OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trepat

El trepat, o trepadell, és una varietat de cep negra autòctona de la Conca de Barberà. Ocupa al voltant de 1.000 ha. El raïm del cep trepat és llarg, gran i atapeït, presenta un port dret i és una varietat vigorosa. La brotada és primerenca i la maduració tardana (de finals de setembre a principis d'octubre). El gra és gros, rodó, dolç, amb una pell de gruix mitjà.
És sensible a les gelades primerenques i a l'erinosi, i força resistent a la botritis. Tem la sequera, raó per la qual prefereix sòls frescos. S'adapta bé a la majoria de portaempelts utilitzats. Li va bé la poda curta i obliga a la poda en verd, ja que emet molts rebrots de fusta vella. I té uns rendiments mitjans, mitjans-alts, d'entre 8.000 i 12.000 kg/ha.
El vi de raïm trepat és fresc, lleuger i afruitat, amb poca aroma i baixa graduació alcohòlica (10-11% vol). S'utilitza majoritàriament per a l'elaboració de vi rosat. És una de les dues varietats autoritzades per a l'elaboració del cava rosat. A més de la DO Conca de Barberà, es troba a la DO Costers del Segre.

## Referències

* ↑ «trepat - Terminologia de la vitivinicultura» (en termcat). [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ Serra, Montserrat. «El vi negre de trepat reinterpreta la Conca de Barberà». Vilaweb, 15-05-2021. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ Vicens, Eva. «Resultats del concurs de vins de la DO Conca: els podis, per categories», 24-08-2024. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «Raïm trepat: Què és, varietats, característiques...», 21-09-2011. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ Serra, Montserrat. «Vi rosat de trepat, un vi d’alta muntanya». Vilaweb, 13-08-2024. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «DO Conca de Barberà: innovació i estima per la terra». Ara, 19-12-2023. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «DO Costers del Segre: el vi de les terres lleidatanes». Ara, 29-11-2024. [Consulta: 11 desembre 2024].
Viccionari
# Lomaphorus

Lomaphorus és un gènere extint de mamífers cingulats de la família dels clamifòrids que visqueren a Sud-amèrica des del Pliocè inferior fins al Plistocè inferior, fa entre 12.000 i 5,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a les províncies argentines de Catamarca, Buenos Aires i Córdoba. La seva validesa taxonòmica és objecte de debat i, fins i tot el seu mateix descriptor, el paleontòleg argentí Florentino Ameghino, en tenia dubtes al respecte. El nom genèric Lomaphorus significa ‘portador de vores'.

## Referències

* 1 2 Entrada «Lomaphorus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 30 gener 2024].
* ↑ Zurita et al., 2016, p. 818.
* ↑ Palmer, 1904, p. 380.

## Bibliografia

* Palmer, T. S. Index Generum Mammalium: A List of the Genera and Families of Mammals (en anglès). Departament d'Agricultura dels Estats Units, 1904.
* Zurita, A. E.; Taglioretti, M.; De los Reyes, M.; Cuadrelli, F.; Poire, D. «Regarding the real diversity of Glyptodontidae (Mammalia, Xenarthra) in the late Pliocene (Chapadmalalan Age/Stage) of Argentina» (en anglès). Anais da Academia Brasileira de Ciências, 88, 2, 2016, pàg. 809-827. DOI: 10.1590/0001-3765201620150113.
# Dia Europeu de les Llengües

El Dia Europeu de les Llengües fou proclamat el 26 de setembre de 2001 pel Consell d'Europa, amb el suport de la Unió Europea. El seu principal objectiu és fomentar l'aprenentatge d'idiomes a tot Europa, tant en jóvens com en ancians.

