OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dia malenconiós

Dia malenconiós (en neerlandès, De Sombere Dag), és una obra del pintor flamenc Pieter Brueghel el Vell, pertanyent al cicle de sis obres sobre els «Mesos» de l'any. Representaria els mesos de febrer i març. És un oli sobre taula, pintat l'any 1565. Mesura 118 cm d'alçada i 163 cm d'amplada. S'exhibeix actualment en el Museu d'Història de l'Art de Viena, Àustria. També es coneix com a Dia ombrívol, Dia ennuvolat o El dia ombrívol, fins i tot La tempestat.
L'escena del quadre s'ambienta al voltant del començament del calendari al voltant de gener, representat potser en la desolada atmosfera i els arbres sense fulles. La corona de paper al voltant del cap del nen que es refereix a l'Epifania i en menjar gofres que normalment es prenien en l'època del Carnestoltes abans de la quaresma. El cel, els vaixells xocant contra la riba, i els nens preparant-se en el primer pla suggereixen que arriba temps rigorós.
D'aquesta mateixa sèrie sobre els mesos queden altres quatre pintures, totes elles de l'any 1565:
* La collita del fenc (juny-juliol), Palau de Lobkowicz, al Castell de Praga
* Els segadors (agost-setembre), Metropolitan Museum of Art, Nova York
* El retorn del ramat (octubre-novembre), Museu d'Història de l'Art de Viena
* Els caçadors en la neu (desembre-gener), Museu d'Història de l'Art de Viena
Una sisena pintura, avui perduda, representaria els mesos d'abril i maig.

## Bibliografia

* Allegretti, Pietro. Brueghel. Milano: Skira, 2003. ISBN 00-0001-088-X.

## Enllaços externs

* Fitxa del museu Arxivat 2015-12-09 a Wayback Machine.
# Palès

El Palès, (en occità: Palés) és un parçan o comarca d'Occitània situada a la Gascunya. Les seves vil·la principal és Pau.
Segons la proposta de divisió administrativa d'Occitània del diari Jornalet, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Palès estaria ubicat a la regió de la Gascunya, subregió del Bearn.
Oficialment, les comunes del Palès estan adscrites administrativament i situades al centre-est del departament francès dels Pirineus Atlàntics, a la regió administrativa de Nova Aquitània.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «País» (en occità). Jornalet. [Consulta: 15 gener 2025].
# Molí de Saborit

El Molí de Saborit és una obra d'Argentona (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El molí de Croanyes actualment es coneix com a molí de Saborit, i està situat al marge dret de la riera d'Argentona, a tocar de l'autovia, just per dessota del pont de la riera d'Argentona.

## Història

Al 1390 Miquel Desbosch estableix Simó de Crosanyes, de Sant Julià d'Argentona, fill d'altre Simó de Crosanyes, en el molí dit de Crosanyes, amb el casal on és construït, que afrontava a migdia amb la riera d'Argentona. Aquest fet demostra que en realitat devia ser una renovació d'establiment, ja que el fet que el molí porti el mateix nom de l'establert fa pensar que feia anys que hi eren instl·lats. En un document del 1475, consta que aquest molí estava en aquells moments en mas de Benet Costavella, "senyor del Cros" sense saber com el va obtenir.

## Referències

* 1 2 «Molí de Saborit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2016].
# Urgnano

Urgnano ( bergamasco : Örgnà ) és un comune (mtyjre
# Prunus davidiana

Prunus davidiana o presseguer silvestre xinès, és una espècie d'arbre que és planta nativa de la Xina
L'epítet específic davidiana fa referència al Pare David, botànic basc d'Iparralde.

## Descripció

Prunus davidiana és un arbre caducifoli que arriba a fer 9 metres d'alt. És força resistent a les gelades (USDA hardiness zone: 4-8). Floreix de març a maig i les llavors maduren d'agost a setembre. Les seves flrs són hermafrodites i són pol·linitzades pels insectes. El fruit, amb 'aspecte d'un petit préssec, fa uns 3 cm de diàmetre. Habita, en el seu lloc d'origen, entre els 800 i els 3.200 m d'altitud.

