OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gabriel Baldrich i Palau

Gabriel Baldrich i Palau (Pla de Cabra, l'Alt Camp, 1814 - Madrid, Espanya, 1885) fou un militar i polític català d'ideologia liberal, diputat a Corts durant el sexenni democràtici senador. Fill de l'hisendat Bernat Baldrich i Solé.

## Biografia

Liberal com era, el 1833 va ingressar a la Milícia Nacional i va participar en la Primera Guerra Carlina en el bàndol isabelí. Després aquesta guerra fou ascendit al grau de tinent coronel d'infanteria el 1843; esdevenint un dels homes de confiança del general Prim a Catalunya. L'estiu de 1848 Gabriel Baldrich comandava les guerrilles que es van alçar infructuosament a Tarragona. El 1853 fou incorporat a les ordres directes del Ministeri de Guerra. Això no li va impedir ser un reputat casteller i arribà a cap de la Colla Joves Xiquets de Valls. El 1866 Baldrich va tornar a fer costat al seu amic el general Joan Prim i Prats durant la Revolta de Villarejo de Salvanés.
El 15 d'agost de 1867, quan era Comandant General de Barcelona, intentà altre cop un aixecament contra Isabel II d'Espanya, però establert a Piera, tot i que va aplegar uns 2.000 homes i va situar les seves tropes molt a prop de Barcelona, no va comptar amb prou recursos i ajuda per fer triomfar l'alçament. Va donar suport a la revolució de 1868, que finalment va aconseguir derrocar la ineficient monarquia borbònica, moment en el qual fou elegit diputat del Partit Progressista pel districte de Manresa a les eleccions generals espanyoles de 1869. Fou capità general de Puerto Rico del 4 d'abril de 1870 a 13 de setembre de 1871; i de juny a novembre de 1872 també fou capità general de Catalunya. Amb la primera República Gabriel Baldrich fou ascendit a general de brigada, i després va anar acumulant altres ascensos fins al de tinent general.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 88, entrada: "Baldrich i Palau, Gabriel". ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ «Gabriel Baldrich i Palau (1814-1885). Vida i fets d'un liberal polifacètic» (en castellà). Editorial Sunya. [Consulta: 24 setembre 2012].
* ↑ Labajos, Roque. Los Diputados pintados por sus hechos (en castellà). R. Labajos y Compañía, 1867, p.63.

## Enllaços externs

* Gabriel Baldrich i Palau a xtec.cat
* Documentació del general Baldrich quan fou Capità General a Puerto Rico Arxivat 2014-11-07 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
Càrrecs públics :
| Precedit per: Manuel de La Serna y Hernández Pinzón | Capità General de Catalunya (juny-novembre) 1872 | Succeït per: Eugenio de Gaminde y Lafont |
| Precedit per: José Laureano de Sanz y Posse | Governador de Puerto Rico 1870-1871 | Succeït per: Ramón Gómez y Pulido |
# Valveralla

Valveralla és una entitat de població del municipi de Ventalló a l'Alt Empordà, està situat a 3 km del nucli principal i té 77 habitants. Hi passa el rec del Molí i, a ponent la riera de Caudet o de Ventalló. Forma un nucli habitat compacte, de carrers estrets, del qual es destaca l'església parroquial de Sant Vicenç de Valveralla, de la qual fou agregada la de Sant Miquel de Ventalló, fins al 1606. L'antiga església de Sant Vicenç de Valveralla, documentada el segle xiii, era situada uns 200 m a ponent del poble, al cim d'un turonet anomenat el Pedró i, també l'Església Vella, on hi va haver fins a finals dels anys 1970, que va estar traslladada a la plaça de l'Església, un pedró amb una creu de ferro forjat. Avui aquest turonet és plantat d'oliveres i només hi destaca una paret que devia ser la tanca del cementiri.
A més de l'església de Sant Vicenç, a Valveralla destaca el casal gòtic Can Marisc i una casa amb portal adovellat al carrer de la Verge. A la rodalia hi ha un jaciment ibèric i un forn romà. Al paratge de l'Arbre Sec, en una cruïlla de la carretera de l'Armentera amb la de Figueres amb La Bisbal, hi ha un veïnat format a finals dels anys 1970, vora un antic hostal i el Molí de l'Arbre Sec, vora el Fluvià, notable molí fariner, ara és un establiment turístic.
Prop d'aquest poble hi ha les anomenades Basses de Ventalló, una antiga explotació d'àrids on van trencar la capa freàtica vora el Fluvià i es van formar unes basses on hi ha un centre d'esports d'aventura aquàtica.