## Objectius generals

* Alertar el públic sobre la importància de l'aprenentatge d'idiomes i diversificar la gamma de llengües, per tal d'incrementar el multilingüisme i la comprensió intel·lectual.
* Promoure la rica diversitat lingüística i cultural d'Europa.
* Fomentar l'aprenentatge permanent d'idiomes dins i fora de les escoles.
En aquest dia hom organitza una sèrie d'esdeveniments a tot Europa, activitats per a nens, programes de ràdio i televisió, classes d'idiomes i conferències, etc.
D'acord amb una enquesta duta a terme el febrer de 2006, el 56 % dels ciutadans de la UE (25 Estats membres) parlen una llengua diferent de la seva materna, però el 44 % admet només l'aprenentatge, ús i coneixement de l'idioma natiu. El 38 % dels ciutadans de la UE indiquen que saben anglès, seguit pel 14 % que dominen l'idioma alemany i francès.
La Unió Europea inverteix 30 milions d'euros anuals per promoure l'aprenentatge d'idiomes i la diversitat lingüística, a través dels programes "Sòcrates" i «Leonardo da Vinci», una política que començà el 1990 amb el programa «Lingua».

## Vegeu també

* Voluntaris per la Llengua
* Plataforma per la Llengua

## Referències

* ↑ EUROPA - El portal de la Unión Europea. 26 de setembre - Día Europeo de las Lenguas, 21 de setembre de 2007.
* ↑ Comunidad Escolar Periódico digital de información educativa. Plan europeo para el aprendizaje de idiomas, 10 de setembre de 2003.
# Enrique Arias Vega

Enrique Arias Vega (Bilbao, 1943) és un periodista i economista basc.

## Biografia

Diplomat a la Universitat Stanford, porta escrivint gairebé quaranta anys. Els seus articles han aparegut en la major part dels diaris espanyols, a la revista italiana Terzo Mondo i al periòdic Noticias del Mundo de Nova York.
Entre altres càrrecs, ha estat director d'El Periódico de Catalunya i El Adelanto, de Salamanca, i l'edició d'ABC del País Valencià, així com director general de publicacions del Grupo Zeta i assessor de diverses empreses de comunicació.
En els últims anys, ha alternat les seves col·laboracions en premsa, ràdio i televisió amb la literatura, havent obtingut diversos premis en les dues tasques, entre ells el Premio Nacional de Periodismo Gastronómico Álvaro Cunqueiro (2004), el de Novela Corta Ategua (2005), el de periodisme social del País Valencià, Conviure (2006) i el de Compostela Monumental (2011).
Els seus últims llibres publicats han estat una compilació d'articles de premsa, España y otras impertinencias (2009), i una altra de relats curts, Nada es lo que parece (2008). És autor, també, entre altres obres, de la novel·la El Ejecutivo (2006), de la qual ja van publicades tres edicions, de Ir contracorriente (2007), de Valencia, entre el cielo y el infierno (2008) i d'una antologia anomenada Personajes de toda la vida (2007).

## Enllaços externs

* Ressenya a Red mundial de escritores en español
# Valor comptable

El valor comptable és el valor d'un actiu segons els registres del balanç de situació d'una companyia.
Típicament, el valor comptable d'una empresa és el resultat de la suma de tots els actius menys la suma dels seus passius. El valor comptable d'una acció és la ràtio borsària que es calcula dividint la suma del capital social d'una societat i les seves reserves entre el nombre total d'accions d'aquesta societat. El valor comptable d'una acció sol ser molt inferior a la cotització en borsa d'aquesta acció, perquè no té en compte els elements de la societat no convertibles en efectiu però que contribueixen al seu valor, com ara el prestigi o les relacions laborals.

## Referències

* ↑ Baigol Guilanyà, Joan. Introducció a la informació financera de l'empresa. Barcelona: UOC, 2009, p. 85. ISBN 978-84-9788-861-5.
* ↑ «valor comptable d'una acció». Diccionari dels mercats financers. TERMCAT. [Consulta: 26 desembre 2021].
# Pionera Race

La Pionera Race és una cursa femenina de ciclisme d'un dia que es celebra al País Valencià, Espanya des de l'any 2024. Està integrada dins el calendari femení de l'UCI com a cursa de categoria 1.2. La primera vencedora fou la italiana Debora Silvestri.