## Usos

A la Xina és comestible i medicinal. Tanmateix la llavor conté amigdalina i prunasina, substàncies que es degraden en l'aigua i formen àcid hidrociànic (cianida o àcid prússic) que és un compost verinós segons la dosi.
S'utilitza, hibridat amb Prunus persica com portaempelt en fruticultura.

## Referències

* ↑ pfaf.org
* ↑ naturalmedicineherbs
# José Manuel López Rodríguez

José Manuel López Rodríguez (Caboalles de Abajo, Villablino, 21 de febrer de 1940) és un ciclista espanyol, ja retirat, que fou professional entre 1965 i 1972.
Com a ciclista amateur va prendre part als Jocs Olímpics de Tòquio de 1964, on fou cinquè en la prova en ruta del programa de ciclisme. En la contrarellotge per equips fou vuitè. Durant la seva carrera professional destaca una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1969, així com les victòries finals a la Setmana Catalana de 1966 i Volta a Llevant de 1971.

## Palmarès

* 1965
** 1r al Circuit de La Sarthe
* 1966
** 1r a la Setmana Catalana i vencedor d'una etapa.
** 1r al Gran Premi de Llodio
* 1968
** 1r al Gran Premi Navarra
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Llevant
* 1969
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Llevant
* 1970
** 1r als Sis dies de Madrid (amb Domingo Perurena)
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Llevant
** Vencedor d'una etapa de la Volta a La Rioja
* 1971
** 1r a la Volta a Llevant i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa de la Setmana Catalana
* 1972
** 1r al Trofeu Elola

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1966. 15è de la classificació general
* 1967. 6è de la classificació general. 1r de la Classificació de les Metes voltants. Líder durant una etapa
* 1968. 16a de la classificació general
* 1969. 15è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1970. 47è de la classificació general
* 1971. 38è de la classificació general
* 1972. 34è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1966. 41è de la classificació general
* 1967. 33è de la classificació general
* 1969. 22è de la classificació general
* 1971. 52è de la classificació general

## Referències

* ↑ «LÓPEZ RODRÍGUEZ José Manuel». [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – José Manuel López». [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Jose Manuel LOPEZ RODRIGUEZ» (en italià). [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «Aparece con vida el exciclista José López Rodríguez» (en castellà), 14-06-2016. [Consulta: 6 desembre 2022].
* ↑ «Los personajes del tío Ful: José López Rodríguez, exciclista» (en castellà), 07-11-2020. [Consulta: 6 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Biografia i palmarès de José Manuel López Rodríguez Arxivat 2008-08-20 a Wayback Machine.
# Greenovia diplocycla

Greenovia diplocycla és una espècie de planta tropical amb fulles suculentes de la família de les crassulàcies. És un endemisme de les illes occidentals de les illes Canàries. N'és sinònim Sempervivum diplocyclum (Webb ex-Bolle) Christ
Es diferencia dins del gènere per les seves rosetes foliars de 6-18 cm de diàmetre, amb fulles obovatoespatulades de 5-8 x 4-6,5 cm, glabres, glauques i amb marge hialí de color verd pàl·lid, de vegades amb pèls glandulars. Les inflorescències fan fins a 20 cm d'amplada, amb un peduncle de 8 a 22 cm. Les flors són 19- a 24- partides, amb pètals de color groc intens.
G. diplocycla va ser descrita per Webb ex-Bolle i publicat a Bonplandia (Corrientes) 7: 242, a l'any 1859. diplocycla és un epítet que deriva del grec diploos, que significa doble i kiklos, que significa cercle.

