OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eugeni Bonet Albero

Eugeni Bonet Albero (Barcelona, 1954) és un dels referents teòrics en els àmbits del cinema, el vídeo i els mitjans digitals dins el context espanyol. Durant quaranta anys, els seus escrits han testimoniat l'evolució d'aquestes disciplines i han fixat genealogies, línies de treball i vincles entre quatre generacions diferents de creadors. D'altra banda, les seves programacions audiovisuals han introduït temàtiques i corrents poc coneguts en els moments successius, fins al punt que moltes d'elles s'han convertit en autèntics manuals d'estudi obligatori. Bonet ha desenvolupat una notable trajectòria com a comissari d'exposicions i com a artista, aquesta última amb diversos films, vídeos i llargmetratges.
El 2014 el MACBA li dedica l'exposició L'ull escolta.

## Referències

* ↑ «Eugeni Bonet». Web. MACBA. Arxivat de l'original el 17 de maig 2014. [Consulta: 7 maig 2014]. «Web en CC-BY-SA»
* ↑ «Eugeni Bonet». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Jordi Santasusagna i Davins

Jordi Santasusagna i Davins (Cardona, 19 de febrer de 1971) és escriptor i guionista. Ha escrit diverses novel·les i obres de teatre, així com contes i relats de tota mena.

## Obres
### Novel·les

* L'infern d'alabastre, publicada el març de 2011 per Alrevés Editorial. ISBN 978-84-15098-06-5
* L'aleman, publicada l'abril del 2013 per Alrevés Editorial. ISBN 978-84-15098-99-7
* La lluna de Praga, publicada al desembre del 2013 per Onada Edicions. ISBN 978-84-15896-07-4.
* Bandera negra, publicada al març del 2014 per Editorial Gregal ISBN 978-84-941500-9-8
* Porcs (2021). Premiada amb el premi Memorial Agustí Vehí - Vila de Tiana

### Teatre

* de2en2 (2002, coautor amb Paco Hernández)
* esCrim (2003, coautor amb Paco Hernández)
* de3en3 (2003, coautor amb Paco Hernández)
* 7 dies de setembre (2005) - Recreació històrica dels darrers dies de resistència de Cardona el 1714. Representat cada any al Castell de Cardona.
* Primer Primera (2006)
* InLof (2007)
* Som i serem (2008)
* El padre que la parió (2009)
* El club dels contes guais (2009)
* VLAK (2009, coautor amb Paco Hernández)
* El somriure del botxi (2013) Musical
* Se alquila (2013)
* Viurem lliures o morirem (2013) - Recreació teatral històrica de la Guerra de Successió a Cardona.
* Les vídues del 118 (2017) - Tragicomèdia
* El Tron (2019) - Obra teatral commemorativa del mil·lenari de la fundació de la Canònica de Sant Vicenç
* El magatzem (2023) - Premi Jaume Vidal i Alcover de Teatre.

### Altres

* El diari del Joaquim i la Laura Bloc de ficció per capítols publicat a Regió 7.
* Històries - Bloc de relats i contes a Regio7
* A sol i serena - Relat que forma part del recull De tot cor (2012, Edicions de l'Albí)
* El camí de l'avi - Relat que forma part del recull Tot és possible (2014, Edicions de l'Albí)

## Referències

* ↑ «Editorial Alrevés». Arxivat de l'original el 2013-06-03. [Consulta: 27 abril 2013].
* ↑ Notícia a Regió7
* ↑ Notícia al 3/24
* ↑ «Jordi Santasusagna guanya el 8è Premi Memorial Agustí Vehí Vila de Tiana amb la novel·la ‘Porcs'». El Punt-Avui, 21-01-2021. [Consulta: 22 gener 2021].
* ↑ Regió7
* ↑ Regió7
* ↑ Manresa Info
# Creu de terme del carrer Castell (Senan)

La Creu de terme del carrer Castell és una obra de Senan (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Creu de ferro col·locada sobre un fust de pedra quadrangular. Tot i que el fust és més antic, la creu que s'alça és més nova. Aquesta és llatina de ferro amb una rosassa al centre i uns motius florals a la base.

