OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dewindtita

La dewindtita és un mineral de la classe dels fosfats, que pertany al grup de la fosfuranilita. Anomenada així per Alfred Schoep l'any 1922 en honor de la memòria del Dr. Jean De Windt, un estudiant de geologia belga que morí accidentalment al llac Tanganyika. El mineal tipus es troba dipositat al Museu de Ciències Naturals de París.

## Classificació

Segons la classificació de Nickel-Strunz, la dewindtita pertany a «08.EC: Uranil fosfats i arsenats, amb relació UO₂:RO₄ = 3:2» juntament amb els següents minerals: furalumita, upalita, françoisita-(Ce), arsenuranilita, françoisita-(Nd), kivuïta, fosfuranilita, yingjiangita, dumontita, hügelita, metavanmeersscheïta, vanmeersscheïta, arsenovanmeersscheïta, althupita, mundita, furcalita i bergenita.

## Característiques

La dewindtita és un fosfat de fórmula química H₂Pb₃(UO₂)₂(PO₄)₄O₄·12H₂O. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.

## Formació i jaciments

És un rar mineral secundari que es deriva de l'alteració de la uraninita o d'altres minerals secundaris d'urani. A la seva localitat tipus s'ha trobat associat a uraninita, parsonsita i dumontita. S'ha descrit a l'Argentina, Austràlia, Canadà, Colòmbia, República Txeca, la República Democràtica del Congo, França, Gabon, Alemanya, Itàlia, Madagascar, Portugal, Eslovènia, Suïssa, Tadjikistan, Regne Unit i els EUA.

## Referències

* ↑ «Dewindtite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 novembre 2015].
# Frederic I de Prússia

Frederic III de Brandenburg i I de Prússia (Königsberg, 11 de juliol de 1657 - Berlín, 25 de febrer de 1713) fou el primer rei de Prússia, des del 18 de gener de 1701, fins a la seva mort. Frederic esdevingué marcgravi elector de Brandenburg i duc de Prússia en 1688, en morir el seu pare Frederic Guillem I. Per raons de prestigi, en un primer moment, va emprar el títol de "rei" dintre del territori en ser part integrant del Sacre Imperi Romà. L'emperador Leopold I, en agraïment pel suport prestat per Frederic durant la Guerra de Successió Espanyola li va concedir al marcgravi elector de Brandenburg el títol de rei de Prússia (fins llavors era duc de Prússia).
Frederic I va ser un gran protector de les arts. El 1696 fundà l'Acadèmia de les Arts (Akademie der Künste), i quatre anys més tard l'Acadèmia de les Ciències (Preußische Akademie der Wissenschaften). El 1699, va ordenar l'ampliació del Castell de Berlín i la construcció del Palau de Charlottenburg, que porta el nom de la seva esposa Sofia Carlota de Hannover.

## Família

Membre de la Casa de Hohenzollern, era fill de Frederic Guillem de Brandenburg (1620-1688) i de la princesa Lluïsa Enriqueta de Nassau (1627-1667). Frederic es va casar tres cops. El 1679 es va casar amb Elisabet Enriqueta de Hessen-Kassel (1661-1683), filla de Guillem VI de Hessen-Kassel i de Hedwig Sofia de Brandenburg, amb la qual va tenir una filla, Lluïsa Dorotea (1680-1705) que es casaria amb Frederic I de Suècia (1676-1751).
Havent enviudat, el 1684 va contreure segon matrimoni amb Sofia Carlota de Hannover (1668-1705), filla de l'elector Ernest August (1629-1698) i de Sofia de Wittelsbach (1630-1714). D'aquest matrimoni en nasqué Frederic Guillem I (1688-1740) que fou el seu successor, i que el 1706 es casà amb la seva cosina Sofia Dorotea de Hannover (1687-1757) amb la que va tenir 14 fills.
El 1708, es va casar per tercera vegada amb Sofia Lluïsa de Mecklenburg-Schwerin (1685-1735), filla de Frederic I de Mecklenburg-Schwerin.