## Referències

* ↑ «Greenovia diplocycla». Reial Jardí Botànic: Projecte Anthos. [Consulta: 2 febrer 2021].
* ↑ Dades a Flora de Canàries
* ↑ «Greenovia diplocycla». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 2 febrer 2021].
# Gabbeh

Gabbeh (persa: گبه) és una pel·lícula iraniana de 1996 dirigida per Mohsen Makhmalbaf. Es va projectar a la secció Un Certain Regard al 49è Festival Internacional de Cinema de Canes. La pel·lícula va ser seleccionada com a entrada iraniana per al Millor pel·lícula en llengua estrangera als Premis Oscar de 1997, però no va ser acceptat com a nominada.

## Argument

La pel·lícula deriva el seu nom d’un tipus de catifa persa. Comença mostrant una parella d'ancians, portant el seu gabbeh, caminant cap a un riu amb l'esperança de rentar-la. Quan la catifa s'estén a terra, una noia, coneguda com Gabbeh, en surt màgicament. La pel·lícula segueix la seva història i el públic descobreix la seva família, el seu oncle que espera trobar una núvia i, el més important, el seu anhel d'un jove amb qui espera casar-se.

## Repartiment

* Abbas Sayah com a oncle
* Shaghayeh Djodat com a Gabbeh
* Hossein Moharami com a vell
* Rogheih Moharami com a vella
* Parvaneh Ghalandari

## Llaçamentnt

La pel·lícula es va estrenar al 49è Festival Internacional de Cinema de Canes. Poc després va ser prohibida a l'Iran per ser "subversiva".

## Premis

* Premi al millor director i Premi de la Crítica José Luis Guarner, XXIX Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges, 1996
* Premi a la millor contribució artística, Festival Internacional de Cinema de Tòquio
* Una de les 10 pel·lícules seleccionades per la crítica – Times (EUA) 1996.

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Gabbeh». festival-cannes.com. [Consulta: 25 setembre 2016].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* ↑ «44 Countries Hoping for Oscar Nominations». Academy of Motion Picture Arts and Sciences, 24-11-1997. Arxivat de l'original el 13 February 1998. [Consulta: 13 octubre 2015].
* ↑ Cinema Studies: The Key Concepts, p.439
* ↑ El festival de Sitges caligrafía un premio cantado: "The Pillow Book" de Greenaway, La Vanguardia, 13 d'octubre de 1996
* ↑ «Makhmalbaf Film House: Gabbeh». makhmalbaf.com. [Consulta: 25 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Makhmalbaf Film House
# Biblioteca Joan Miró

La Biblioteca Joan Miró és una biblioteca pública situada al Parc de Joan Miró, amb accés des del carrer de Vilamarí, 61, del barri de la Nova Esquerra de l'Eixample de Barcelona. Porta el nom, igual que el parc, del pintor Joan Miró.

## Història

Es va inaugurar el 1990. L'edifici, projectat pels arquitectes Beth Galí, Màrius Quintana i Antoni Solanas, va ser el primer de la ciutat concebut com a biblioteca, i també el primer de disposar de catàleg automatitzat.
A la Biblioteca s'ha creat un centre d’interès sobre l’artista Joan Miró. En aquest espai s'hi recullen publicacions escrites per l’artista, llibres publicats sobre la seva obra i catàlegs d’exposicions editats.
L'Ajuntament de Barcelona projecta ampliar la biblioteca, tancant els porxos que hi als extrems de l'edifici i reparar les patologies existents.

## Descripció

Ocupa una superfície de 750 metres quadrats i la componen dos edificis: l'ala infantil, al costat mar, i l'ala d'adults, al costat muntanya, connectats entre si per una passarel·la de vidre. Les dues ales disposen de planta baixa i altell. A la coberta hi ha instal·lades plaques fotovoltaiques.
A l'accés a la biblioteca des del carrer de Vilamarí, en un pas sobre l'estany artificial, s'hi va posar una curiosa porta giratòria de dos batents, formats cadascun per la silueta de set nens corrent amb llibres sota el braç, retallada sobre una planxa d'acer.