## Història

Els veïns de la vila assenyalen que el fust podria ser un menhir prehistòric, ja que hi ha esculturat un cercle que podria representar el sol. La creu que hi ha es nova. La va fer el ferro Biel, de l'Espluga de Francolí.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Creu de terme del carrer Castell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Captain Tsubasa

Captain Tsubasa (キャプテン翼, Kyaputen Tsubasa, lit. 'Capità Tsubasa') és un manga i una sèrie d'anime que, tenint com a tema central el futbol, narra les aventures de Tsubasa Ozora i els seus amics des de la infància fins que són professionals i arriben a formar part de la selecció nacional del Japó. La sèrie d'anime es va poder veure als territoris de parla catalana només en castellà, amb el nom de Campeones: Oliver y Benji.
L'autor va declarar que, començant-se a interessar pel futbol el 1978, va voler impulsar aquest esport al Japó, on tradicionalment havia tingut més tirada el beisbol. Tanmateix, ha reconegut que el Futbol Club Barcelona ha estat i és actualment una font d'inspiració pràcticament des dels inicis de la sèrie.
L'associació de futbol del Japó va donar suport al desenvolupament de la sèrie a causa del seu potencial per crear aficionats a aquest esport.

## Argument

La trama se centra en la relació entre Tsubasa i els seus amics, la rivalitat contra els seus oponents, els entrenaments, la competició i els esdeveniments en cada un dels partits que es juguen. Aquests partits es caracteritzen per les detallades, espectaculars i sovint impossibles jugades que duen a terme els personatges.

## Curiositats

Al llarg de la història, Tsubasa, el protagonista de la sèrie, aconsegueix fitxar pel Futbol Club Barcelona, convertint-se així en tot una estrella. Això no obstant, en la versió animada del manga, el nom de Futbol Club Barcelona fou canviat per "Catalunya FC".

## Referències

* ↑ Redacció «El creador de "Oliver y Benji" se inspiró en el Barça». Marca, 01-11-2013 [Consulta: 3 desembre 2013].
* ↑ Estrada, Oriol; Bernabé, Marc. 501 mangas que leer en español (en castellà). Barcelona: Norma Editorial, 2019, p. 101. ISBN 978-8467939408.

## Bibliografia

* Estrada, Oriol; Bernabé, Marc. 501 mangas que leer en español (en castellà). Barcelona: Norma Editorial, 2019, p. 105. ISBN 978-8467939408.
# 647
## Esdeveniments

* Safetula (Àfrica): Els àrabs, comandats per Abd Allah ben Sad, després d'haver entrat en diverses ciutats de la província, derroten en batalla els romans d'Orient del governador Gregori i ocupen la Bizacena.
* Kudjha (Àsia central): El general A-che-na Cho-eul, d'origen turc oriental, al servei de la dinastia Tang xinesa, ataca el país i causa una gran mortaldat, sembrant una onada de terror a tots els països de la regió.
* Cartago: La ciutat és destruïda pels àrabs i inicia la seva despoblació irreversible.
* Castres (Austràsia): Es funda l'abadia de Castres.
* Maastricht (Austràsia): Amand és nomenat bisbe de Tongres i Maastricht.

## Necrològiques

* Safetula, Àfrica: Gregori, governador bizantí de la província, en batalla.
* Albi, Austràsia: Constanci, bisbe de la ciutat.
* 17 de gener, Bourges, Austràsia: Sant Sulpici el Pietós, fundador.
# Josep Antoni Comes Ballester

Josep Antoni Comes Ballester (Pedreguer, 1930 - Alaquàs, 3 d'agost de 2022) fou un sacerdot, periodista i editor valencià, fundador i primer director de la revista Saó.
Religiós i progressista, va impulsar la valencianització de l'Església Catòlica. El 21 de novembre de 1975, l'endemà de la mort de Francisco Franco, organitzà el primer equip de redacció al Convent de Sant Doménec de València per tal de fundar la revista Saó. El primer número aparegué a la venda gairebé un any després, el juliol de 1976, amb l'objectiu d'enfrontar-se a la política reaccionària i conservadora de l'Església Catòlica.
Fou capellà durant molts anys de l'Església de la Mare de Déu de l'Olivar d'Alaquàs, situada a la comarca de l'Horta Sud, on passà els seus darrers temps. Juntament amb la seua germana Clementina, van fer importants donacions al seu poble natal. Morí el 3 d'agost de 2022, als noranta-dos anys. Estigué previst el funeral a les 12 hores del 4 d'agost a la parròquia de la Mare de Déu de l'Olivar i, posteriorment, el seu enterrament a la seua població natal de Pedreguer.

