periodística Nacional S.A.C., Lima, Perú
* Ropero Regidor, Diego. El piloto Bartolomé Ruiz y el descubrimiento del Perú, Col. "Montemayor", Archivo Histórico Municipal; Fundación Municipal Cultura, Moguer, 1985.
* Cabezas y Cabezas, César. Bartolomé Ruiz, piloto mayor de la mar del Sur, Quito: Instituto geográfico militar, 1992

## Referències

* ↑ Prescott, W.H., 2011, The History of the Conquest of Peru, Digireads.com Publishing, ISBN 9781420941142
* 1 2 3 4 Hemming, J., 1970, The Conquest of the Incas, New York: Harcourt Brace Jovanovich, Inc., ISBN 0151225605
# Can Puiggener

Can Puiggener és un barri de Sabadell situat al nord-est de la ciutat, que deu el nom a l'antiga masia de Can Puiggener. Com a barri va néixer el 1947. Es va poblar amb l'onada migratòria de la dècada 1950 i, sobretot, després de la riuada del 1962. L'any 2013 hi vivien 6.500 persones. Consta de dos nuclis: un a la parta alta i el Pla, conegut també per el Llano. El barri té dues escoles públiques –l'Escola Joan Maragall i l'Escola La Tarlatana (que fins al 2019 es deia Alcalde Marcet)–, una biblioteca, un centre cívic, l'Església de Sant Roc...
Sota el barri hi ha l'horta del Fruiterar (o de Can Puiggener), com també diverses fonts, com la dels Gitanos o la de la Conquena.

## Referències

* ↑ Ordóñez, Marta. «Un barri que respira la brisa del Ripoll», 17-11-2019. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Redacció, Escrit per. «Can Puiggener: estat de la qüestió», 02-08-2013. [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Soledad Bengoechea Echaondo; Ricard Dessola Mediavila. Museu d'Història de Sabadell (Ajuntament de Sabadell). Sabadell nord: Ca n'Oriac, Can Deu, Can Puiggener..., 1983.
* ↑ Lluís Fernàndez i López. «Font de Can Puiggener. Font de la Conquena». Penell de Sabadell, 28, 5-1987, pàg. 21.
# Sistema glioxalasa

El sistema glioxalasa (en anglès: glyoxalase system) és un conjunt d'enzims encarregats de la destoxicació del metilglioxal i d'altres aldehids durant les diferents etapes del metabolisme. Aquest sistema ja s'ha estudiat tnt en bacteris com en eucariotes.
La destoxicació es realitza per l'accó consecutuva de dos enzimss tiol-dependents.Al principi, la glioxalasa I, catalitza la isomerització de l'hemitioacetal format entre le glutació (GSH) i els α-oxoaldehids (com és el metilglioxal) en S-2-hidroxyacilglutació La segona part és quan la glioxalasa II hidrolitza els tioèsters produïts per conduir, en l'exemple del métilglioxal, a la formació de lactat i de GHS à partir de S-D-lactoil-glutatió.
Aquest sistema mostra moltes de les característiques típiques dels enzims que disposen de toxines endògenes. En primer lloc mostren una especificitat estreta pel substrat. En segon lloc calen els tiols intracel·lulars com a part del mecanisme enzimètic i en tercer lloc, el sistema actua per a reciclar metabòlits reactius a una forma útil pel metabolisme cel·lular.

## Referències

* ↑ Vander Jagt, D. (1989). The glyoxalase system. In Glutathione: Chemical, Biochemical and Medical Aspects. Part A, D. Dolphin, R. Poulson, and O. Avramovic, eds. (Nova York: John Wiley & Sons), pp. 597-641.
* ↑ Dixon DP, Cummins L, Cole DJ, Edwards R «Glutathione-mediated detoxification systems in plants». Curr. Opin. Plant Biol., 1, 3, 1998, pàg. 258–66. DOI: 10.1016/S1369-5266(98)80114-3. PMID: 10066594.
* ↑ Inoue Y, Kimura A «Methylglyoxal and regulation of its metabolism in microorganisms». Adv. Microb. Physiol., 37, 1995, pàg. 177–227. DOI: 10.1016/S0065-2911(08)60146-0. PMID: 8540421.
* ↑ Thornalley PJ «Glyoxalase I--structure, function and a critical role in the enzymatic defence against glycation». Biochem. Soc. Trans., 31, Pt 6, 2003, pàg. 1343–8. DOI: 10.1042/BST0311343. PMID: 14641060.
* ↑ Creighton DJ, Hamilton DS «Brief history of glyoxalase I and what we have learned about metal ion-dependent, enzyme-catalyzed isomerizations». Arch. Biochem. Biophys., 387, 1, 2001, pàg. 1–10. DOI: 10.1006/abbi.2000.2253. PMID: 11368170.
* ↑ Vander Jagt DL «Glyoxalase II: molecular characteristics, kinetics and mechanism». Biochem. Soc. Trans., 21, 2, 1993, pàg. 522–7. PMID: 8359524.
# Fernando Bombal Gordon

Fernando Bombal Gordon (Carabaña, Comunitat de Madrid, 8 d'agost de 1944) és un matemàtic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

El 1968 es llicencià en ciències matemàtiques amb premi extraordinari a la Universitat Complutense de Madrid, el 1972 es va doctorar amb premi extraordinari. El 1974 fou professor agregat de la Universitat Complutense i el 1981 assolí la càtedra d'anàlisi matemàtica d'aquesta universitat. És membre de la Reial Societat Matemàtica Espanyola.
El 1988 ingressà com acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, de la que en 2004 en fou escollit acadèmic de número. En 2006 ingressà amb el discurs Paradojas y rigor: la historia interminable. De 2007 a 2015 fou nomenat secretari de la Secció d'Exactes de l'Acadèmia.

## Referències

* ↑ Homenaje al profesor Fernando Bombal al web de la RSME
* ↑ Biografia al web de la RAC

## Enllaços externs

* Web de Fernando Bombal
* Fernando Bombal a documat