## Referències

* ↑ «Joan Miró». Diputació de Barcelona.
* ↑ «Biblioteca Joan Miró». Bibarnabloc. Biblioteques de Barcelona.
* ↑ «Biblioteca Joan Miró». Ajuntament de Barcelona, 17-07-2024.
* ↑ «Barcelona licita la redacció del projecte per millorar l'entorn de la Biblioteca Joan Miró i ampliar-la». Ara.
* ↑ «Biblioteca Joan Miró». Barcelona Sostenible. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Escolars». Art Públic. Ajuntament de Barcelona.
# Secció de futbol platja del Futbol Club Barcelona

Departments del Futbol Club Barcelona :
Part de {{Barra lateral de Barça}} i {{Barça}} :
| Futbol (masc.) | Futbol (masc. B) | Futbol (masc. C) | Formatiu | Futbol (fem.) |
| Futbol (fem. B) | Atletisme | Bàsquet (masc.) | Bàsquet (masc. B) | Bàsquet (fem.)* |
| Bàsquet (fem.)* | Bàsquet Cadira* | Beisbol | Bitlles | Ciclisme |
| Criquet | Futbol americà* | Futbol sala | Gimnàstica | Handbol |
| Handbol a 11 | Hoquei gel | Hoquei herba | Hoquei patins | Judo |
| Lluita | Natació | Patí artístic | Patí artístic sobre ciment | Patí artístic sobre rodes |
| Rugbi a 13 | Rugbi a 15 | Tennis | Voleibol (masc.) | Voleibol (fem.)* |
| eSports | Futbol indoor | Futbol platja | Genuine | Legends |
$^*$Equips associats :
El FC Barcelona té un equip professional de futbol platja, que es va fundar el 2011, i Ramiro Amarelle, un dels millors jugadors del món, va ser nomenat jugador-entrenador de l'equip.
El 2015, l'equip va guanyar la quarta edició del Mundialito de Clubes (Mundial de clubs) després de vèncer al Vasco da Gama a la final.

## Plantilla Barcelona Beach Soccer Cup 2015

| No. | Pos. | Nation | Player |
| — | DAV | Suïssa | Dejan Stankovic |
| — | DAV | Sèrbia | Bane |
| — | DEF | Espanya | Juanma |
| — | DEF | Espanya | Nico |
| — | DAV | Espanya | Amarelle |
| — | DEF | Espanya | Cristian Torres |
| — | DAV | Suïssa | Phillipp Borer |
| — | POR | Espanya | Dona |
| — | DAV | Espanya | Antonio |
| — | DAV | Japó | Moreira Ozu |
| No. | Posició | Nacionalitat | Jugador |
| — | POR | Polinèsia Francesa | Jonathan Torohia |
| — | MF | Espanya | Daniel Pajón Gómez |
| — | DEF | Espanya | Miguel Beiro |
| — | POR | Espanya | Cristian |
| — | DEF | Itàlia | Dario Ramacciotti |
| — | DAV | Espanya | Llorenç |
| — | DEF | Espanya | Raul Merida |
| — | DEF | Brasil | Bruno Xavier |
| — | POR | El Salvador | José Eliodoro Portillo |
Entrenador:vora Ramiro Amarelle

## Palmarès
### Competicions internacionals

* Mundialet de Clubs
** Quart de final: 2012
** Quart de final: 2011
** Guanyadors: 2015
* North American Sand Soccer Championships
** Tercer lloc: 2016
** Guanyadors: 2015, 2017

## Referències

* ↑ «Amarelle to captain FC Barcelona». Beach Soccer Worldwide. [Consulta: 10 març 2011].
* ↑ «FC Barcelona, champions of the Mundialito de Clubes!». Beach Soccer Worldwide. [Consulta: 13 desembre 2015].
* ↑ «FC Barcelona are world champions of the beach football». FCBarcelona.com. [Consulta: 13 desembre 2015].
# Cirerer Gros de la Font del Ferro d'Argentona