## Referències

* ↑ Costa, Esperança «‘Saó’: un fet insòlit en la premsa valenciana». El País [Madrid], 15-01-2014. ISSN: 1134-6582.
* ↑ «Josep A. Comes: «M’agradaria que SAÓ mantinga els dos pilars de cristianisme i valencianisme»», 07-07-2016. [Consulta: 3 agost 2022].
* 1 2 3 4 «S'ha mort Josep Antoni Comes, fundador de Saó i impulsor de la valencianització de l’Església». Vilaweb.cat, 03-08-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* 1 2 Martí, Joan Carles. «Fallece Josep Antoni Comes, el primer director de 'Saó'» (en castellà). Levante-EMV.com, 03-08-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «De la Banca Comes a la Llar dels Jubilats de Pedreguer: els germans Josep Antoni i Clementina han fet grans donacions de patrimoni al poble de manera generosa». [Consulta: 3 agost 2022].

## Bibliografia

* Serra, Xavier. Biografies parcials. Nascuts abans de la guerra (vol. 2). editorial Afers, 2009. ISBN 978-84-92542-45-1.
# Galbulimima

Les Himantandraceae són una família de plantes angiospermes reconeguda per la majoria dels taxonomistes. L'APG II system de 2003 l'assigna a l'ordre Magnoliales en el clade magnoliids. Només té un gènere, Galbulimima, de probablement dues espècies que són plantes nadiues de zones tropicals del sud-est asiàtic i Austràlia.

## Enllaços externs

* Himantandraceae Arxivat 2006-04-26 a Wayback Machine. in L. Watson and M.J. Dallwitz (1992 onwards). The families of flowering plants Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine.: descriptions, illustrations, identification, information retrieval. Version: 3 May 2006. http://delta-intkey.com Arxivat 2007-01-03 a Wayback Machine..
* Ethnobotany of Galbulimima belgraveana.
* Entheology of Galbulimima belgraveana Arxivat 2021-01-28 a Wayback Machine..
* links at CSDL, Texas. Arxivat 2008-10-12 a Wayback Machine.
# Polygonum viviparum

Polygonum viviparum o bistorta vivípara, (sinònims: Bistorta viviparum, Persicaria vivipara), és una espècie de planta comuna en l'alta Àrtida i també a grans altituds en les muntanyes com els Alps, Carpats, Caucas, Altiplà del Tibet i els Pirineus incloent els Pirineus catalans on floreix de juny a agost i viu en pastures entre els 1200 i els 2800 m d'altitud.
És una planta herbàcia glabra de rizoma curt, tuberós que fa de 5 a 15 cm d'alt. Les fulles basals són el·líptiques allargades amb pecíols llargs; les fulles superiors són linears i sense pecíol. Les seves flors són blanques o rosades a la part de dalt de l'espiga; les més baixes són substituïdes per bulbets. Les flors rarament produeixen llavors viables i la reproducció normalment es fa pels bulbets (per això rep l'epítet específic de vivipara) Els bulbets són rics en midó i són preferits per alguns ocells àrtics com la perdiu blanca i també pels rens; de manera ocasional els fan servir els indígenes de l'Àrtic.
És força comuna a la tundra.
Com altres plantes alpines i àrtiques és de creixement lent i la inflorescència pot trigar 3 a 4 anys en arribar a la maduresa des que es forma.

## Vegeu també

* Flora de Svalbard

## Referències

* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* ↑ Moss R, Parkinson JA «The digestion of bulbils (Polygonum viviparum L.) and berries (Vaccinium myrtillus L. and Empetrum sp.) by captive ptarmigan (Lagopus mutus)». Br J Nutr., 33, 2, March 1975, pàg. 197–206. DOI: 10.1079/BJN19750024. PMID: 1167787.
* ↑ Pamela K. Diggle «Extreme preformation in alpine Polygonum vivparum: an architectural and developmental analysis». Am. J. Bot., 84, 2, 1997, pàg. 154–169. Arxivat de l'original el 2008-10-14. DOI: 10.2307/2446077. JSTOR: 2446077 [Consulta: 12 agost 2013].
# Josep Bunyesc

Josep Bunyesc (Lleida, 1979) és un arquitecte català. És conegut pels seus projectes en construccions sostenibles, amb projectes d’arquitectura domèstica adequada a les condicions climatològiques, que li han valgut reconeixements internacionals.
Entre els seus projectes més destacats es troba la Casa Passiva Arboretum, amb estructura de fusta aïllant i llana d’ovella, i la construcció passiva modular transportable Noem, amb control de les emissions de CO₂ en tots els processos i materials, que ha guanyat el 1r Premi Europeu de l’Esperit Emprenedor de la Unió Europea.

