OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Esperit del Nadal

L'Esperit del Nadal és el cabut encarregat d’inaugurar tot un seguit de pessebres al centre de Barcelona i d'estrenar oficialment les festes nadalenques de la ciutat. Pertany a l'Associació de Pessebristes de Ciutat Vella i és la primera peça d’imatgeria festiva que ha adquirit l'entitat.

## Descripció

El capgròs té la singularitat de portar un pessebre al cap, sota el barret, que es renova cada any. Només el mostra quan acaba la dansa o quan inaugura algun pessebre. També porta a la mà el Bastó de Nadal, de quatre colors –que fan referència a les quatre estacions– i amb dotze cintes que representen els mesos del l’any.
L’Esperit del Nadal va acompanyat d’un seguici format per un grup de músics amb instruments tradicionals catalans, que interpreten peces nadalenques, i dotze balladors d'un esbart barceloní que representen els mesos de l'any. També té una dansa pròpia, amb una coreografia composta per Montserrat Garrich i Anna Bigas. El 2013 es van incorporar unes peces noves al seu seguici: quatre personatges que representen a les estacions de l'any.

## Història

La construcció de l’Esperit de Nadal va ser iniciativa de l'Abel Plana, president i fundador de l'Associació de Pessebristes de la Ciutat Vella, que volia una figura vinculada a aquestes dates per a animar els pessebres i més actes d'aquestes festes. L'encarregaren a l’artista Jordi Grau, del Taller el Drac Petit de Terrassa, que l'enllestí el 2012. Del vestit, se n’encarregà Montse Ginesta.
El 30 de novembre de 2012 es presentà el nou capgròs als barcelonins i des d’aleshores surt cada any només quan s'acosta Nadal, moment en què participa en cercaviles pels barris de la ciutat, animant mercats, places i carrers. També es deixa veure en més actes nadalencs barcelonins, com ara en l'encesa de l'enllumenat decoratiu, el sorteig dels patges reials de la cavalcada de Reis i la cavalcada mateix, moment que aprofita per acomiadar-se dels ciutadans fins a l’any vinent.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Esperit del Nadal». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Memòria de tors

La memòria de tors o memòria de nuclis magnètics , va ser un tipus de memòria principal dels computadors, fins a començaments dels anys 70. La funció d'aquesta memòria era similar a la que realitza la memòria RAM En l'actualitat: és l'espai de treball, per a la CPU, on es graven els resultats immediats de les operacions que es van realitzant. A diferència de la RAM basada en tecnologies DRAM, es basa en les propietats magnètiques del seu component actiu, el nucli de ferrita i era una memòria no volàtil.

## Història

Després de desplaçar altres tecnologies d'emmagatzematge, la memòria de tors va dominar la indústria informàtica durant els anys 50 i 60. Va ser utilitzada de manera extensa en ordinadors i altres dispositius electrònics com les calculadores. Intel va ser creada amb la idea de convertir la memòria d'estat sòlid en la memòria dominant en la indústria dels computadors. Per 1971, Intel èxit posicionar una memòria tipus DRAM com un dispositiu de bones prestacions i relatiu baix preu copant els mercats de la memòria de nuclis i relegant al passat.

## Tecnologia

El mecanisme de memòria es basa en la histèresi de la ferrita. Els tors de ferrita es disposen en una matriu de manera que siguin travessades per dos fils, X i Y , que discorren segons les files i columnes. Per escriure un bit a la memòria s'envia un pols simultàniament per les línies X $_i$ i Y $_j$ corresponents. El tor situat en la posició (i, j) es magnetitza en el sentit donat pels polsos. Els altres tors, tant de la fila com de la columna, no varien la seva magnetització, ja que només reben un pols ( X o Y ), el camp magnètic és insuficient per vèncer la histèresi del tor.
La dada es llegeix mitjançant un nou fil Z , que recorre tots els tors de la matriu. Escrivim un "0" pel mètode descrit anteriorment, després només el tor (i, j) pot canviar d'estat. Si conté un "0", no canvia, després en la línia Z no es té senyal, però si el tor té un "1", passa a valer "0", el seu sentit de magnetització canvia i indueix un pols en la línia Z , que es llegirà com "un "1".
Com es veu, el procés descrit destrueix la dada que es llegeix, així en les memòries de tors és necessari reescriure la dada després llegir-la, ("write after read"), com a les memòries DRAM actuals
Una paraula de n bits, posem 16 bits, necessita 16 matrius com la descrita, amb 16 línies Z , una per bit.