## Palmarès

| Any | Vencedor | Segon | Tercer |
| 2024 | Debora Silvestri | Catalina Soto | Awen Roberts |

## Referències

* ↑ «Debora Silvestri claims first career victory at the first Pionera Race» (en anglès). procyclinguk, 15-09-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ «Pionera Race: Silvestri se da un homenaje» (en castellà). Ciclo 21, 15-09-2024. [Consulta: 24 gener 2025].
# Juan Carvajal

Juan Carvajal (Trujillo, 1400 - Roma, 6 de desembre de 1469) fou un cardenal i bisbe castellà.

## Biografia

Nascut en una il·lustre família de Trujillo a Extremadura, va estudiar a la Universitat de Salamanca on va obtenir la llicenciatura in utroque iure el 1430. El 1438 va arribar a Roma on va iniciar una brillant carrera eclesiàstica i diplomàtica: auditor del Palau Apostòlic, clergue de la Càmera Apostòlica, governador de Roma, llegat del papa Eugeni IV al Concili de Basilea i a la dieta de Magúncia el 1440, ambaixador a Florència el 1438, a Venècia el 1439 i a Siena el 1440, encara legat papal a les dietes de Frankfurt el 1441 i el 1442, a Nuremberg el 1444, a Frankfurt el 1445 i el 1446.
Nomenat bisbe de Còria l'11 d'octubre de 1443 no va prendre mai possessió de la seva seu i el 10 d'agost de 1446 va ser traslladat a la seu de Plasència, que va ocupar fins a la seva mort. Del 30 d'octubre de 1467 al 1468 fou administrador apostòlic del bisbat de Zamora. Va ser creat cardenal diaca pel papa Eugeni IV al consistori del 16 de desembre de 1446 amb el títol de cardenal de Sant'Angelo in Pescheria. El 26 d'octubre de 1461 va ser nomenat cardenal bisbe de Porto i Santa Rufina, mantenint al comandament el diaconat de Sant'Angelo in Pescheria.
Com a cardenal va ocupar diversos càrrecs diplomàtics a tot Europa Central (Bohèmia, Alemanya, Polònia i Hongria). Va participar en els conclaves de 1447, que van escollir el papa Nicolau V, de 1455, que van escollir el papa Calixt III i de 1464, que van escollir el papa Pau II. Va morir a Roma el 6 de desembre de 1469 i va ser enterrat a l'església de San Marcello al Corso.

## Bibliografia

* Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 2 Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine. p. 12, 31, 32, 63, 64, 235, 174 e 271.
* Lorenzo Cardella, Memorie storiche de' cardinali della Santa Romana Chiesa, Roma 1793, vol. III, p. 128.
# Chiyo Uno

Chiyo Uno (宇野 千代 Uno Chiyo, 28 de novembre de 1897 – 10 juny de 1996) va ser una autora japonesa que va escriure diverses obres importants, i a més una reconeguda dissenyadora de quimonos. Va tenir una influència significativa tant en la moda com en el cinema i la literatura del Japó.
Va néixer en una zona de Iwakuni coneguda com Kawanishi. Després d'un èxit literari inicial i d'haver guanyat un premi de narrativa breu, Un va deixar el seu primer marit i es va mudar a Tòquio. Com molts joves japonesos de 1920, va quedar fascinada amb la cultura i la moda estatunidenca i europea: va ser una de les primeres dones al Japó a tallar-se el cabell. Més enllà de l'estil de pentinat, Uno també va començar a perseguir la vida de dona de "esperit lliure", volia ser una ser un "mo-ga", o noia moderna i no ser només dona i mare. Va formar part de la vida bohèmia de Tòquio i va establir relacions amb altres escriptors, poetes i pintors.

## Confessions d'Amor

El 1935, Uno va publicar la novel·la Confessions d'Amor, que li va atorgar una gran fama. L'obra detalla la vida d'un artista i les seves aventures amoroses, així com l'intent fracassat de suïcidi amb el seu amant. Uno no sols va tenir un idil·li amb Seiji Togo, l'artista en qui està basada novel·la, sinó que va convertir aquesta història en llibre d'èxit. També va escriure amb sense problemes des de la perspectiva d'un home, la qual cosa va afegir atractiu al seu llibre.
Poc després de l'èxit de Confessions d'Amor, Uno va editar la revista Sutairu, o Estil.
Uno també va demostrar el seu talent per dissenyar quimonos. Sutairu va ocupar molt del seu temps, però així i tot va continuar escrivint i fomentant la curiositat d'una audiència fidel de dones japoneses que van trobar un sentit d'alliberament en la prosa d'Uno.
Malgrat la seva òbvia feminitat, des de Confessions d'Amor i a través de la seva carrera literària, Uno era capaç d'escriure hàbilment des de veus masculines o femenines.
També va destacar com a dissenyadora de quimonos i juntament amb la seva dissenyadora ajudant, Tomiyo Hanazawa, va viatjar als Estats Units el 1957 per presentar el primer espectacle de quimonos de moda en aquest país.