## Trajectòria

Es va llicenciar en arquitectura a la UPC el 2003, i des de llavors ha treballat com a arquitecte independent. Va complementar els seus estudis amb un Màster of Advanced Studies (MAS), doctorat europeu en col·laboració amb EPFL Laboratoire d’Énergie Solaire (LESO 2005-13) i doctor en Arquitectura Sostenible i Economia d’Energia i l’Hàbitat en zones de muntanya per la UPC - ETSA Barcelona, vessant en la qual s'ha especialitzat i ha treballat impulsant projectes arquitectònics alternatius basats en l’economia de l’energia.
Destaquen les seves aportacions en matèria de rehabilitació i millora de l’eficiència energètica; ha rehabilitat diversos edificis tradicionals i ha construït habitatges de baix consum energètic recuperant el patrimoni tradicional en zones d’alta muntanya, en concret al Pirineu de Lleida. Ha estat pioner a Espanya en la construcció en estructura de fusta i aïllant de llana d’ovella segons l’estàndard Passiv House. Ha col·laborat amb l’estudi BB Architects Marco Bakker i Alexandre Blanc a Lausana i en diversos projectes amb els departaments de Cultura, d’Ensenyament i de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya. És arquitecte redactor del Pla Especial d’Impacte Patrimonial dels conjunts històrics declarats Béns Culturals d’Interès Nacional del Baix Pallars (Pallars Sobirà). Ha participat en diversos concursos i publicat diversos treballs sobre sostenibilitat i construcció tradicional tant en l’àmbit nacional com en l’internacional. Bunyesc exerceix també com a pedagog i participa en múltiples cursos i conferències especialitzades.

## Premis i reconeixements

Ha estat guardonat amb diferents premis i distincions, entre els quals destaquen el Premi Europeu de l’Esperit Emprenedor de la Unió Europea per la seva proposta de construcció sostenible NOEM (2012), el Premi Nacional d'Arquitectura i Espai Públic o el Premi d’Eficiència Energètica de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ Carrera, Judit. «Revolució energètica a Sant Andreu», 11-12-2015. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ «Josep Bunyesc». [Consulta: 18 setembre 2023].
* 1 2 Tur, Antoni Ribas. «L'atractiu incontestable de l'arquitectura en fusta», 05-12-2020. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ «La Diputació de Lleida felicita l’arquitecte Josep Bunyesc pel Premi Nacional de Cultura 2012». Diputació de Lleida, 2012. [Consulta: 2024].
# Svetlana Xikxina

Svetlana Valérievna Xikxina (en rus: Светлана Валерьевна Шикшина) (Kazan, 7 de març de 1980) és una jugadora professional de go russa, de categoria 3p. El seu nom d'usuària a KGS és redrose. Es va convertir en professional el 2002, en afiliar-se a la Korea Baduk Association. Xikxina va ser la primera jugadora professional femenina europea. Va començar a jugar als 10 anys, amb el seu pare, Valeri Xikxín, jugador de categoria 4-dan i professor de diversos campions mundials.
Entre els anys 1994 i 1996 va ser campiona russa femenina i el setembre del 1996 va guanyar el primer campionat europeu femení a Moscou. El 1997 Chun Sam Jho, jugador 8p, de la Korea Baduk Association la va convidar a Corea, on va poder estudiar go en una de les millors escoles de go per infants de Seül, durant 5 anys, a raó de 10 hores diàries. Així es va convertir en una jugadora professional.
El 2002 va començar a ensenyar go a nens i nenes en els clubs de go per infants de Corea i també va impartir classes individuals per adults com a professora professional. Ha fet classes de go, tant a jugadors principiants com avançats. El 2000 va ingressar a la Universitat de Meongji, a la facultat de go i es va graduar el 2005. Cap altre jugador o jugadora europeu tenia aleshores aquesta formació. Ensenya a servidors d'Internet, com ara, KGS i wBaduk.