## Referències

* ↑ «Valveralla». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Entitats del municipi de Ventalló». municat.gencat.cat. [Consulta: 7 juny 2012].
* 1 2 Enciclopèdia Catalana S. A. “Gran Geografia Comarcal de Catalunya, IV. pàg. 161 (ISBN 84-85194-19-5)
# Lliga dels Expulsats

La Lliga dels Expulsats o Bloc Pangermànic-Lliga dels Expulsats i Privats de Drets (Gesamtdeutscher Block-Bund der Heitmatvertriebener und Entrechtener, GB-BHE) fou un partit polític alemany fundat el 1950 com a Lliga dels Expulsats i que el 1952 canvià el nom per GB-BHE. Inicialment funcionà com a partit polític dels alemanys ètnics expulsats dels territoris alemanys cedits a altres estats el 1945 (Prússia Oriental, per exemple) i que s'hagueren d'establir a la República Federal d'Alemanya en els anys cinquanta. A les eleccions federals alemanyes de 1953 va assolir representació al Bundestag i formà part de la coalició de govern de Konrad Adenauer. També va tenir representació al landtag de Baviera i d'altres estats. El 1961 es va unir a les restes del Partit Alemany (DP) per a fundar el Partit Panalemany (Gesamtdeutscher Partei, GDP), i continuà com a associació.

## Resultats electorals
### Eleccions federals

| Any | Vots directes | Vots per llista | % | Escons | +/– |
| 1953 | 1.613.215 | 1.616.953 | 5.9 | 27 / 509 | |
| 1957 | 1.324.636 | 1.374.066 | 4.6 | 0 / 519 | 27 |

### Eleccions als Landtags

* Baden Württemberg: 1952 - 6,3%, 1956 - 6,3%, 1960 - 6,6%.
* Baviera: 1950 (12,3% - 1954 - 10,2%, 1958 - 8,6%.
* Berlín: 1950 - 2,2%, 1954 - 2,6%.
* Bremen: 1951 - 5,6%, 1955 - 2,9%, 1959 - 1,9%.
* Hessen: 1950 (junt amb el FDP) - 31,8%, 1954 - 7,7%, 1958 - 7,4%.
* Baixa Saxònia: 1951 - 14,9%, 1955 - 11,0 &, 1959 - 8,3%.
* Renània-Westfàlia: 1954 - 4,6%.
* Schleswig-Holstein: 1950 - 23,4%, 1954 - 14,0%, 1958 - 6,9%.

## Enllaços externs

* Political Parties (Germany) - Llista de partits polítics alemanys des de 1949
# Niebla

«Niebla» té aquests significats:
* Niebla (municipi), municipi a la província de Huelva (Andalusia)
* Niebla (novel·la), novel·la escrita per Miguel de Unamuno
* Niebla (pel·lícula), pel·lícula dramàtica espanyola del 1932 dirigida per Benito Perojo
* Comtat de Niebla, títol nobiliari espanyol originari de la Corona de Castella, que el rei Enric II atorgà el 1368 a Juan Alonso Pérez de Guzmán y Osorio, senyor de Sanlúcar
* Taifa o Emirat de Niebla, estat musulmà al sud de l'Àndalus, centrat a Niebla i que incloïa Gibraleón i altres llocs
* Josep Niebla (Tetuan, 1945 - Girona, 2021), pintor expressionista català
# Gabriel Mbilingi

Gabriel Mbilingi C.S.Sp. (Bândua, Bié, Angola, 17 de gener de 1958) és l'arquebisbe de Lubango. Fou president de la Conferència Episcopal d'Angola i São Tomé (CEAST) durant sis anys, de novembre de 2009 a novembre de 2015.

