OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bruno Tognolini

Bruno Tognolini (Càller, juny de 1951) és un escriptor en italià.

## Biografia

Tognolini estudia Medicina durant alguns anys a la Universitat de Càller, fins que l'any 1975 es trasllada a Bolònia, on encara viu, i es llicencia al DAMS (Disciplines de le Arts, de la Música i de l'Espectacle) a la Universitat de Filosofia i Lletres d'aquesta ciutat.
En la dècada del 1980-1990 es dedica a la dramatúrgia i diverses experiències teatrals.
El 1990 comença a treballar en programes infantils de la televisió. Durant quatre anys és guionista del programa de la RAI per a nens i nenes L'albero azzurro. El 1998 treballa per a MULTICLUB de RaiSat2, i des del 1999 és ideador i coautor del programa Melevisione.
Les seves novel·les, contes i poesies han estat publicades per prestigioses editorials italianes, com ara Salani, Giunti, Mondadori, Fatatrac, Carthusia, Artebambini, il Castoro, etc. L'any 1999 presenta el seu primer llibre per a tots els públics, Lilim del tramonto, traduït al català per Carles Sans i publicat per l'editorial Empúries el 2002 amb el títol de Lilim : Palestina quest dins la col·lecció El cercle màgic (ISBN 8475969569). En llengua castellana, el mateix any i amb el mateix títol, apareix a l'editorial Diagonal amb traducció d'Annabella Nucara (ISBN 8497620321)
Tognolini és autor de molts articles sobre poesia, narrativa, TV i comunicació amb infants i joves, publicats a revistes especialitzades del seu país i també als diaris.
Amb altres escriptors sards (Flavio Soriga, Giulio Angioni, Giorgio Todde i Marcello Fois) va fundar el Festival di Gavoi "L'isola delle storie".
L'any 2007 va rebre el Premi Andersen al millor escriptor italià de literatura infantil i juvenil. El 2011, amb el llibre Rime di Rabbia, va obtenir el Premi Especial del Jurat del Premi Andersen.

## Enllaços externs

* tognolini.com Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ Zappoli, Erika «News: A Castel Maggiore arriva il poeta Bruno Tognolini» (en italià). iCrewPlay Libri, 24-01-2020 [Consulta: 6 juny 2021]. «[C]lasse 1951, è nato a Cagliari...»
* 1 2 «Rime vitamine di Bruno Tognolini apre ad Aradeo» (en italià). Lecce Prima, 26-06-2020 [Consulta: 6 juny 2021]. «Autore di libri (50 titoli coi maggiori editori nazionali), TV (4 anni Albero Azzurro e 11 Melevisione), teatro, saggi, canzoni e videogiochi.»
* ↑ «Fitxa del llibre al catàleg online». Biblioteca de Catalunya, 2002. Arxivat de l'original el 17 de novembre 2015. [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ «Fitxa del llibre al catàleg online». Biblioteca de Catalunya, 2002. Arxivat de l'original el 17 de novembre 2015. [Consulta: 13 novembre 2015].
* ↑ «Che poesia al Baroffio!! Bruno Tognolini e le sue filastrocche» (en italià). Sempione News, 28-08-2018 [Consulta: 6 juny 2021]. «[Bruno Tognolini] È premio Andersen nel 2007 e 2011.»
# Model atòmic de Rutherford

El 1911 Ernest Rutherford va publicar un model atòmic, ja que l'evidència demostrava que el model atòmic de Thomson no podia explicar els resultats que havia trobat en el seu famós experiment.
En aquest experiment es va col·locar una fina làmina d'or i s'hi van fer incidir partícules alfa (carregades positivament i molt denses) provinents d'una font radioactiva. S'esperava que les partícules alfa passarien sense desviar-se a través de la làmina d'or, sense impedir-ho la difusa càrrega positiva repartida pels àtoms que descrivia el model de Thomson. En canvi, algunes de les partícules alfa es desviaven molt o, fins i tot, tornaven enrere, la qual cosa era incompatible amb el model de Thomson.
Rutherford va proposar un model atòmic alternatiu que pogués explicar els resultats de l'experiment. Segons aquest model, la càrrega positiva i la major part de la massa de l'àtom han d'estar concentrades en un volum diminut al centre de l'àtom anomenat nucli atòmic, mentre que els electrons orbiten al voltant d'aquest mitjançant l'atracció electroestàtica. L'àtom és bàsicament espai buit, sent el seu diàmetre d'uns 10$^{-10}$ m, mentre que el diàmetre del nucli és d'uns 10$^{-15}$ m.
D'aquesta manera s'explicava que la majoria de partícules alfa travessessin la làmina d'or però que unes poques es poguessin desviar angles molt grans.
No obstant això, el model de Rutherford, basat en principis de la mecànica clàssica, no podia explicar alguns fets que s'havien descobert:
Al model de Rutherford li faltava consistència i, per tant, calia elaborar-ne un altre de més satisfactori. Dos anys més tard, Niels Bohr va idear el model atòmic de Bohr, donant solució a aquests problemes.