## Referències

* 1 2 3 4 «History | Russian Go Federation». rusgo.org. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ «Svetlana Shikshina | Player card | E.G.D. - European Go Database». [Consulta: 4 juny 2021].
* 1 2 «ГоБиблиотека : Светлана Шикшина», 24-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-24. [Consulta: 4 juny 2021].
* ↑ «Svetlana Shikshina at Sensei's Library». [Consulta: 4 juny 2021].

## Enllaços externs

* «Svetlana Shikshina, 3 dan professional Go player and Instructor (Wayback Machine)». Arxivat de l'original el 2019-06-13. [Consulta: 4 juny 2021].
# Grumello del Monte

Grumello del Monte ( Bergamasque : ergdfg
# Alqualondë

Alqualondë és un lloc fictici que pertany al legendarium creat per l'escriptor i filòleg britànic J.R.R. Tolkien. Apareix en la seva novel·la pòstuma El Silmaríl·lion. Alqualondë és una ciutat portuària que els elfs teleri van edificar a la costa d'Eldamar, a Aman. El seu nom en quenya vol dir ‘port dels cignes', ja que els vaixells que hi construïen els releri tenien forma d'aquestes aus.
En aquesta ciutat vivia el rei Olwë, germà de Thíngol. Les seves costes estaven plenes de joies que els teleri hi havien escampat després d'haver-les rebut com regal dels nóldor. En aquesta ciutat es desenvolupà un dels episodis més negres de la història dels elfs, la Matança d'Alqualondë, que va ocórrer durant l'exili dels nóldor d'Aman envers la Terra Mitjana.
# Berézina (Vólogda)

Berézina (en rus: Березина) és un poble a l'óblast de Vólogda, a Rússia, que el 2002 no tenia cap habitant.

## Referències

* ↑ Постановление Губернатора области «Об изменениях в административно-территориальном устройстве Вытегорского района» от 27.06.2001 № 620Plantilla:Недоступная ссылка
# Cabells trenats dels reis de França, Maria Antonieta i Lluís XVI

Els Cabells trenats dels reis de França, Maria Antonieta i Lluís XVI són una peça destacada del Museu de la Perruqueria Raffel Pages, creat pel mateix Raffel Pagès, que es troba a Barcelona. Es tracta d'un objecte d'artesania realitzada amb cabells, amb un marc de bronze cisellat i cabells naturals trenats, que fa 19 cm de diàmetre i es creu que és del 1800.

## Història

L'artesania realitzada amb cabells va ser una pràctica molt recurrent durant els segles xviii i xix, estesa a tot Europa i molt especialment a França.
Es realitzaven quadres decoratius –marines, quadres florals, paisatgístics- amb cabells comprats als mercats i utilitzats en diferents tonalitats com a fil de cosir. També era costum realitzar diaris amb els flocs de cabells de cada un dels membres d'una unitat familiar, o bé, com en el cas que ens ocupa, realitzar joiera amb cabells de familiars i éssers estimats.
El medalló que conté cabells trenats del reis de França és un d'aquests casos. Els cabells de Maria Antonieta i Lluís XVI estan teixits entre si formant un braçalet curiós.
Probablement els cabells de la reina són de l'època en què va tenir el seu primer fill i Léonard, el seu perruquer, va aconsellar-li per fer front a una pèrdua important de cabells deguda al post-part de tallar-los-hi i conservar-los per fer joies a les seves donzelles, amigues i familiars.
Aquesta obra en concret apareix ressenyada pel periodista Jules Claretie, que parla del braçalet en un article publicat el 1880, després d'haver visitat la Comtessa de Bassanville, vinculada a la Cort Reial francesa i aleshores propietària del braçalet.
De la mà de la mateixa Comtessa de Bassanville, es pot llegir escrit en francès darrere el medalló: "Aquest braçalet de cabells de Lluís XVI i de Maria Antonietta em va estar donat el 1854 per la senyora Welsch, dona del cònsol general dels Estats Units." Signat: Bassanville

## Bibliografia

* Chanlot, Andrée: Les ouvrages en cheveux. 1986. Éditions de l'Amateur. Paris.
* Campan, Madame: Mémoires de Madame Campan, prèmiere femme de chambre de
* Marie-Antoinette. 1989. Mercure de France. Paris.
* Léonard: Souvenirs de Léonard coiffeur de la reine Marie-Antoinette. 1900. Arthème Fayard. Paris
# OGAS