## Llegat

Anys més tard, la popularitat d'Uno es va formalitzar quan va ser reconeguda per l'Emperador i va assumir l'honor de ser una de les escriptores japoneses més ancianes i talentoses del Japó.
El 1983 va publicar les memòries Continuaré vivint (Ikite Iku Watakushi), que van ser molt llegides i en feren una adaptació televisiva.
Uno va dir que l'essència de la seva vida era no seguir les regles de ningú i fer el que sempre volia fer. Es va casar diverses vegades.

## Enllaços externs

* Persones prominents de Minato Ciutat Chiyo Un (anglès)
* Sinopsi de Ohan en JLPP (Projecte de publicació de la literatura japonesa) (anglès)
# Vena vorticosa

Les venes vorticoses són el drenatge venós del globus ocular. La sang hi arriba de les artèries ciliars anteriors, posteriors curtes i llargues, que formen la xarxa vascular arterial de l'ull. Hi ha quatre venes vorticoses, dues a cada costat del globus ocular. La inferior drena la vena oftàlmica inferior, i la superior la vena oftàlmica superior, que acaben el seu drenatge al sí cavernós

## Referències

* ↑ Termcat. Venes vorticoses. En: Diccionari d'oftalmologia. [Consulta: 5 de febrer de 2021]. Disponible a: https://www.termcat.cat/ca/diccionaris-en-linia/121/fitxa/NDM0MjQ0
# Espurina

Espurina (en llatí Spurinna) va ser un harúspex etrusc que actuà durant el segle i aC.
Era membre de l'antiga gens etrusca dels Spurinna, documentats des del segle iv aC i coneguts com a caps de la ciutat de Tarquínia al final de la República Romana.
Va ser el summus harúspex que va intentar dissuadir Juli Cèsar l'any 46 aC del seu viatge a l'Àfrica abans del solstici d'hivern. Cèsar va desobeir l'endeví i va guanyar la campanya. Però Espurina es va fer famós per advertir a Cèsar dels idus de març de l'any 44 aC, d'un perill imminent, quan, després de sacrificar un esplèndid bou no va trobar entre les vísceres el cor de la víctima. Altres autors diuen que li faltava la part superior del fetge. Va avisar Cèsar dient: «Aquest signe té a veure amb la teva vida i amb la teva prudència, ja que les dues es troben al cor». Cèsar, sense fer cas de les advertències, va morir assassinat aquell dia.
Apià explica la reacció de Cèsar de forma molt detallada. El dictador es va riure de l'harúspex, recordant-li que una cosa semblant havia dit en una situació anterior. L'endeví va dir-li que llavors havia estat en perill, però que ara el presagi era molt més segur. Cèsar, el va escoltar i va tornat a fer un sacrifici. Però les noves víctimes tenien els mateixos signes. Finalment, molest amb els sacerdots que el feien perdre el temps, va entrar a la Cúria, on va ser assassinat. Sembla que Espurina ja havia advertit Cèsar del seu assassinat un temps abans. Valeri Màxim diu que l'harúspex el va advertir de que és guardés «dels propers trenta dies», dels quals, l'últim coincidia amb els idus de març. Plutarc també recull aquesta profecia, i afegeix, que quan van arribar els idus, Cèsar va saludar l'harúspex, burleta, dient que ja havien arribat els idus de març. Espurina va contestar: «Han arribat, si, però no han passat».
Cèsar l'havia fet senador, potser per recompensar-li alguns serveis prestats, cosa que Ciceró va reprovar.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 140-141. ISBN 8481641618.
# Lori Cardille

Lori Ann Cardille (Pittsburgh, 1954) és una actriu i productora nord-americana, més coneguda pel seu paper a El dia dels morts (1985).