## Vida

El 26 de febrer de 1984 Gabriel Mbilingi va ingressar a la Congregació de l'Esperit Sant, (llatí: Congregatio Sancti Spiritus; CSSp) i va rebre l'ordenació. EL 15 d'octubre de 1999 fou nomenat pel Papa Joan Pau II com a Bisbe coadjutor del bisbat de Lwena, el 6 de gener de 2000, quan el propi Papa el consagrà com a bisbe. Més tard va succeir el seu antecessor, José da Ascensão Próspero Puaty com a bisbe de Lwena, a la província de Huambo. En 2006 fou nomenat arquebisbe coadjutor de l'arquebisbat de Lubango.
El 22 de juliol de 2007 l'Assemblea General de la Conferència de Bisbes de l'Àfrica Austral el va escollir president de l'Assemblea Interregional de Bisbes d'Àfrica del Sud a Luanda (IMBISA).
Amb la renúncia de Dom Zacarias Kamwenho el 6 de setembre de 2009, fou escollit nou arquebisbe de Lubango. El 29 de juny de 2010 fou nomenat pel Papa Benet XVI com el nou metropolità de la Província Eclesiàstica de Lubango a la Basílica de Sant Pere del Vaticà.
Des de setembre de 2013, és el president del Simposi de Conferències Episcopals d'Àfrica i Madagascar.
L'abril de 2015, una setmana després de la massacre de Monte Sumi, participà en una concentració popular promoguda pel Governador de la Província de Lubango, Kundy Paihama, legitimant el crim comès pel Govern d'Angola, segons denúncia de l'Alt Comissariat de les Nacions Unides pels Drets Humans. Malgrat la seva gravetat, el cas fou menystingut dins de les Nacions Unides (no hi ha més referència que una còpia d 'aquest petit text a "News" a la pàgina dedicada al país, malgrat la humiliació del seu representant Rupert Colville, pel Govern angolès, que va exigir Arxivat 2015-08-03 at Archive.is una petició formal de disculpa), plantejant dubtes legítims sobre el seu funcionament. L'empitjorament de la repressió, ja a l'estiu, va portar llavors al periodista angolès i editor de diversos periòdics William Tonet a criticar, en un article d'opinió, la complicitat de l'església amb les atrocitats comeses pel règim: "Estic preocupat pels nous monstres, els qui, sàdicament, destapen xampany per celebrar l'eliminació de l'adversari o l'enemic i sense remordiments encara es dirigeixen a l'església per trobar un capellà, o qualsevol bisbe, que els beneirà a canvi d'uns "dolars de sang", tornant així al cèlebre títol del periodista i activista Rafael Marques de Morais, Diamants de Sang Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine..

## Referències

* ↑ «Novo Organograma da Conferência Episcopal». Arxivat de l'original el 2011-07-25. [Consulta: 16 gener 2018].
* ↑ Archbishop Gabriel Mbilingi, C.S.Sp. on Catholic Hierarchy
* ↑ Nova presidência da IMBISA recuperado 4 de setembro 2007
* ↑ Rádio Ecclesia Dom Gabriel Mbilingue assume a titularidade da Arquidiocese do Lubango Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine. recuperat 28 d'agost 2009
* ↑ Arcebispos Metropolitanos que recebem o Pálio (Italiano)
# Guerra civil romana d'Orient del 1341-1347

La guerra civil romana d'Orient del 1341-1347, o segona guerra civil de l'era dels Paleòlegs, fou un conflicte que esclatà a l'Imperi Romà d'Orient després de la mort d'Andrònic III Paleòleg per la tutoria del seu fill de nou anys i successor, Joan V Paleòleg. El ministre en cap d'Andrònic III, Joan Cantacuzè, s'enfrontà a una regència encapçalada per l'emperadriu vídua, Anna de Savoia, el patriarca de Constantinoble, Joan XIV Calecas, i el megaduc, Aleix Apocauc. La guerra polaritzà les classes socials de l'imperi, car l'aristocràcia feia costat a Cantacuzè i les classes baixes i mitjanes donaven suport als regents. Les diferències religioses també foren un factor de pes, encara que en menor mesura, car els defensors de la doctrina mística de l'hesicasme en la controvèrsia hesicasta sovint eren partidaris de Cantacuzè.