## Bibliografia

* Heinz Ohff: Preußens Könige. Piper Verlag München,1999.
* Werner Schmidt: Friedrich I. – Kurfürst von Brandenburg König in Preußen, Heinrich Hugendubel Verlag, München 2004.
* Linda Frey, Marsha Frey: Friedrich I., Preußens erster König. Graz u. a. 1984.
* Wolfgang Neugebauer: Friedrich III./I. (1688–1713). In: Frank-Lothar Kroll (Hrsg.): Preußens Herrscher. Von den ersten Hohenzollern bis Wilhelm II., München 2000, 113–133.
* Hans-Joachim Neumann: Friedrich I. Der erste König der Preußen, Berlin 2001.
* Johann Gustav Droysen: Friedrich I. König von Preußen, 3. Aufl., Berlin/New York 2001.
# Gioacchino Guaragna

Gioacchino Guaragna (Milà, 14 de juny de 1908 - Milà, 19 d'abril de 1971) va ser un tirador d'esgrima italià, especialista en floret, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on guanyà la medalla d'or en la prova de floret per equips del programa d'esgrima. Quatre anys més tard, als Jocs de Los Angeles, guanyà la medalla de plata en la prova de floret per equips, mentre en la prova individual de floret fou quart. La tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1936, a Berlín, on guanyà la medalla d'or en la prova del floret per equips, mentre en la prova individual de floret fou cinquè.
Al Campionat del món d'esgrima aconseguí vuit medalles d'or i dues de bronze entre el 1927 i 1938.

## Referències

* 1 2 3 «Gioachino Guaragna Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 de gener 2012. [Consulta: 11 setembre 2018].
# Sant Romà (Brunyola)

Sant Romà és una església del municipi de Brunyola i Sant Martí Sapresa (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat de planta rectangular, absis, pòrtic occidental, sagristia adossada i coberta de doble vessant a laterals. Està situat al costat mateix de la casa del mas Salló, aturonada i no gaire lluny del camí que va de Sant Dalmai (Vilobí d'Onyar) a Sant Martí Sapresa. Consta d'una nau de planta rectangular i un absis semicircular de planta de ferradura, d'estil romànic. La sagristia, adossada a migdia, i la porxada de ponent són elements posteriors, com el campanar d'espadanya doble i el portal adovellat.
La façana presenta una porxada aterrassada, amb dos pilars quadrangulars i una coberta de doble vessant a laterals i bigues de fusta. La façana pròpiament dita és arrebossada i pintada de blanc, encara que en mal estat de conservació. Mostra un portal adovellat de pedra escairada, un ull de bou i un gran campanar de cadireta de dos ulls, culminat amb tres pinacles quadrangulars. A la banda de migdia es conserven dos contraforts, prop de la sagristia adossada a ponent.
A l'interior, a banda del cor, situat a ponent i accessible mitjançant una petita i atrotinada escala, hi ha mobiliari litúrgic, bancs i representacions de Sant Romà soldat, Sant Josep i la Mare de Déu. També cal destacar l'existència, a la cupuleta de la volta de quart d'esfera de l'absis, de poques restes de pintures antigues, indesxifrables a primer cop d'ull. Sota el cor hi ha diversos exvots relacionats amb l'antic servei militar obligatori, ja que el sant titular és Sant Romà, el soldat.

## Història

La primera dada que es té és de 1279 quan era sufragània de l'església de Sant Amanç i va ser reformada a l'edat mitjana tardana i també durant l'època moderna. Està dedicada al màrtir Sant Romà. Els seus goigs canten: "Amb vostre mà benaurada / com senyera estesa al vol, / beneiu vostre fillada / de Brunyola i Estanyol, / que en la llar on se us honora / no hi manqui virtut ni pa! / I defenseu a tota hora / aquest veïnat Sant Romà".

## Ubicació

Aquesta ermita és al cantó de l'antic camí ral que unia Tossa i Anglès, un dels que travessava la comarca de la Selva i que era ben important abans de la construcció de la xarxa de carreteres, a finals del segle xix. Aquest camí passava també per Caldes de Malavella, Vilobí d'Onyar i Sant Pere Sestronques.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Romà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2015].
* ↑ «Goigs a sant Romà de Brunyola». [Consulta: 2015].
* ↑ Mallorquí, E. (coord). Cinquanta-cinc Llegües de Passos Oblidats i Xarrabascos (Vol. 2), 2016.