## Fabricació

La fabricació d'aquestes memòries es feia enfilant les línies X, Y i Z en els tors de forma manual. Els tors s'enganxen a un suport, que pot ser una placa de circuit imprès (últims models) o als propis fils X i Y, de rigidesa suficient per suportar el conjunt, que va subjecte a un marc d'on surten les connexions. Finalment és apantallat magnèticament amb una xapa de "mu-metall", habitualment, per tal d'evitar que camps magnètics espuris alterin el contingut de la memòria.

## Vegeu també

* Ordinador de programa emmagatzemat
* Memòria de condensador. (Atanasov)
* Línies de retard acústiques
* Memòria de bombolla
* Memòria racetrack
* Memòria CCD
* Memòria hologràfica
* Selectró
* Tub Williams
* JOHNNIAC
* Memòria de tambor
# Eugène-Louis Hauvette-Besnault

Eugène-Louis Hauvette-Besnault (Malesherbes, 5 de febrer de 1820 – Malesherbes, 28 de juny de 1888) va ser un indòleg francès.

## Biografia

Eugène-Louis Hauvette-Besnault va ser professor de sànscrit a l'École Pratique des Hautes Etudes (EPHE). Agregat de lletres el 1853, va traduir els volums IV i V del Bhagavata Purana (भागवतपुराण).
Va ser un dels últims alumnes d'Eugène Burnouf. Entre els seus propis estudiants de sànscrit van ser James Darmesteter i Abel Bergaigne.
L'historiador i epigrafista René Cagnat era el seu gendre.

## Publicacions

* 1859: Morceaux choisis en prose et en vers des classiques anglais, amb Frédéric-Gustave Eichhoff.
* 1865: Pantchâdhyâyi, ou les Cinq chapitres sur les amours de Crichna avec les Gopîs, extrait du Bhâgavata Purâna, livre X, chapitres XXIX-XXXIII
* 1867: Le Mahâbhârata, poème épique de Krishna-Dwaipayana, traduït completament per primera vegada del sanscrit al français', per M. Hippolyte Fauche. Registre firmat per Hauvette-Besnault
* 1881: Le Bhâgavata purâna ou Histoire poétique de Kreichna, per Eugène Burnouf, Eugène Louis Hauvette-Besnault, Alfred Roussel i Jean Filliozat
* 1886: Épisode des grains de riz écrasés
* 1898: Le Bhâgavata Purâna ou Histoire poétique de Kreichna, per Eugène Burnouf, Eugène-Louis Hauvette-Besnault i Alfred Roussel

## Enllaços externs

* Eugène-Louis Hauvette-Besnault, a data.bnf.fr
# Joan Rovira (cantant)

Joan Rovira (Camarles, 1982) és un músic i cantautor català.

## Biografia

Després d'uns inicis amb orquestres de ball de les Terres de l'Ebre com la mítica 'Junior's' d'Amposta, Es graduà en Saxo Jazz a l'Escola Superior de Música de Catalunya (ESMUC), participant durant molt de temps en l'escena jazzística de Barcelona, on va col·laborar amb molts grups i projectes. Posteriorment, va canviar de format, interpretant versions de les cançons amb què va créixer, el que ell en diu "música negra", a Catalunya, la Gran Bretanya, Itàlia o Dubai.
Va ser l'"artista revelació" dels premis Enderrock 2016 per votació popular. Després de la seva època de música de carrer, el seu disc debut va ser Peix Sense Espina (Satélite K, 2015). El 2017 va publicar el disc Encara tenim temps, amb el que va obtenir el premi Enderrock per votació popular al Millor disc de cançó d’autor 2017. L'artista ebrenc proposa el concepte de Festa-Autor, que combina la música festiva i la música més personal. L'any 2019 publica el seu tercer disc, Dies Millors(Satelite K, 2019), ampliant la banda i fent un gran salt endavant amb la producció d'un treball vitalista que combina la música festiva amb la més intimista. "Sota el teu balcó" va guanyar el Premi Enderrock per votació popular a millor cançó en la categoria de cançó d’autor 2019. L'any 2023 estrenà el seu quart disc El meu lloc preferit

## Discografia

* Peix Sense Espina (Satélite K, 2015)
* Encara tenim temps (Satélite K, 2017)
* Dies Millors (Satelite K, 2019)
* El meu lloc preferit (Satelite K, 2023)