## Vegeu també

* Teoria atòmica
* Model atòmic de Dalton
* Model atòmic de Thomson
* Model atòmic de Bohr
* Model atòmic de Sommerfeld
* Model atòmic de Schrödinger
# Nakajima Tipus 91

El Nakajima Tipus 91 era un avió de combat japonès dels anys 1930. Era d'un sol seient, d'un sol motor, monoplà i dissenyat per a fer patrulles, amb les rodes fixes al cos de l'avió i no retràctils.

## Desenvolupament

Va ser dissenyat en 1927, per una petició de l'Exèrcit Imperial Japonès, i va encomanar a la companyia Nakajima, que desenvolupés un nou tipus de caça experimental, el Tipus 91. Aquest prototip va ser el sisè disseny d'aquesta marca, però era totalment diferent, per l'estil de l'avió. Comparat amb l'anterior disseny de Nakajima, el Tipus 91 tenia unes ales més petites, havien re-ubicat els tancs de combustible i van afegir altres petits canvis al avió. Va volar per primer cop l'any 1931.

## Historial d'operacions

L'exèrcit va comprar el Nakajima Tipus 91, i va rebre els primers Tipus 91 a finals de 1931. Encara que era molt estable, van trobar algunes petites molèsties al entrar en servei.
Entre 1931 i 1934, 420 unitats van ser construïdes (incloent-hi 100 avions produïts per la companyia aeronàutica Ishikawajima; 23 dels quals eren Tipus 91-2, amb una potència subministrada per un motor radial Nakajima Kotobuki, de 432 kW (580 hp). Aquesta versió es va provar per primera vegada el juliol de 1934.
El Tipus 91 va ser substituït enretirat del servei pel Kawasaki Ki-10 (Kawasaki Tipus 95) entre 1936 i 1937.

## Variants

* Nakajima Tipus 91-1: era la versió més produïda de l'avió, el qual comptava amb un motor radial Bristol Jupiter, construït per Nakajima, de 336 kW (459 hp).
* Nakajima Tipus 91-2: era la versió millorada del Tipus 91, que tenia un motor Nakajima Kotobuki. Van ser construïts 21 d'aquests avions.

## Operadors

* Xina: la força Aèria Nacionalista Xinesa, va comprar 12 avions Tipus 91-1, els quals van participar en la segona guerra sinojaponesa, contra els japonesos.
* Japó: la força aèria imperial japonesa.

## Supervivents

En el museu d'aviació de Tokorozawa, en Tokorozawa, Saitama, tenen el cos d'un Tipus 91 en una exposició. Endemés, en la porta de Yanagisawa Shrine, en Tokorozawa, Saitama, tenen un motor perfectament conservat.

## Especifiacions

* Tripulació: 1
* Llargada: 7,26 m
* Envergadura: 11,00 m
* Alçada: 2,79 m
* Àrea: 20,0 m²
* Pes de l'avió sense carregar: 1.075 kg
* Pes de l'avió carregat: 1.530 kg
* Motor: Bristol Jupiter VII
* Tipus de motor: Motor de 9 cilindres radial
* Numero de motors: 1
* Potència: 388 kW (520 hp)
* Velocitat màxima: 300 km/h
* Alçada màxima: 9.000 m
* Velocitat d'ascens: 4 minuts per a 3.000 peus (914,4 metres)
* Temps màxim de vol: 2 hores
* Armament: 2 metralladores frontals fixes de 7,7mm

## Referències

* ↑ Green, William. The Complete Book of Fighters. Smithmark, 1994. ISBN 0-8317-3939-8.
* Andersson, Lennart. A History of Chinese Aviation:Encyclopedia of Aircraft and Aviation in China until 1949. Taipei, Taiwan: AHS of ROC, 2008. ISBN 978-957-28533-3-7.
# Nancy Evans (mezzo-soprano)

Nancy Evans (19 de març de 1915 - 20 d'agost de 2000) va ser una mezzosoprano anglesa que va tenir una notable carrera com a cantant d'òpera i de concerts. Està particularment associada amb Benjamin Britten, que va escriure el seu cicle de cançons, Un encant de cançons de bressol, i el paper de Nancy en la seva òpera Albert Herring per a ella.