## Enllaços externs

* «Sant Romà». Art Medieval.
# Air Algérie

Air Algérie (àrab: الخطوط الجوية الجزائرية, al-Ḫuṭūṭ al-Jawiyya al-Jazāʾiriyya, ‘Línies Aèries Algerianes') és l'aerolínia nacional d'Algèria, amb base a Alger. Duu a terme vols regulars internacionals des d'Algèria a destinacions a Àfrica, Àsia, Europa i a Amèrica del Nord. Així mateix opera rutes domèstiques i vols xàrter. El seu hub principal és l'Aeroport Internacional Houari Boumediene d'Alger (codi IATA: ALG, codi OACI: DAAG). Air Algérie és membre de l'Organització de Transportistes Aeris Àrabs (en anglès: Arab Air Carriers Organization).

## Història

Fundada el 1947 a Alger es va fusionar amb la francesa Compagnie Air Transport el juny de 1953. L'any 1963 va ser declarada oficialment companyia nacional d'Algèria i el 1972 va passar a ser propietat de l'estat. També en maig de 1972 la Société de Travail Aérien, fundada en març de 1968 per fer treballs agrícoles i prestar serveis de taxi aeri, va esdevenir subsidiaris d'Air Algérie per passar posteriorment a integrar-se completament en la seva estructura.
El setembre de 2021, després de la detenció d’un dels seus administradors que transportava droga entre França i Algèria, l'empresa nacional va endurir les seves normes.

## Codis

* Codi IATA: AH
* Codi OACI: DAH
* Callsign: Air Algérie

## Flota

Durant la seva història Air Algérie ha utilitzat diferents tipus d'aeronaus.
* Sud Aviation Caravelle
* Boeing 727
* Boeing 737
* Airbus A300
* Lockheed L-100 Hercules

## Referències

* 1 2 Swanborough, Gordon; Green, William. Guía ilustrada de los aviones de línea y compañías aéreas. (en castellà). Madrid: San Martin, 1982, p. 206,207. ISBN 8471402157.
# Reserva índia de Turtle Mountain

La reserva índia de Turtle Mountain és al comtat de Rolette, Dakota del Nord, on ocupa 182,5 km². Pertany a la nació anishinaabemowin, i fou creada el 1892 per als membres del grup dirigit per Little Shell. Segons el cens del 1990, hi ha 25.000 apuntats al rol tribal, tot i que la majoria no hi viuen.
El 40% de la reserva és cobert de boscos i hi ha nombroses reserves d'aigua.
Ocupa quatre comunitats: Belcourt, East Dunseith, St. John i Shell Valley.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial (anglès)
# Shunkichi Hamada

Shunkichi Hamada (japonès: 浜田 駿吉) (Minamiawaji, 19 d'octubre de 1910 - Shibuya, 7 de desembre de 2009) va ser un jugador d'hoquei sobre herba japonès que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on va guanyar la medalla de plata com a membre de l'equip japonès en la competició d'hoquei sobre herba. Quatre anys més tard, als Jocs de Berlín quedà eliminat en la primera ronda de la competició d'hoquei sobre herba.

## Referències

* 1 2 «Shunkichi Hamada Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 16 juliol 2018].
# Enxaneta (documental)

Enxaneta és una pel·lícula documental catalana del 2011 en 3D dirigida per Paulí Subirà i Claramunt i produïda per Televisió de Catalunya sobre el món dels castells. Fou rodada a Tarragona, Valls, Vilafranca del Penedès, Mataró, Santa Fe del Penedès, Sant Pau d'Ordal i Sant Pere de Ribes. Ha estat rodat en català. Fou nominada al Gaudí a la millor pel·lícula documental als Premis Gaudí de 2012.
Fou estrenada l'11 de novembre de 2011 als cinemes Cinesa Diagonal coincidint amb el primer aniversari de la proclamació dels castells Patrimoni de la Humanitat. Durant la seva emissió per TV3 l'octubre de 2012 va reunir 446.000 espectadors i va assolir un 14,6% de quota de pantalla, de manera que es va situar al tercer lloc del rànquing, superat només pels dos 'Telenotícies', que es van quedar a tocar dels 600.000 seguidors. El maig de 2012 es va projectar als cinemes Castillet de Perpinyà.