## Referències

* ↑ «Joan Rovira aumenta revoluciones sin dar la espalda a la reflexión» (en castellà), 17-05-2019. [Consulta: 27 maig 2024].
* ↑ «Joan Rovira versiona clàssics de la història de la música pop i "soul"». El Punt Avui, 12-03-2010 [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Joan Rovira: "El desamor és ideal per composar"». Surtdecasa, 22-06-2011 [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Joan Rovira, la revelació de l'Ebre». Enderrock, 29-02-2016 [Consulta: 10 abril 2017].
* ↑ «Joan Rovira: "Tocar al carrer m’ha fet conèixer una mica més com som els humans"». Núvol, 04-06-2015 [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Joan Rovira defensa les seves noves cançons optimistes a Enderrock TV». El Punt Avui, 06-04-2017 [Consulta: 10 abril 2017].
* ↑ «El palmarès dels Premis Enderrock 2018». El Punt Avui. Enderrock [Consulta: 10 abril 2017].
* 1 2 «Joan Rovira guanya el Premi Enderrock per votació popular a la millor cançó d’autor.», 06-03-2020. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ «Joan Rovira publica Dies Millors. Enderrock 12/4/2019».
* ↑ «Joan Rovira presenta el quart disc "El meu lloc preferit"». CCMA, 05-05-2023.
# Ramblers Club Windhoek

El Ramblers Club Windhoek, també conegut com a Kingsley Ramblers per patrocini, és un club de futbol namibià de la ciutat de Windhoek. També fou conegut com a Windhoek Optics Ramblers.

## Palmarès

* Lliga namibiana de futbol:
** 1992
* Copa namibiana de futbol:
** 2005

## Referències

* ↑ «Uniforme del club». RSSSF.
* ↑ «Namibia - List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Namibia - List of Cup Winners». RSSSF.

## Enllaços externs

* Web oficial
# Carles Porta i Garcia

Carles Porta i Garcia (Madrid, 1963) és un il·lustrador català. És llicenciat en Belles Arts per la Universitat de Barcelona i reconeix en les seves creacions la influència de l'obra de George Grosz. Ha treballat com il·lustrador per a diferents suplements de diaris com El Magazine de La Vanguardia i El Dominical del Periódico de Catalunya, per a revistes de còmics com El Víbora i TBO, i per a revistes infantils com Tretzevents i Cavall Fort.

## Trajectòria

Des del 1997, fou l'autor de la imatge gràfica de les diferents edicions del festival de cinema d'animació Animac, treball pel qual, el 1999, va ser mereixedor del Premi Jules Geret del Festival de Cinema d'Animació d'Annecy. També fou guardonat el 2007 amb el Premi Junceda en l'àmbit de publicitat per la gràfica del Bar de la Sibil·la del Turó de la Seu Vella de Lleida. El 2001, va debutar com a realitzador audiovisual amb el seu primer curtmetratge titulat Francesc lo Valent, produït per Folimage i finançat per Arte i l'Office national du film du Canada. Aquest film fou guardonat en diversos festivals internacionals, rebent entre altres el Premi a la Qualitat 2003 de la Cinémathèque Française.
L'any 2021, el Museu d'Art Jaume Morera de Lleida va acollir una exposició retrospectiva dedicada a l'artista titulada «Carles Porta. La casa infinita» destacant diversos projectes dels seus trenta anys de trajectòria en el marc de l'Animac que el guardonà amb el Premi Trajectòria.

## Obra publicada

* Les feuilles volantes. Paris: Seuil jeunesse, 2018. ISBN 979-10-235-1104-8.
* Bonjour monsieur Froid. Paris: Seuil jeunesse, 2018. ISBN 979-10-235-1103-1.
* Les pieds dans l'eau. Paris: Seuil Jeunesse, 2019. ISBN 979-10-235-1101-7.
* Un extraño llega al valle. 2019. ISBN 978-84-1318-041-0.
* Los artistas. 2019. ISBN 978-84-1318-042-7.
* Bajo el agua. 2020. ISBN 978-84-1318-474-6.
* La banda. 2020. ISBN 978-84-1318-475-3.