El Cirerer Gros de la Font del Ferro d'Argentona (Prunus avium, varietat Sylvestris) fou un arbre que es trobava al Parc de la Serralada Litoral, el qual era un cirerer bord declarat patrimoni natural d'Argentona l'any 2003 i que fou abatut pel temporal de vent i neu que va afectar el Maresme l'any 2010.
Va tindre un creixement desmesurat en alçària per la humitat del torrent i la necessitat de competir amb els seus veïns per la llum del sol: el perímetre del seu tronc era de 2,26 m (amb la part baixa d'aquest coberta de molsa gairebé tot l'any), el de la soca 2,81 m i feia prop de 15 m d'alçada. Era el cirerer més gran de la comarca del Maresme.
Era plantat al bell mig de la llera del Torrent de Burriac i l'agradable camí que hi mena, amb les seues 5 fonts molt ben arranjades, fan que l'entorn sigui de gran bellesa. En sortir del poble a la cruïlla del carrer Torrent de la Feu i del passeig de Burriac s'havia de pujar per la pista que surt en direcció sud-oest seguint el torrent, passar fins a cinc fonts, la darrera de les quals és la font del Ferro. Uns 70 metres més amunt d'aquesta, a tocar del torrent, hi era el cirerer.

## Referències

* ↑ Triquell i Salomé, Adrià. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Barcelona: Editorial Piolet, 2012, p. 98. ISBN 9788415075615.
* ↑ «Les tempestes de març acaben amb el Cirerer Gros de la Font del Ferro d'Argentona», 01-04-2010.
* ↑ Arcal, Lluís «El primer Catàleg del Patrimoni inclou la casa Puig i Cadafalch». El Punt, 19-01-2011.
* ↑ «El temporal de vent i neu posa en perill el cirerer més gran del Maresme». Capgròs, 06-04-2010.
* 1 2 Triquell i Salomé, 2012.
* ↑ González Baschwitz, José; Graupera i Graupera, Joaquim; Prats González, Cristina. «Cirerer Gros de la Font del Ferro». A: Catàleg de patrimoni arquitectònic, arquielògic, pasiatgístic i ambiental. Argentona (pdf). 4. Fitxer Arbres, 2010, p. A3-01.
* ↑ «El temporal de neu va afectar el cirerer més gran del Maresme». Ecodiari, 02-04-2010.

## Enllaços externs

* «Cau el cirerer més gran del Maresme». Diari Maresme. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 28 octubre 2015].
* «En perill el Cirerer gros de la Font del Ferro al Torrent de Burriac». El Tot Mataró i Maresme.
# El Bruguer (Vilanova de Sau)

El Bruguer és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

És una masia d'estructura un xic complexa. És de planta rectangular coberta a la part esquerra a un únic vessant i a la part dreta, un xic més enlairada, és coberta a dos vessants, amb el vessant dret més prolongat. El portal d'entrada és orientat a llevant. En un angle recte amb el cos de la casa hi ha un cos de galeries amb la part baixa destinada al bestiar i la part superior, sostinguda per pilars de pedra, amb galeries. Al davant del cos esquerre hi ha un cobert, el mur del qual continua per tancar la lliça, a la qual s'accedeix mitjançant un portal rectangular. És construïda amb pedra de color rogenc. L'estat de conservació és bo, encara que hagi perdut les funcions agrícoles.
Al costat hi ha una Herbera, una construcció rectangular, coberta a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana, orientada cap a migdia. El vessant d'aquest costat és més curt que l'altre. Està dividida horitzontalment en dos pisos mitjançant una gran llinda de fusta i el terra empostissat. A llevant hi ha dues finestres tapiades i un portal a nivell del primer pis. A ponent hi ha una altra obertura tapiada i la banda de tramuntana és cega. És construïda amb pedra rogenca i els carreus dels angles són grossos i ben escairats. L'estat de conservació és bo. Duu la data de 1733, possiblement la data de construcció.