## Argument

El documental se centra en el món casteller, mostrant tot el procés que es posa en marxa en l'aixecament del castell. També tracta la por i el risc de les caigudes, temes poc tractats fins aleshores, així com el valor, la força, el treball en equip, la responsabilitat, l'equilibri i el seny, tot des del punt de vista de l'enxaneta. Mostra imatges del Concurs de Tarragona de 2010 i actuacions a les diades castelleres a Vilafranca del Penedès, Sant Pere de Ribes, Valls i Terrassa, així com el testimoni a membres de diverses colles castelleres de diferents orígens, edats i condicions socials.

## Referències

* ↑ Enxaneta a catalanfilms.cat
* ↑ Enxaneta Arxivat 2020-07-12 a Wayback Machine. al web de l'Acadèmia del Cinema
* ↑ La pel·lícula 3D "Enxaneta" emociona i enlluerna en la seva première, ccma.cat, 17 de novembre de 2011
* ↑ El documental 'Enxaneta' domina la nit amb 446.000 espectadors, ara.cat, 10 d'octubre de 2012
* ↑ Lipdub i "Enxaneta" aquest cap de setmana a Perpinyà, El Punt Avui, 3 de maig de 2012

## Enllaços externs

* Enxaneta a ccma.cat (pel·lícula sencera)
# Resistència

«Resistència» té aquests significats:
* Resistència (calefactor) màquina que converteix energia elèctrica en calor
* Microbiologia: Resistència als antibiòtics, capacitat dels bacteris de sobreviure a l'acció d'antibiòtics
* Esport:
** Resistència física, capacitat de l'organisme que permet mantenir un esforç físic d'intensitat moderada o alta durant un temps prolongat i endarrerir el cansament que l'exercici provoca
** Resistència (motociclisme), variant del motociclisme de velocitat destinada a provar la durabilitat de les motocicletes i la resistència física dels participants
* Física:
** Resistència aerodinàmica força d'oposició al moviment dins d'un fluid
** Resistència mecànica esforç màxim que pot suportar un material
** Resistència elèctrica (propietat)
** Resistència elèctrica (component)
** Resistència tèrmica capacitat d'un material d'oposar-se al flux de la calor
** Resistència de materials
* Obres:
** Memòries d'Idhun I: La Resistència
** Resistència (pel·lícula), pel·lícula del 2008 dirigida per Edward Zwick i protagonitzada per Daniel Craig
* Entitats:
** Resistència francesa, moviment que va lluitar contra el Govern de Vichy i l'ocupació alemanya de França durant la Segona Guerra Mundial
** Resistència Catalana, organització armada independentista de Catalunya Nord, que va actuar entre els anys 1984-1986
** Resistencia Galega, organització armada independentista gallega, escindit de l'Assembleia da Mocidade Independentista el 2005
** Organització de Resistència Nacional, organització creada a Barcelona a començament de 1945
** Moviment de Resistència Afrikaner, partit polític sud-africà fundat el 1973
** Federació Espanyola de Resistència al Capital, organització obrera anarco-col·lectivista
** Resistència Catalana d'Alliberament Nacional, organització independentista que va sorgir el 1979
** Federació Regional de Societats de Resistència de la Regió Espanyola, organització obrera d'àmbit espanyol constituïda el 1900
* Geografia:
** Resistencia, capital de la província del Chaco, a l'Argentina
* Societat:
** Resistència no-violenta
** Moviment de resistència
# Setge de Montsó (1089)

El setge de Montsó fou una de les batalles de la Reconquesta.

## Antecedents

Després de la derrota a la batalla de Graus la primavera de 1063 en la qual va morir Ramir I d'Aragó, el seu fill Sanç I d'Aragó i Pamplona va continuar amb els atacs a la Taifa de Saragossa per eixamplar els seus dominis. La ciutat de Barbastre fou conquerida el 1064 amb l'ajut normand i d'Ermengol III d'Urgell, a qui va concedir la ciutat. Dos anys més tard, Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir va reconquerir la ciutat, i en aquesta nova batalla, Ermengol III va morir.

## El setge

La ciutat va caure el 24 de juny de 1089 a mans de Pere de Ribagorça.

## Conseqüències

Pere de Ribagorça es va establir a Montsó, com a rei de Montsó en 1092, per consolidar les fronteres del seu territori.