## Notes

* ↑ Conegut igualment pel nom anacrònic de Imperi Bizantí.

## Referències

* ↑ Reinert, 2002, p. 263 i 265.

## Bibliografia

* Reinert, S. W. «Fragmentation (1204–1453)». A: Mango, C. The Oxford History of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 2002, p. 248-283. ISBN 978-0-19-814098-6.
# Partit Catòlic Romà dels Països Baixos

Partit Catòlic Romà dels Països Baixos (neerlandès Rooms Katholieke Partij Nederland, RKPN) fou un partit polític neerlandès d'orientació catòlica ortodoxa, fundat per membres del Partit Popular Catòlic que s'oposaren a unir-se a la Crida Demòcrata Cristiana. Era partidari de reforçar les escoles catòliques i contrari a l'avortament i l'eutanàsia. El seu cap, Klaas Beuker, només va obtenir un escó a les eleccions legislatives neerlandeses de 1972, però poc després s'enfrontà al seu partit i continuà com a independent. A les eleccions legislatives neerlandeses de 1977 no va obtenir representació.
# Manuel López Pellicer

Manuel López Pellicer (València, 1 de setembre de 1944) és un matemàtic i físic valencià, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i de la Reial Acadèmia de Cultura Valenciana.
Es llicencià en ciències físiques a la Universitat de València de 1966 i s'hi doctorà en matemàtiques el 1970. De 1968 a 1971 fou catedràtic de matemàtiques de l'Institut Benlliure de València i de 1972 a 1975 a l'Institut Luis Vives de la mateixa ciutat. El 1978 assolí la càtedra de matemàtica aplicada a la Universitat Politècnica de València, on ja hi havia estat professor d'anàlisi funcional. Ací ha treballat la topologia conjuntista i l'anàlisi funcional amb aplicacions a la teoria de la mesura. El 2006 fou elegit defensor universitari de la Universitat Politècnica de València.
L'abril de 1997 fou elegit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, i en va prendre possessió el 1998 amb el discurs En torno al casi centenario Análisis Funcional. En 2008 ingressà a la Reial Acadèmia de Cultura Valenciana.

## Obres

* Un ejemplo de un espacio completamente regular que el k-espacio correspondiente no es completamente regular (1974)
* Sobre la existencia de topologías Tf-regulares (1978)
* Immersion in products of regular topological spaces (1983)
* Una nota sobre la propiedad de Blumberg (1984)
* A generalization of Tong’s theorem and properties of pairwise perfectly normal spaces (1985)
* A theorem of insertion and extension for normal spaces (1993)
* Una propiedad de M. Valdivia, espacios de tipo (L) y condiciones débiles de tonelación (1989)
* Compact contractive projections in continuous functions spaces (1991)
* A note on a theorem of J. Diestel and B. Faires (1992)
* Barrelled spaces of class X0 which are not totally barrelled (1993)
* On exhaustive vector measures (1994)
* Metrizable barrelled spaces (Pitman, 1995)
* Webs and bounded finitely additive measures (1997)
* On the ideal of all subsets of N of density zero (1998)
* Pták homomorphism theorem revisited
* Cantor sets of extreme points

## Referències

* ↑ Fitxa al waeb de l'UPV
* ↑ Un catedrático de la UPV ofrece hoy en Cantabria una charla sobre Von Neumann, considerado el padre de los ordenadores, El País, 7 de maig de 2004
* ↑ El catedrático de Matemática Aplicada Manuel López Pellicer es elegido nuevo Defensor Universitario de la UPV, Europa Press, 2 de febrer de 2006
* 1 2 Biografia al web de la RAC
* ↑ Biografia al web de la RACV

## Enllaços externs

* Manuel López Pellicer a documat.unirioja.es
* «Obra de Manuel López Pellicer» a Dialnet.
* Manuel López Pellicer a orcid.org
* “La utilidad de los modelos matemáticos en nuestro mundo” por Manuel López Pellicer, Ateneu de València
* ¿Donde está la matemática? per Manuel López Pellicer
# Gaffer (tècnic cinema)