## Filmografia

* Francesc lo Valent (2001)
* Las vidas ejemplares (2008)

## Referències

* ↑ «Los festivales son para las ciudades medianas, las ciudades grandes se lo comen todo» (en castellà), 20-03-2012. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «Entrevista a Carles Porta. Animación, encargos y proyectos | Con A de animación» (en castellà). UPV, 2014. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «L'Animac ha anat evolucionant, perquè el progrés tecnològic ha permès democratitzar molt l'animació», 25-02-2021. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «Entrevista a Carles Porta». Animac. Arxivat de l'original el 2021-01-27. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «Tàssies, Rosario Velasco, Ana Juan i Miguel Brieva, entre els guardonats amb els Premis Junceda d'il·lustració». Vilaweb, 31-05-2007. [Consulta: 2 març 2021].
* ↑ «L'artista Carles Porta obre la seva “casa infinita” al Jaume Morera», 25-02-2021. [Consulta: 2 març 2021].

## Enllaços externs

* «Així es va construir la imatge d'Animac» (conferència de Carles Porta, 2021)
# Centre Olímpic Eqüestre de Markópulo

El Centre Olímpic Eqüestre de Markopoulo és una instal·lació per a la pràctica de l'hípica al municip)i de Markópulo, prop d'Atenes (Grècia).
La construcció es va acabar el desembre de 2003 i fou inaugurada el 12 d'agost de 2004 per a la celebració de les proves d'hípica als Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 a Atenes. El centre té un aforament per a 10.000 persones en les instal·lacions de salts, 8.500 en les de doma clàssica i 15.000 en les de concurs complet.
L'any 2007 les instal·lacions del centre van servir per a la celebració del Ral·li d'Acròpolis.

## Notes

* ↑ (anglès) http://www.subdriven.com/news/publish/Motorsport_News/article_494.shtml Arxivat 2010-01-17 a Wayback Machine.
# Estany de Pals

L'Estany de Pals es localitza al terme de Pals, a la subconca del Daró. L'estany fou dessecat el segle xix i, d’aleshores ençà, s'ha dedicat majoritàriament al conreu d'arròs. Conserva encara la forma original però hi ha un munt de canals de rec i drenatge que en regulen el funcionament hidrològic. Pel que fa a la vegetació, a part de les plantacions d'arròs i altres conreus, en els canals d’aigua hi queden retalls de canyissar i algun arbre de ribera aïllat, així com algun clap d’herbassars submergits i de jonqueres mediterrànies. A l'espai també s'hi troben alguns prats mediterranis rics en anuals, basòfils (Thero-Brachypodietalia).
L'estany de Pals destaca, a més, pel fet de ser un indret important d’hivernada i nidificació de nombrosos ocells aquàtics (anàtids, ardèids, limícoles), així com un punt de caça de l'arpella (Circus aeruginosus). Es coneix la presència de la tortuga d’estany (Emys orbicularis) i del turó (Mustela putorius) i és també una zona important per a la reproducció d’amfibis. Aquest espai es troba completament transformat per les pràctiques agrícoles i afectat per fenòmens d'eutrofització de les aigües.

## Referències

* 1 2 «Estany de Pals». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 3 juliol 2014].
# Entretres

Entretres és una obra de teatre de Tricicle.
Es va estrenar al Teatro Principal de Vitòria el 29 de febrer de 1996. Fou estrenada a Madrid el març de 1996 i presentat a Nova York en octubre de 1997 amb el títol de Three for all. És el cinquè muntatge de la companyia, i està basat en l'enregistrament de cinc capítols d'una telesèrie per part de tres personatges sense gran passat ni futur: un escriptor, un actor i un músic, que ofereixen la seva visió particular de petites derrotes, èxits i misèries. Joan es dedica a l'art de carrer mentre la seva obsessió per aprimar posa dels nervis als seus veïns; Paco reparteix pizzes esperant la inspiració per a la seva novel·la negra; i Fede compagina el seu èxit en l'orquestra amb els seus problemes amorosos. Fou editada en DVD per Manga Films i Ovideo, companyia formada per Tricicle.

## Premis

Va rebre el Fotogramas de Plata 1996 al Millor intèrpret de teatre.

## Referències

* ↑ Cavestany, Juan. «Tricicle lleva a Nueva York 'Entre tres'» (en castellà). El Pais, 15-10-1997. [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ «El Tricicle desmitifica el mundo de las teleseries» (en castellà). El País, 28-03-1996.
* ↑ Ríos Carratalá. Tricicle, treinta años de risas (en castellà), p. 66-75.
* ↑ «Entretres». filmaffinity.
* ↑ «Premios Fotogramas» (en castellà). El País, 18-03-1997.