## Biografia

Evans va néixer a Liverpool i va estudiar a l'Escola Secundària Calder per a noies. Després d'estudiar cant primer amb John Tobin i més tard amb Maggie Teyte i Eva de Reusz, va debutar al recital a Liverpool als 18 anys o abans de 1936 va prendre el paper de Dido a l'enregistrament estrenat de Dido and Aeneas de Henry Purcell amb Roy Henderson com a Enees, sota Boyd Neel. Inicialment cantant de recitals i concerts, va fer el seu debut escènic el 1938 a The Rose of Persia, d'Arthur Sullivan, al "Prince's Theatre" de Londres, al que van seguir una sèrie de petits papers al Royal Opera House. Durant la Segona Guerra Mundial, va cantar a tot Europa i l'Orient Mitjà en concerts ENSA per a les forces armades britàniques.
Un cop acabada la guerra, es va unir al recentment format "English Opera Group" de Benjamin Britten. El seu primer paper important en l'òpera va ser Lucretia a la producció de Glyndebourne de 1946 de The Rape of Lucretia de Britten. L'any següent va crear el paper de Nancy al seu Albert Herring, també a Glyndebourne, i el 1948 va cantar Polly en la versió de Britten de The Beggar's Opera.
Després de la seva jubilació, Evans va ensenyar cant a la "Britten-Pears School" de Snape Maltings, un complex artístic a la vora del riu Alde a Snape, Suffolk, Anglaterra. Va ser nomenada OBE el 1991. Va morir a Aldeburgh a l'edat de 85 anys.
A més de la seva faceta interpretativa, Evans va formar part de la Society of Women Musicians, sent la seva presidenta entre 1963 i 1967.

## Vida personal

El seu primer marit va ser el productor discogràfic Walter Legge, amb qui es va casar el 1941. La parella tenia una filla, nascuda el 1942, però es va divorciar el 1948. El 1949, Evans es va casar amb el productor i llibretista Eric Crozier, que es va convertir en cofundador del Festival Aldeburgh amb Britten i Peter Pears.

## Fonts

* The Daily Telegraph//www.telegraph.co.uk/news/obituaries/1367189/Nancy-Evans.html//24 d'agost de 2020
* Kennedy, Michael and Bourne, Joyce (eds.), "Evans, Nancy", The Concise Oxford Dictionary of Music, Oxford University Press, 2007. ISBN 978-0-19-920383-3
* McDonald, Tim// https://www.theguardian.com/news/2000/aug/24/guardianobituaries

## Notes

* ↑ (Purcell Society recording): R.D. Darrell, Gramophone Shop Encyclopedia of Recorded Music, (New York 1936).
* ↑ Society of Women Musicians. MS 10849 - Annual report 1971, 1971.

## Enllaços externs

* https://brittenpears.org/?page=research%2Farchive%2Fspecial%2Fcrozier.html a la Britten-Pears Foundation
# Josefina Álvares de Azevedo

Josefina Álvares de Azevedo (Paraíba, 5 de maig de 1851 - Estat de Rio de Janeiro, 1 de setembre de 1913) fou periodista, escriptora i precursora del feminisme al Brasil.

## Carrera

El 1877, es traslladà a São Paulo, i hi fundà el 1888 el periòdic A Família. L'any següent se n'anà a Rio de Janeiro, on mantingué la publicació del diari fins al 1897, i la'n reprengué el 1898.
Defensava l'educació de la dona com a eina essencial per a emancipar-se. Estengué el seu periòdic per tot el país, viatjant cap al nord i nord-est. Promogué el sufragi femení, a partir de l'article El dret al vot, del 1890. El mateix any escrigué la comèdia El vot femení, presentada al Teatre Recreio Dramático.
El 1890, publicà un recull d'articles i poesies, titulat Retalhos.
Va publicar l'Almanac de Records Lusitanobrasiler.