## Referències

* ↑ Cingolani, Stefano Maria. Gestes dels Comtes de Barcelona i Reis d'Aragó. Universitat de València, 2011, p. 113. ISBN 8437087163.
* ↑ Boix Pociello, Jordi C. De Roda a Lleida: la fi d'un somni heroic. IEBC, 1998, p. 73. ISBN 8487861288.
# Batalla de Quart de Poblet

La batalla de Quart de Poblet fou una batalla lluitada el 25 d'octubre del 1094 entre les forces de Rodrigo Díaz de Vivar i els almoràvits.

## Antecedents

Balansiya finalment va caure en mans de Rodrigo Díaz de Vivar el 1094, i Yússuf ibn Taixfín, el líder dels almoràvits ordenar la seva represa i va donar el comandament d'una nova expedició per capturar-la al seu nebot Yusuf Abu Abdullah Muhammad, car Muhammad ibn Aisa no disposava d'un exèrcit permanent, i va haver de mobilitzar les tropes a Sebta, enviar-les a través de l'estret de Gibraltar i reforçar les guarnicions d'Andalusia abans de marxar cap a Balansiya.
Els contingents africans desembarcaren entre el 16 i el 18 d'agost, i a Granada s'hi va unir part de la guarnició i de l'exèrcit de l'extinta Taifa de Granada Zírida que s'havia integrat en l'exèrcit almoràvit, i més endavant tropes dels emirats de Làrida, Albarrasí. Els musulmans van acampar a Quart de Poblet, a pocs quilòmetres de Balansiya, que estava ben abastida. Veient el gran exèrcit, els musulmans de la ciutat creien que l'alliberament estava a la mà. Abu Abdullah estava tan segur de la victòria no va veure negligències en les tropes i no va prendre mesures per rectificar. El Cid va demanar ajuda a Alfons VI de Lleó i això es va saber al campament musulmà i l'ànim dels assetjants es va començar a trencar i hi va haver moltes desercions.

## Desenvolupament tàctic

Rodrigo Díaz de Vivar va decidir aprofitar la manca d'esperit sense esperar l'ajut d'Alfons VI de Lleó i va sortir de nit comandant un grup de cavalleria. El matí del 25 d'octubre del 1094 va atacar els soldats musulmans, que no estaven vigilants i l'alarma escampar-se pel campament, entre crits i aldarull. La cavalleria musulmana es va preparar i perseguir al Cid es retirava, mentre soldats cristians amagats atacaven el campament musulmà, provocant la desbandada almoràvit i la captura d'un important botí.

## Conseqüències

La victòria va reforçar el Cid a València i retardar l'expansió almoràvit, provocant una impressió desfavorable sobre Yusuf Abu Abdullah Muhammad a Yússuf ibn Taixfín, perquè s'havia demostrat inexpert en el comandament de tropes. L'exèrcit almoràvit va atacar Dàniyya i Xàtiva, i se li va ordenar romandre a Xàtiva.

## Referències

* ↑ Sanchis Guarner, Manuel. La ciutat de València síntesi d'història i de geografia urbana. Cercle de Belles Arts, 1972, p. 39.
* 1 2 Montaner Frutos, 2005, p. 152.
* ↑ Montaner Frutos, 2005, p. 129.
* ↑ Montaner Frutos, 2005, p. 207.
* ↑ Montaner Frutos, 2005, p. 234.

## Bibliografia

* Montaner Frutos, Alberto. «La Batalla de Cuarte (1094). Una victoria del Cid sobre los almorávides en la historia y en la poesía». A: Alberto Montaner Frutos, Alfonso Boix Jovaní. Guerra en Šarq Alʼandalus: Las batallas cidianas de Morella (1084) y Cuarte (1094) (en castellà). Saragossa: Instituto de Estudios Islámicos y del Oriente Próximo, 2005. ISBN 978-84-95736-04-8.