## Enllaços externs

* Fotos d'Entretres a Cervantes Virtual
# Euclides da Cunha (Bahia)

Euclides da Cunha és un municipi brasiler de l'estat de Bahia. S'localitza a una latitud 10º 30' 27" sud i una longitud 39º 00' 57" oest, i a una altitud de 472 metres al nivell del oceà. La seva població d'acord amb el cens 2020, s'estima en 60.858 persones. El municipi possueix una superfície de 2.028,421 m².
El lloc on se situa el municipi antigament fou habitada pels indis caimbés d'ètnia tupiniquim. Va començar a ser habitada al segle xix per colons de la mateixa província per a la cria de bestiar i per al cultiu, on encara avui és l'economia de la ciutat. El poblat que fou desenvolupat al llarg de les dècades, s'ha transformat en vila amb el nom de Cumbe, sent desmembrat del municipi de Monte Santo. En 1933, la vila fou ascendit a ciutat, amb el districte de Canudos, localitat que va ser devastada per la guerra contra l'exèrcit brasiler en el segle anterior. La ciutat va rebre el seu nom actual el 1938, en honor de l'escriptor de l'Os Sertões, suggerit per l'escriptor brasiler José Aras.

## Referències

* ↑ «Euclides da Cunha (BA) | Cidades e Estados | IBGE». [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ «Prefeitura de Euclides da Cunha - BA» (en portuguès brasiler). [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ Campos, Postado por Ney. «História de Euclides da Cunha». [Consulta: 13 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Página de la Prefectura (portuguès)
# Palanca de canvi

La palanca de canvi d'un vehicle automotor, és un element utilitzat per activar o desactivar les relacions corresponents de la caixa de canvis d'un Vehicle, com ara un automòbil, amb caixa de canvis manual o diversos tipus comuns de transmissió automàtica.
El dispositiu s'utilitza per canviar de marxa, en un vehicle de transmissió manual. Aquesta acció es fa normalment mentre es prem el pedal d'embragatge amb el peu esquerre per alliberar el motor de la transmissió i les rodes.
(Cal tenir en compte que els vehicles de transmissió automàtica, o bé manuals robotitzades, i aquells amb caixa de canvi contínuament variable, no requereixen un pedal d'embragatge)
En els vehicles de quatre rodes es col·loca en generalment al plafó de terra del vehicle, entre el conductor i l'acompanyant, algunes vegades a la columna de direcció.

## Pedal de canvi

En una motocicleta per norma general la palanca de canvis és un pedal a un costat de la caixa de canvis, a la part inferior del motor i està adaptat per ser operat amb el peu. Com a excepció alguns scooters duen el canvi a l'empunyadura esquerra del manillar.

## Vegeu també

* Palanca de canvi (bicicleta)
| Esquema de canvi en el pom d'una palanca | Palanca de canvi en un Ford Crown Victoria | Palanca de canvi a la columna de direcció (granamb el pom blanc) | Pedal de canvi de motocicleta |
# Cinema de Burkina Faso

El cinema de Burkina Faso és un dels cinemes més significatius d'Àfrica, té una història de moltes dècades de filmografia i ha produït moltes pel·lícules que han rebut premis.

## Història

El cinema de Burkina Faso ha esdevingut una part important de la història de la indústria fílmica de l'Àfrica postcolonial. La contribució del cinema burkinabès al cinema africà va començar amb l'establiment del festival de cinema FESPACO que començà com a Setmana del Cinema el 1969 i que va obtenir suport governamental i estructures permanents el 1972. Aquest és el Festival de cinema més important de l'Àfrica Subsahariana. A més a més, Burkina Faso també és un dels principals països africans productors de films. La majoria dels directors burkinabesos tenen reconeixement internacional i han guanyat guardons en festivals internacionals. Ouagadougou, la capital del país també va ser durant molts anys la seu de la Federació Panafricana de Directors (FEPACI), que en l'actualitat té el secretariat a Sud-àfrica. Entre el 1977 i el 1987 hi va haver a Burkina Faso l'Institut d'Education Cinématographique d'Ouagadougou (INAFEC).
A finals de la dècada de 1990, van començar a proliferar companyies de producció locals. El 2002 existien més de vint-i-cinc petites companyies productores. Els directors més coneguts de Burkina Faso són Mamadou Djim Kola, Gaston Kaboré, Kollo Daniel Sanou, Paul Zoumbara, Emmanuel Kalifa Sanon, Pierre S. Yameogo, Idrissa Ouedraogo, Drissa Toure, Dani Kouyaté i Régina Fanta Nacro.
Burkina Faso també produeix sèries de televisió populars com Bobodjiouf.