## Referències

* ↑ «Josefina Álvares de Azevedo. Teatro e propaganda sufragista no Brasil do século XIX».
* ↑ «Josefina Álvares de Azevedo». Arxivat de l'original el 25 de març de 2017. [Consulta: 24 març 2017].
* ↑ Lemes, Camila Assis. «El diario Familia y el debate sobre el voto feminino en los primeros años de la república brasileña. XIV Encuentro Regional de História. UEPR, 2014]». Arxivat de l'original el 25 de març de 2017. [Consulta: 8 març 2020].
* ↑ SOUTO-MAIOR, Valéria Andrade. O florete e a mascara: Josephina Alvares de Azevedo, dramaturga del siglo XIX. Conferència, Universitat Federal de Santa Catarina, Centre de Comunicació i Expressió.
# Ludwig des Coudres

Ludwig des Coudres (Kassel, 10 de maig de 1820 - Karlsruhe, 23 de desembre de 1878) va ser un pintor d'història i retrats alemany. També va exercir com a professor a l’Acadèmia de Belles Arts de Karlsruhe. El seu fill, Adolf Des Coudres, era un pintor paisatgista molt conegut.

## Biografia

La família Des Coudres es va originar a Suïssa. El seu pare era el propietari de tercera generació d'una fàbrica de tapissos i va morir quan Ludwig només tenia dos anys. Un amic de la família, Ludwig Hummel (1770-1840), director de la Kunsthochschule Kassel, el va inspirar a començar a dibuixar i pintar.
L'any 1836 va començar els estudis d'arquitectura a la nova escola politècnica. L'any següent, va poder començar els estudis a la Kunsthochschule, on el seu professor era Ludwig Emil Grimm. Insatisfet amb l'èmfasi de l'escola en l'estil natzarè, ell i dos dels seus amics van marxar per iniciar el seu propi estudi i ensenyar-se ells mateixos. Poc després, va canviar de parer i va anar a estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic, amb Julius Schnorr von Carolsfeld. El 1843 va anar a passar dos anys a Roma. Allà, es va fer amic de Johann Wilhelm Schirmer, qui li va aconsellar que estudiés amb Karl Ferdinand Sohn i Wilhelm von Schadow a la Kunstakademie de Düsseldorf. Va ser allà on es va dedicar a la pintura de retrats.
El 1854, amb la recomanació de Schirmer, es va convertir en el primer director de l'Acadèmia de Karlsruhe, organitzant-ne les operacions i establint el currículum. Quatre anys més tard, es va casar amb Elise von Reck, filla d'un Oberst de Baden. El 1863, va ser l'autor d'una important obra sobre la protecció dels drets d'autor.
L'any següent, una caiguda sobre el gel va provocar ferides greus. Moriria d'una malaltia relacionada amb les complicacions de l'accident.

## Obres destacades

* Francesca da Rimini. 1850.
* La Magdalena Ploradora. 1852.
* La Lamentació abans de l'enterrament (Galeria Carlsruhe). 1855.
* L'Adoració dels pastors (en possessió del Gran-duc de Baden). 1857
* Les Santes Dones davant la Creu (a Sant Nicolau, Hamburg). 1863.
* Ifigenia (en possessió del Gran Duc de Baden). 1865.
* Sota la Creu Roja. 1872.
* Psique i Pan.
* Happy Existence — la imatge d'un nen.

## Referències

* ↑ «Inhouse-Digitalisierung / 3 (1881) [33]» (en alemany), 1881. [Consulta: 30 agost 2023].
* ↑ «Künstler und Künstlerinnen der Düsseldorfer Malerschule». Arxivat de l'original el 2021-05-07. [Consulta: 30 agost 2023].
* Aquest article incorpora text d'una publicació que ara és de domini públic: Bryan, Michael (1886). "Des Cesoudres, Ludwig". In Graves, Robert Edmund (ed.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (A–K). Vol. I (3rd ed.). London: George Bell & Sons.