## Història

Antic mas dins la demarcació del primitiu terme de Sau, avui englobat al terme de Vilanova de Sau. Es troba registrat al fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Sau. Habitava el mas Gabrial Bruguer. Els propietaris actuals són els de la Calveria, antic mas del terme de Sant Julià de Vilatorta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Bruguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «El Bruguer». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Carlos del Coso Iglesias

Carlos del Coso Iglesias (Madrid, Espanya, 24 d'abril de 1933) és un jugador d'hoquei sobre herba madrileny, ja retirat, guanyador d'una medalla olímpica.
Va participar, als 27 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la prova masculina d'hoquei sobre herba. Posteriorment en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) i els Jocs Olímpics d'Estiu de 1968 celebrats a Ciutat de Mèxic (Mèxic) aconseguí guanyar sengles diplomes olímpics en finalitzar quart i sisè respectivament.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Carlos del Coso». [Consulta: 29 desembre 2024].
# Instruments musicals xinesos

Els instruments musicals xinesos va nàixer de la música oriental, la qual té uns 3.000 anys de tradició i un sistema propi de notació i afinació, tipus de gèneres musicals i instruments gairebé desconeguts a la cultura occidental.
Entre els principals instruments musicals xinesos es poden destacar els següents:
* El xun: És un dels més antics, amb més de 7.000 anys d'antiguitat. És una mena d'ocarina sense bisell i de forma ovoidal o ovalada.
* La pipa: Es creu que aquesta mena de llaüt va arribar a la Xina procedent de Pèrsia a través de la Ruta de la Seda entre les dinasties Hang i Tanhg. És un instrument extremadament expressiu i ric en matisos, però que requereix un gran virtuosisme. La pipa té quatre cordes i es fan sonar mitjançant el pinçament d'aquestes amb les ungles. L'instrument conté dos tipus de trasts: els que hi ha al màstil i els que hi ha a la tapa harmònica, entre 19 o 20. La caixa de ressonància té forma de mitja pera. La longitud total de l'instrument oscil·la entre 90 i 100 cm. Els intèrprets d'aquest instrument el col·loquen en posició vertical sobre les cames i arribant a tocar-se l'orella esquerra amb les clavilles. Una de les intèrprets més virtuoses d'aquest instrument és Liu Fang.
* L'erhu: "instrument bàrbar de dues cordes" rep aquest nom quan va ser importat de l'Àsia central durant la Dinastia Tang (s. viii-x). Està format per dues cordes metàl·liques o de seda i una caixa de ressonància hexagonal recoberta amb una pell de serp. Aquest instrument no s'ha desenvolupament plenament fins a l'establiment de la República Popular de la Xina. El so de l'instrument s'aconsegueix movent horitzontalment un arc entre les dues cordes, mentre l'intèrpret està assegut amb l'instrument col·locat en posició vertical sobre la cama esquerra. Té una extensió de tres octaves. Liu Tian-Hua és el solista més conegut d'aquest instrument.
* El yangqin: prové del santour persa. Va arribar a la Xina al segle xvi. És un instrument de corda percudida. El formen una caixa de ressonància trapezoïdal i dues o més files de ponts amb un mínim de set ponts per fila entre els que es col·loquen cordes dobles o triples. El yangqin es percudeix amb dues baquetes de bambú de la mateixa mida dels estris utilitzats per menjar (reben el nom de qinzhu). Virtuosos del yangqin: Vivian Xia, Cheng Hua, Eric Ho.

## Referències

* ↑ Don Michael Randel. The Harvard Dictionary of Music. 4th. Harvard University Press, 2003, p. 260–262. ISBN 978-0674011632.

## Enllaços externs

* China’s Musical Instruments. Arxivat 2013-05-11 a Wayback Machine. (anglès)
* Chinese Musical Instruments. Arxivat 2016-04-24 a Wayback Machine. (anglès)