## Distribució

La majoria dels films burkinabesos han trobat distribució a l'Europa francòfona i molts han rebut ajudes del Ministeri francès de cooperació. Tot i que aquests films han rebut reconeixement i premis a Europa, són poc coneguts en el continent africà fora dels cercles acadèmics.

## Festivals i escoles

A Ouagadougou, la capital de Burkina Faso s'hi celebra bianualment el Festival Panafricà de Cinema i Televisió d'Ouagadougou (FESPACO). El 2005 el director Gaston Kaboré va obrir una escola de cinematografia a Ouagadougou.

## Pel·lícules destacades

Algunes de les pel·lícules més destacades de Burkina Faso són:
* Yaaba (1989), dirigida per Idrissa Ouedraogo.
* Tilaï (1990), dirigida per Idrissa Ouedraogo.
* Buud Yam (1997), dirigida per Gaston Kaboré.
* Kini and Adams (1997), dirigida per Idrissa Ouedraogo.
* Garba (1998), dirigida per Adama Roamba.
* Silmande Tourbillon (1998), dirigida per S.Pierre Yameogo.
* Le Truc De Konate (1998), dirigida per Fanta Regina Nacro.
* Delwende ("get up and walk") (2005), dirigida per S. Pierre Yameogo.

## Referències

* ↑ Spaas, p.232
* ↑ Spaas,Lieve, "Burkina Faso," in The Francophone Film: A Struggle for Identity, pp. 232-246. Manchester: Manchester University Press, 2000
* ↑ Turégano, Teresa Hoefert, African Cinema and Europe: Close-Up on Burkina Faso, Florence: European Press Academic, 2005.
* ↑ «news.bbc.co». [Consulta: 27 març 2014].
# Partició d'Irlanda

La Partició d'Irlanda (en irlandès, críochdheighilt na hÉireann) tingué lloc el 3 de maig de 1921, després de la promulgació de l'acta del Govern d'Irlanda de 1920.
El 6 de desembre de 1922, tota l'illa va esdevenir l'Estat Lliure d'Irlanda, però el 8 de desembre, se'n van segregar els sis comtats de l'Ulster de la zona orient de l'estat lliure, d'acord amb una votació.
Aquesta partició va crear dos estats a l'illa d'Irlanda, a saber, Irlanda del Nord i d'Irlanda del Sud, (l'anomenada República d'Irlanda en l'actualitat).
La reclamació dels irlandesos és que van ser les "Cambres" del Nord "Ulster" (comunitat unionista) les que van votar per a dividir el petit territori de l'Ulster, no el parlament. La província tradicional de l'Ulster és més gran que el petit territori actual, amb nou comtats: Donegal, Monaghan, Cavan, Fermanagh, Tyrone, Derry, Armagh, Dún i Antrim. Avui en dia, els tres primers en formen part de la República d'Irlanda, i els sis restants es troben en el petit territori del nord que encara forma part del Regne Unit.

## Vegeu també

* Home Rule (Irlanda)
* Pacte de l'Ulster
* Estatut de Govern d'Irlanda (1920) (Government of Ireland Act)
* Tractat Angloirlandès
* Acord de Belfast (1998)
* Història d'Irlanda
* República Irlandesa
* Guerra Civil Irlandesa

## Referències

* ↑ NSR & O 1921, N ° 533 - Nota: La llei va preveure la partició entre els sis comtats d'Irlanda del Nord i la resta d'Irlanda... sense fer cap referència als vintisis comtats
* ↑ Acta de l'estat lliure irlandés de 1922
* ↑ Nota: Les Cambres per se i no el "Parlament" del nord d'Irlanda, van ser qui van exercir aquesta votació
* ↑ Nota: Les Cambres per se i no el "Parlament" del nord d'Irlanda, van ser qui van exercir aquesta votació

## Enllaços externs

* Partició i naixement d'Irlanda del Nord (BBC History)
* James Connolly: Treball i la Partició Proposta d'Irlanda (Marxists Internet Archive)