## Bibliografia

* «Ludwig des Coudres». Allgemeine Deutsche Biographie.
* «Bibliografia relacionada amb Ludwig des Coudres» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
# Cal·ligrafia basca

La cal·ligrafia basca'', també anomenada tipografia basca, és un tipus de lletra que s'utilitza al País Basc, i que posseeix un alt grau d'identitat nacional i és part de la simbologia del nacionalisme basc.
La major part de la lletra sovint és dibuixada amb cos fort i poques vegades s'usa en textos llargs, ja que pot dificultar-ne la lectura. S'ha trobat aquest tipus de tipografia tallada en làpides de pedra i en mobiliari de fusta de l'edat mitjana. Va ressorgir en les primeres dècades de segle xx.

## Utilització

Només s'utilitza per fer cal·ligrafia basca, que s'origina a partir d'ella. A més, a causa d'aquest origen de l'escriptura (que neix a partir de l'alfabet llatí), només té majúscules. Sovint es pot veure a les botigues, restaurants, bars i en productes d'origen basc, així com en organismes oficials, com el logotip del Govern Basc o a la façana d'alguns ajuntaments. S'ha utilitzat en senyals de trànsit (com les de l'autopista A-8) i en plaques de carrers.

## Tipus de tipografia

Hi ha diverses tipografies basques disponibles per processadors de text com:
* Karako
* Ostoak
* Sculpture
* Classic
* Emakhor
* Etxeak
* EuskaraOld
* Gernika
* Harri
* Harri Text
* Irouleguia
* Kaxko
* Koldako
* Navarre
* Bilbao

## Referències

* ↑ Herrera Fernández, Eduardo. «La letra vasca. Etnicidad y cultura tipográfica». monografica.org Revista temática de diseño, 01-06-2012. [Consulta: 16 maig 2019].
* 1 2 «Gure tipoak» (en basc). El Diario Vasco, 15-07-2018. [Consulta: 5 juliol 2019].
* 1 2 «[https://web.archive.org/web/20210620000907/https://consonni.org/sites/default/files/Nota%20de%20prensa%20SUBASTA%20DE%20TIPOGRAFIAS%20VASCAS.pdf Subasta Internacional de las tipografías vascas "Euskara"]» (PDF). consonni.org. Arxivat de l'original el 2021-06-20 [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «GRAFÍA VASCA» (en castellà). Auñamendi Eusko Entziklopedia. [Consulta: 5 juliol 2019].
* 1 2 Herrera Fernández, Eduardo. «La letra vasca. Etnicidad y cultura tipográfica». www.monografica.org, 01-06-2012. [Consulta: 5 juliol 2019].
* ↑ «Johan Järlehed: Tipografía, lengua, ideología: letras vascas y gallegas en la señalización urbana.» (en castellà). Euskal Gaiak. [Consulta: 5 juliol 2019].
* ↑ «Tipografía vasca: fuente "Bilbao" y dos fuentes "Vasca" para nuestros ordenadores». [Consulta: 5 juliol 2019].
# Marifé Arroyo

Marifé Arroyo, coneguda com a la Mestra, (la Font de la Figuera, la Costera, 17 de novembre de 1946) és una mestra valenciana, vinculada al Moviment de Renovació Pedagògica dels anys 1970. Filla d'immigrants castellans de Salamanca, va ser una de les primeres introductores del valencià a l'escola pública el 1974 i va apostar per un model d'escola popular, democràtica i valenciana. Arran d'això, va ser represaliada i expulsada de l'escola de Barx i es va traslladar al col·legi Roís de Corella, de Gandia, on va acabar essent directora. El 1972 es casà amb l'escriptor valencià Josep Piera.
EL 1992 va col·laborar en l'edició del llibre Trapatroles, lectures per a l'educació primària. Després de més de 30 anys de compromís pedagògic, lingüístic i de país, es jubilà el 2007. L'escriptor Víctor Gómez Labrado va convertir-la en la protagonista de la novel·la La mestra, publicada el 1995 i continuadament reeditada. El 2007 rebé el Premi d'Actuació Cívica de la Fundació Lluís Carulla. Fou també homenatjada a la cançó «La mestra», del grup ZOO.
El 4 d'octubre de 2023 fou la preestrena de la pel·lícula documental La Mestra, dirigida per Sergi Pitarch Garrido i coproduïda per Ambra Llibres i Ambra Projectes Culturals. Concretament, la projecció es realitzà a les 19:00 hores al Teatre Serrano de Gandia. L'estrena oficial està prevista el 2, 3 i 4 de novembre als Cines Babel de València.