Un gaffer en la indústria del cinema és el cap del departament elèctric, responsable de l'execució (i de vegades el disseny) de la il·luminació en una producció. En l'anglès britànic el terme gaffer fa molt de temps volia dir home vell, o el capatàs d'una brigada d'obrers. El terme també s'utilitzava per descriure als homes que ajustaven les llums en el teatre anglès i els homes que col·locaven fanals, amb el "gaff" que feien servir, un pal amb un ganxo en el seu final.
De vegades el gaffer surt als crèdits com Chief Lighting Technician (CLT). (Cap Tècnic d'Il·luminació).
Els gaffers experimentats poden coordinar la feina sencera d'il·luminació, informar del millor moment de dia i condicions per la fotografia, i gestiona recursos tan diversos com generadors elèctrics, llums, cables, i mà d'obra. Els gaffers són responsables de saber el color apropiat del gel (revestiment de plàstic) que cal posar als llums o finestres per aconseguir una varietat d'efectes, com transformar el migdia en una posta de sol bonica. Poden recrear el parpellejar de llums en un metro, el moviment de la llum dins d'un avió que cau, o el pas de la nit al dia.
Normalment, el gaffer fa informes al Director de Fotografia o, en televisió, al Director d'Il·luminació. Els Directors respectius són responsables del disseny d'il·luminació global, però ell o ella poden donar una mica de o molta llibertat al gaffer en aquestes matèries, depenent de la seva relació laboral.

## Origen

L'origen exacte de gaffer no és clar. Hi ha, tanmateix, unes quantes hipòtesis:
Els primers estudis de cinema eren només amb "llum solar disponible", i hi tenien plafons articulats al sostre dels edificis dels estudis que es podrien prémer de la planta estant amb llargs "gaff", pals per obrir la llum del sol que es necessitava. Com que la Terra es mou contínuament, aquests plafons necessitaven ser reorientats ("gaffed") després de cada presa. Quan els instruments d'il·luminació elèctrics es van convertir en un equip estàndard, els operadors d'il·luminació es coneixien com a electricistes mentre els tècnics d'il·luminació més vells, més experimentats encara es coneixien com a gaffers. Finalment venia a significar algú al càrrec d'il·luminació.
Una altra hipòtesi: les primeres pel·lícules utilitzaven principalment llum natural, que els tramoistes controlaven amb roba de tendes grans que utilitzen pals llargs anomenats gaffs (un gaff és un tipus de pal en un vaixell de vela), o un pal amb un ganxo a l'extrem per ajudar a portar xarxes o peix gran a bord.

## Referències

* ↑ gaffer

## Vegeu també

Gaffer (cinta)
# Sicignano degli Alburni

Sicignano degli Alburni és una localitat i comune italiana de la província de Salern, regió de Campània, amb 3.333 habitants.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demográfica de Sicignano degli Alburni entre 1861 i 2001
* Font ISTAT - elaboració gràfica de Wikipedia

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de Sicignano degli Alburni (en italià)
# Partit Polític Reformat

Partit Polític Reformat (neerlandès Staatkundig Gereformeerde Partij, SGP) és un partit polític neerlandès fundat el 24 d'abril de 1918 amb membres del Partit Antirevolucionari dirigits per Gerrit Henrik Kersten, contraris a l'aliança d'aquest amb la catòlica Lliga General. Eren contraris al sufragi femení, estrictes defensors de la separació entre església i estat, membres de la confessió belga (Nederlandse Geloofsbelijdenis), que defensa un govern basat exclusivament en la Bíblia.
A les eleccions de 1918 no van obtenir escó. Obtingué representació a les de 1922, i juntament amb la Unió Cristiana Històrica votava a favor d'eliminar la representació neerlandesa a la Santa Seu. A les eleccions de 1929 va obtenir 2 escons, els va mantenir a les de 1933 però a les de 1937 va perdre un. Durant l'ocupació va col·laborar amb els nazis i condemnà la resistència, i en acabar la guerra no fou convidat a tornar a la Cambra.
Kersten fou substituït per Piet Zandt, qui a la seva mort el 1961 fou substituït per Cornelis van Dis. El partit tenia fins aleshores una representació minsa.
El 1984 es va unir als partits protestants ortodoxos Federació Política Reformista (RPF) i Lliga Política Reformada (GPV) i obtingué un escó eurodiputat per a van der Waal. El 1986 esdevingué nou cap del partit Bas van der Vlies. A les eleccions de 1994 va perdre un escó, que recuperà a les de 1998 i va perdre a les de 2002. Després de les eleccions de 2003 va entrar en converses per governar amb CDA i VVD, però aquest el va vetar i finalment pactaren amb D66 el segon govern Balkenende.
El 7 de setembre de 2005 el tribunal de districte de la Haia determinà que no havia de rebre subvencions estatals perquè discriminava les dones, que eren prohibides ser membres del partit, cosa que és una violació del Tractat de l'ONU sobre les Dones de 1981 i del principi constitucional de no discriminació. La prohibició de militància fou abolida en el partit el 24 de juny de 2006, però tot i això la presència femenina encara és limitada.
El 2010 esdevingué nou cap del partit Kees van der Staaij.
# Papilio aegeus