## Enllaços externs

* The march of conquest of Yusuf ibn Tashfin: The birth of the Lamtuna-Banu Turjut empire Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine. (anglès)
# Khaldi

Khaldi (Ḫaldi) era una de les tres deïtats principals d'Urartu. El seu santuari més important estava situat a Ardini (Mutsatsir). Els altres dos déus eren Teisheba de Kumenu, i Shivini de Tushpa. És la deïtat amb més inscripcions dedicades. La seva esposa va ser la deessa Arubani. És representat com un home, amb barba o sense, damunt d'un lleó. Era un deu guerrer al que els reis d'Urartu pregaven per la victòria; els seus temples s'adornaven amb armes i a vegades eren anomenats «casa de les armes».
Sembla que Khaldi no era un déu nadiu d'Urartu, sinó aparentment una quasi desconeguda deïtat accàdia, i no el van adorar els urartis, almenys com al seu déu principal, fins que el rei Ixpuini (824 aC-806 aC) no en va introduir el culte.
Una teoria postula que el nom podria ser d'origen indoeuropeu (possiblement grecoarmeni) o armeni antic, i significaria «déu del sol». Els Reis d'Urartu erigien esteles dedicades a Khaldi on inscrivien els èxits de les seves campanyes militars, els edificis construïts i les activitats agrícoles que tenien lloc durant el seu regnat.

## Referències

* ↑ Baumer, Christoph. History of the Caucasus (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2021, p. 79. ISBN 9780755639694.
* ↑ Ernest René Lacheman, Martha A. Morrison, David I. Owen, General studies and excavations at Nuzi 9/1, 1987, ISBN 9780931464089, p. 50f.«Enllaç».
* ↑ Çiftçi, Ali. The Socio-Economic Organisation of the Urartian Kingdom. Leiden: Brill, 2017, p. 228. ISBN 9789004347588.

## Bibliografia

* Piotrovsky, Boris B. (1969) The Ancient Civilization of Urartu: An Archaeological Adventure. Cowles Book Co. ISBN 0214667936
# Parc Nacional Laguna San Rafael

El Parc Nacional Laguna San Rafael és un parc nacional xilè, ubicat a la Regió d'Aisén, més concretament a 82 km al sud de la localitat de Puerto Chacabuco. Declarada Reserva de la Biosfera el 1979.

## Descripció

Aquest Parc Nacional, es caracteritza per ser el més gran de la regió d'Aisén, amb 1.742.000 ha d'extensió, de les quals prop de 400.000 ha corresponen als gels mil·lenaris del camp de gel patagó nord. També dins del parc es troba la Muntanya San Valentín, amb una alçada d'aproximadament de 4.058 m. El gran atractiu del parc, és la llacuna de San Rafael i la glacera del mateix nom que desguassa a l'esmentada llacuna.
A la llacuna San Rafael es realitzen recorreguts pels gels amb petites embarcacions, des d'on és possible observar la caiguda de grans masses de gel des de la glacera cap a la llacuna.
El clima de la zona es caracteritza per ser molt humit, amb abundants precipitacions durant tot l'any, essent una de les zones més plujoses del país amb aproximadament 5000 mm de pluja anuals.

## Accessos

Es pot arribar a aquest parc via marítima o via terrestre. En el primer cas, hi ha a la regió empreses de serveis turístics que ofereixen viatges a la llacuna sortint des de Puerto Montt (pel Golf de Corcovado) o des de Puerto Chacabuco. El temps de viatge des de Puerto Chacabuco són 16 hores. Per via terrestre, es pot accedir des de la localitat de Puerto Río Tranquilo fins a Bahía Exploradores, per una carretera de reble construïda el 2001. Des de Bahía Exploradores es pot accedir a la llacuna San Rafael amb embarcacions, amb un temps de viatge que ronda les 2,5 hores.

## Referències

* ↑ «Parque Nacional Laguna San Rafael» (en castellà). Ruta de los Parques de la Patagonia, 01-06-2018. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ «Parque Nacional Laguna San Rafael» (en castellà). Corporación Nacional Forestal (CONAF). [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ Moreira-Muñoz, Andres; García., Juan Luis; Sagredo, Esteban «Reserva de la Biosfera Laguna San Rafael: sitio de importancia global para la investigación del cambio climático.». Reservas de la Biosfera de Chile: Laboratorios para la sustentabilidad, 2014, pàg. 210-227.
* ↑ Torres Santibáñez, Hernán. Los parques nacionales de Chile: una guía para el visitante (en castellà). Editorial Universitaria, 2004, p. 139. ISBN 978-956-11-1701-3.