## Referències

* 1 2 3 Cerdà, Paco «Torna 'la mestra' del valencià». Levante-EMV, 07-07-2010.
* ↑ «L’Escola de Barx amb les finestres obertes. Renovació pedagògica i valencianització en un documental del curs 1976-1977». A: Pedagogias alternativas y educación en los márgenes a lo largo del siglo XX. València: Universitat de València, 2022, p. 122-126. ISBN 978-84-9133-479-8.
* 1 2 Isern, Joan Josep. «El nou disc de Zoo ret homenatge a Marifé Arroyo, l'exemplar mestra de Barx». Vilaweb, 20-03-2017. [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «ZOO estrena cançó en homenatge a 'La mestra', símbol de lluita per un ensenyament progressista». Diari de Balears, 21-03-2017.
* ↑ Aparisi, Mayte. «Marifé Arroyo, coneguda com 'la Mestra', parla del seu alumnat de Barx: "Ells em van ensenyar la llengua"». ÀPuntMedia.es, 11-10-2022. [Consulta: 13 octubre 2023].
* ↑ «La Federació Llull, Premi d'Honor de la Fundació Lluís Carulla». Vilaweb, 21-09-2007. [Consulta: 13 octubre 2023].
* 1 2 3 «Ambra Llibres presenta 'La Mestra', un documental sobre Marifé Arroyo» (en català). Vilaweb, 04-10-2023. [Consulta: 13 octubre 2023].

## Bibliografia

* Labrado, Víctor. La mestra. Edicions Bromera, 2010, p. 296. ISBN 9788498246834.

## Enllaços externs

* Documental La Mestra (català)
# Josep Galceran i Escrigàs

Josep Galceran i Escrigàs (Prats de Lluçanès, 1794 - 8 o 9 de setembre de 1836) fou un militar català

## Biografia

Fill de Jeroni Galceran Lleopart i Antònia Escrigas, era l'hereu després de la mort del seu germà gran, es feu paraire, com el seu pare. Es casà a Prats de Lluçanès el 22 de maig de 1819 amb Serafina Terrés i Comas, filla d'una família benestant de paraires vinguts d'Olvan. El seu primer fill, Jeroni Galceran i Terrés, nasqué el 21 de maig de 1820.
A finals del Trienni Liberal va convertir-se en comandant d'una partida reialista durant la Guerra de la Regència d'Urgell i obtingué del rei l'Escut de la Fidelitat i una petita pensió que l'ajudà a crear i mantenir un batalló de voluntaris. Desencantat amb el caire del govern de Madrid va recolzar un absolutisme radical. L'1 d'abril de 1827, coincidint amb la Fira de les 40 hores, participà amb Joan Cavalleria de Ripoll i Josep Bosoms, Jep dels Estanys del Berguedà, en l'aixecament dels Malcontents a Ripoll, tot encapçalant una partida que va derrotar els Mossos d'Esquadra.
Després de l'aixecament van néixer els seus altres quatre fills: Teresa, Joana, Josep Anton i Francesc, i morí la seva dona després del naixement del seu darrer fill el febrer de 1829. A principis de la dècada de 1830 era el comandant de quatre companyies de reialistes que havia format, i s'aixecà a Prats de Lluçanès el 5 d'octubre de 1833 a principis de la Primera Guerra Carlina, però la seva revolta va ser sufocada per Manuel de Llauder i de Camín, i Galceran va fugir a França; va ser indultat en 1834, però la seva família hagué de dormir cada nit dins de la vila emmurallada i posteriorment fou desterrada mig any a Igualada. En tornar van preparar un nou aixecament carlí i foren obligats de nou a dormir dins la vila emmurallada. Tot i que es diu que Josep va morir a la cadira d'en Galceran, de Prats de Lluçanès, mentre es mirava el moviment de les tropes a la Vall de Merlès, només va ser únicament ferit, ja que hi ha constància que va traspassar la frontera Francesa acompanyat pels seus fills i altres cabdills carlins.

## Referències

* 1 2 Abellan i Manonellas, 2006, p. 568.
* ↑ Abellan i Manonellas, 2006, p. 570.
* ↑ Abellan i Manonellas, 2006, p. 572.

## Bibliografia

* Abellan i Manonellas, Joan Anton «Els Galceran: Una nissaga carlina de Prats de Lluçanès». AUSA, XXII, 158, 2006.