OGAS (Rus: Общегосударственная автоматизированная система учёта и обработки информации, All-State Automated System) va ser un projecte soviètic per crear una xarxa d'informació a nivell nacional. El projecte es va iniciar el 1962, però va ser denegat el finançament necessari el 1970. Va ser una d'una sèrie d'intents de crear una xarxa nacional similar a la que es va convertir en Internet, tot el que va fracassar.
L'arquitecte principal d'OGAS va ser Viktor Glushkov. Va proposar a OGAS el 1962 com una xarxa de tres nivells amb un centre informàtic a Moscou, fins a 200 centres de mig centre d'altres ciutats importants i fins a 20.000 terminals locals en llocs econòmicament significatius, comunicant-se en temps real amb la infraestructura telefònica existent.
Durant dècades, un grapat d'investigadors van suplicar a funcionaris governamentals perquè els deixessin construir una xarxa d'ordinadors, amb la idea de connectar milers de terminals al voltant de la Unió Soviètica.
Aquest sistema desafiaria a la xarxa que ja desenvolupaven als Estats Units i Europa occidental, la qual acabaria per convertir-se en la internet d'avui.
L'estructura també permetria que qualsevol terminal es comuniqui amb qualsevol altre. Glushkov també va proposar utilitzar el sistema per moure la Unió Soviètica cap a una economia monetària, utilitzant el sistema de pagaments electrònics. El projecte va fracassar perquè la sol·licitud de finançament de Glushkov l'1 d'octubre de 1970 va ser rebutjada. El 24è Congrés del Partit Comunista de 1971 havia d'haver autoritzat la implementació del pla, però finalment nomes va donar suport a l'expansió dels sistemes locals de gestió de la informació.
Posteriorment, Glushkov va continuar un altre pla de xarxa, EGSVT, que també estava cofinançat i no es va dur a terme. Els plans de xarxa soviètics fallen mentre l'ARPANET americà va tenir èxit.

## Planificació econòmica cibernètica

A començaments de la dècada dels seixanta, el Partit Comunista de la Unió Soviètica va considerar allunyar-se de la planificació comuna estalinista existent a favor del desenvolupament d'un sistema informatitzat d'assignació de recursos interrelacionat basat en els principis de la cibernètica. Aquest desenvolupament es va veure com la base per avançar cap a una planificació òptima que podria constituir la base d'una forma més desenvolupada d'economia socialista basada en la descentralització i la innovació informacionals. Això es va veure com una progressió lògica donat que el sistema de balanços materials estava orientat a la ràpida industrialització que ja havia aconseguit la Unió Soviètica durant les dècades precedents. Però a principis dels anys 70 la idea de transcendir l'statu quo va ser abandonada pels dirigents soviètics, que van considerar que el sistema amenaçava el control del Partit de l'economia. A principis dels 70, l'interès oficial d'aquest sistema va acabar.

## Referències

* Jump up ^ InterNyet: why the Soviet Union did not build a nationwide computer network, by Gerovitch, Slava. December 2008. History and Technology. Vol. 24, No. 4 (Dec 2008), pp. 335-350.

## Bibliografia

OGAS
http://www.bbc.com/mundo/vert-fut-37821740
# Diners bruts (pel·lícula de 1996)

Diners bruts (títol original en anglès Blood Money) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Sheppird el 1996, doblada al català.

## Argument

Condemnats a cadena perpètua i denegada la seva petició de llibertat condicional, Lester Grisam, acusat d'homicidi i atracament a mà armada, decideix fugar-se de la presó. Després d'aconseguir-ho, Grisam i dos col·legues irrompen en la vida de Stuart, un empleat de banc que de fet està protegit pel programa de l'FBI de protecció dels testimonis. Stuart està a punt de casar-se amb Kelly. Prenen a Kelly i la seva germana com a ostatges. Grisam ha aconseguit trobar a Stuart, malgrat la seva condició de testimoni protegit, i està decidit a fer-li pagar pels dos anys de presó, exigint-li una transferència milionària a un compte corrent fora del país a canvi de la vida de Kelly.

## Repartiment

* James Brolin: Tinent Kincaid
* Billy Drago: agent Pierce
* Dean Tarrolly: Stuart / Hank
* Traci Lords: Wendy Monroe
* Sonny Carl Davis: Lester Grisam
* Katherine Armstrong: Cindy
* Bentley Mitchum: Dexter
* Tony Pierce: Sabbit
* Alison Moir: Kelly Ryan

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «Blood Money». The New York Times.