## Carrera

Els papers televisius notables de Cardille van ser Winter Austen #1 a la telenovel·la d'ABC The Edge of Night, i Carol Baker a la telenovel·la Ryan's Hope. El seu paper més destacat al cinema és Sarah a El dia dels morts de George A. Romero, pel que va guanyar el Premi a la millor actriu al XVIII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Sitges.

### Escriptura

És l'autora del llibre I'm Gonna Tell: ...an Offbeat Tale of Survival, que narra el seu viatge després de sobreviure a l'abús sexual.

## Vida personal

Cardille és la filla de Bill Cardille, que va actuar a la pel·lícula de George Romero La nit dels morts vivents. Va estudair actuació a la Carnegie Mellon University.
La filla de Cardille és l'actriu Kate Rogal. També té una germana, Marea.

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1985 | El dia dels morts | Sarah Bowman | |
| 1993 | Zombie Jamboree: The 25th Anniversary of Night of the Living Dead | Ella mateixa | Documental |
| 1994 | No Pets | Lorraine Turner | |
| 2008 | Dead On: The Life and Cinema of George A. Romero | Ella mateixa | Documental |
| 2019 | In Search of Darkness | Ella mateixa | Documental |
| 2020 | In Search of Darkness: Part II | Ella mateixa | Documental |
| 2023 | Night of the Living Dead 2 | Mandy |
| 2023 | The TRIP | Carol Burch | |

### Televisió

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 1975 | Ryan's Hope | Carol Baker | |
| 1978–1979 | The Edge of Night | Winter Austen #1 | |
| 1982 | Parole | Suzanne Driscoll | Telefilm |
| 1985 | The Equalizer | Sarah Claxton | Episodi: "The Distant Fire" |
| 1986 | Tales from the Darkside | Emily McCall | Episodi: "Florence Bravo" |
| 1989 | The Incredibly Strange Film Show | Ella mateixa | Episodt: "George A. Romero & Tom Savini" |
| 1991 | Dead and Alive: The Race for Gus Farace | Agent femení | Telefilm |
| 2016 | Doomsday | Detective Dara Dormand | Episodi: "Little Leaks Sink the Ship: Part II" |
| 2019 | Stranger Things | Sarah | Imatges d'arxiu; Episodi: "Chapter One: Suzie, Do You Copy?" |

## Referències

* ↑ «Docherty Agency - LORI CARDILLE». [Consulta: 3 desembre 2019].
* ↑ Una producción japonesa acapara los premios del certamen, ABC, 13 d'octubre de 1985
* 1 2 «Interview - Lori Cardille of Day of the Dead - Cryptic Rock». [Consulta: 15 gener 2017].
* ↑ «Daughter of the the [sic Dead! Q&A with artist and actor Kate Rogal]». Arxivat de l'original el 18 de gener 2017. [Consulta: 15 gener 2017].
* ↑ Miska, Brad. «Exclusive Clip: John Carpenter Joins ’80s Horror Documentary ‘In Search of Darkness'!», 22-03-2019. [Consulta: 29 maig 2019].
* ↑ Day of the Dead 30th Anniversary Reunion - Cinema Wasteland - 04/11/15 at YouTube. Retrieved 12 March 2018

## Enllaços externs

* Interview a Wayback Machine (archived May 15, 2007)
# Batalla de Sardrud

La batalla de Sardrud fou un combat decisiu que es va lliurar entre els Kara Koyunlu manats pel seu beg Kara Yusuf i el príncep timúrida (net de Tamerlà), Abu Bakr ibn Miran Shah, que intentava controlar Azerbaidjan. Es va lliurar el 19 d'abril de 1408. Kara Yusuf va derrotar decisivament a Abu Bakr que es va haver de retirar a Sultaniya. El seu pare (i fill de Tamerla), Miran Xah, va morir en el combat.