Papilio aegeus és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels papiliònids (Papilionidae) que habita a Austràlia (des de Queensland fins a Victòria), a Papua Nova Guinea i les illes de l'oceà Pacífic compreses entre els dos països.
Té una envergadura d'entre 7,5 i 9 centímetres. L'espècie es caracteritza per unes taques pàl·lides en el centre de les ales posteriors. Els mascles són més petits i tenen uns punts blancs en les ales negres anteriors, i un punt vermell en el marge interior de les posteriors.

## Referències

* ↑ «BioLib - Papilio aegeus» (en anglès). [Consulta: 22 gener 2025].
# Bogomilisme

El bogomilisme és una heretgia medieval que defensava un dualisme estricte i la manca d'autoritat de l'Església, fruit del diable. Els grups de monjos predicaven l'amor lliure i consideraven el llibre més sagrat l'Evangeli segons sant Joan. El bogomilisme va triomfar sobretot entre les classes més pobres de l'est d'Europa pel rebuig a les riqueses i al poder.

## Creences

Negaven el naixement diví de Crist, la coexistència personal del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant. Sostenien la concepció dualista maniquea de l'origen del món. En realitat, creien que Déu havia tingut dos fills: Satan i Miquel. El mal i el bé, respectivament. Negaven la validesa de les cerimònies i els sagraments cristians. Els miracles fets per Jesús eren interpretats en un sentit espiritual, no com fets materials reals. El baptisme sols el practicaven a les persones adultes, sense aigua ni oli, sinó per l'autorenúncia, les pregàries i el cant d'himnes. S'havien d'instruir els uns als altres, i no tenien sacerdots especials. Resaven a casa, no en edificis religiosos. N'hi havia dues branques principals: l'una, la més puritana, rebé el nom d'albanesa, pel fet que gran part dels seus integrants es retirava a viure a les zones muntanyoses; mentre que la branca menys estricta s'ha conegut amb el nom de garatens.

## Història

Segons documents eslavònics, el fundador d'aquesta secta era un cert sacerdot, Bogomil, qui va beure de l'ensenyança maniquea i va viure en temps de l'emperador Pere I de Bulgària (927-968). Després de ser pràcticament exterminats a Tràcia, principalment per ordre dels emperadors romans d'Orient, molts es refugiaren al país actualment conegut com a Bòsnia, on arribaren a ser la majoria de la població. Durant l'edat mitjana, ja des del segle x, els bogomils realitzaren missions a Itàlia i fomentaren l'anomenada creença patarina, mentre que a Occitània i a Catalunya influïren en la instauració de les creences dels càtars.
En produir-se la invasió turcootomana a la península dels Balcans en el segle xv, gran part dels bogomils s'aliaren amb els turcs enfront dels cristians. A partir de llavors, la majoria dels bogomils es convertiren a l'islam sunnita.
Com els bogomils, els càtars solien rebutjar el matrimoni i consideraven el món actual com un producte del mal, i solien practicar el celibat o formar comunitats en què el celibat era freqüent. Això donava peu a una difamació, segons la qual els bogomils eren homosexuals sodomites.

## Vegeu també

* Zoroastrisme.
* Gnosticisme.
* Marcionisme.
* Priscil·lianisme.