## Antecedents

A la primavera els amirs dels Ja'un-i Qurban, Nawruz i Abd al-Rahman que havien sortir de Samarcanda amb 5.000 homes (passant primer per Coràsmia i d'allí fins Mazanderan) van arribar a Rayy. Abu Bakr els va fer una oferta per passar al seu servei, que fou acceptada i es van reunir a la cort del príncep prop de Derguzin. El projecte era arrabassar l'Azerbaidjan als turcmans que el dominaven des de finals del 1406 després de la batalla de Nakhitxevan o de l'Araxes. L'exèrcit va marxar cap a Tabriz.

## Batalla de Sardrud (abril de 1408)

Kara Yusuf, assabentat de l'arribada de les forces d'Abu Bakr, va anar a Schenbi-Ghazan l'11 d'abril de 1408 i va protegir aquesta plaça amb una rasa. Allí es van dirigir els aliats d'Abu Bakr, Bistam Jagir (amb els seus germans Mansur i Masum i el fill Akhi Farrukh) i Husayn Sad (amb el seu germà Muhammad) amb 20.000 homes. El 19 d'abril els dos exèrcits es van trobar en un lloc anomenat Sardrud, a 8 km al sud de Tabriz. La valentia d'Abu Bakr fou immensa però no va aconseguir la victòria que va caure del costat de Kara Yusuf. Abu Bakr es va retirar cap a Sultaniya.
Muizz al-Din Miran Xah va morir en aquesta batalla. El seu cap fou presentat a Kara Yusuf que va renyar al soldat, va fer rentar el cap i el va fer enterrar amb el cos a Surkhab d'on més tard foren tret els ossos i portats cap a Samarcanda sent depositats a la cúpula verda de Kix. Kara Yusuf va dir que si Miran Xah li hagués estat portat viu l'hauria tractat conforme a la seva dignitat.

## Referències

* ↑ Matla-assadein ou-madjma albahrein, a Notices et extraits de la bibliotheque du Roi et autres bibliotheques, tome qatorzieme (volum 14), manuscrit persa accessible a Google Books, pàgs. 134, 135
* ↑ Ibid, pàg 135
# Alfonso Dulanto

Alfonso Dulanto (Viña del Mar, 4 de desembre de 1943 - 22 de gener de 2025) va ser un enginyer i empresari xilè, exministre d'Estat del president Ricardo Lagos.

## Biografia

Va realitzar els seus estudis primaris i secundaris al Saint George's College de Santiago. Després va estudiar enginyeria civil industrial a la Pontifícia Universitat Catòlica de Xile, titulant-se el 1969. Un cop llicenciat, i gràcies a una beca del British Council, va residir dos anys a Londres. Va treballar a la mineria des de l'any 1972, quan va treballar a l'estatal Codelco. Després va relaitzar alguns projectes empresarials relacionats amb el rubro, a partir de l'any 1980, en societat amb Alejandro Noemi (president executiu de Codelco en els anys 1990).
El 1995, Dulanto i la família Callejas, socis a Refimet, van vendre la fosa Altonorte a Noranda. Com a independent a Democràcia Cristiana, en el govern de Ricardo Lagos seria designat intendent de la principal regió minera de Xile, la II d'Antofagasta (2000). Se'l va avaluar al govern com un dels millors intendents, per la qual cosa li van encarregar l'any 2002 el Ministeri de Mineria, estant abans sota el comandament del triministre Jorge Rodríguez Grossi (juntament amb Economia i Energia). Els fets més importants de la seva administració va ser l'aprovació d'un projecte de royalty (després d'un fracàs inicial) i una major recaptació pel coure, producte el preu del qual va arribar a nivells històrics.
Mentre va ser ministre, va delegar les seves activitats al seu germà José Pablo. Junts van dirigir mines de menor mida de coure i or a la IV Regió de Coquimbo. L'exsecretari d'estat també va tenir un negoci agrícola, produint nabius i cireres a Chillán.

## Referències

* ↑ Marchetti, Patricia. «Fallece a los 81 años Alfonso Dulanto, exministro de Minería del gobierno de Lagos y exintendente de Antofagasta | Diario Financiero» (en castellà). [Consulta: 30 gener 2025].