OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francesco Antonio Bonporti

Francesco Antonio Bonporti (Trento, 11 de juny de 1672 - Pàdua, 19 de desembre de 1749) va ser un compositor, violinista i sacerdot italià.

## Biografia

L'any 1691 va ser admès al Col·legi Germànic de Roma, on estudià la carrera de teologia. En aquest Col·legi també hi estudià composició sota la supervisió de Giuseppe Ottavio Piton i i, tot i que no està contrastat, violí amb Arcangelo Corelli.
De tornada a la seva ciutat nativa, Trento, va ser ordenat sacerdot el 1695. El 1697 va ser nomenat per a una posició de menor importància a la catedral de la seva ciutat, on hi va estar durant més de 40 anys. L'any 1740 es va traslladar a Pàdua, on hi visqué fins a la seva mort .

## La seva obra
### Influències

S'ha considerat que la seva obra va influir a Johann Sebastian Bach, pel que fa al desenvolupament de la invenció. De fet, Alfred Dörffel va atribuir erròniament diverses de les seves obres d'invencions a J. S. Bach. El 1911, però, el musicòleg Werner Wolffheim va demostrar que les peces eren en realitat de F.A.Bonporti i que Bach les havia transcrit per a clavecí. Tot i ser un excel·lent compositor instrumental, va ser ignorat durant el seu temps .

### Obres

L'obra musical de Bonporti consta de dotze òperes, publicades entre 1696 i 1736.
* Op. 1 - Sonate à Tre, per a dos violins, violoncel obligat i baix continuo, 1696.
* Op. 2 - Sonate da Camera à tre, per a dos violins i baix continuo, 1701.
* Op. 3 - Motetti a canto solo, 1702.
* Op. 4 - Sonate da Camera à tre, per a dos violins i baix continu, 1706.
* Op. 5 - Arie, baletti e correnti, c. 1704.
* Op. 6 - Sonate da Camera à tre, per a dos violins i baix continuo, 1706.
* Op. 7 - Sonate à tre, per a violí sol i baix continuo, 1707-1708.
* Op. 8 - Le Triomphe de la grande Aliance, per a violí i baix continuo, 1708-1712.
* Op. 9 - Bomporti opera nona, per a violí sol i baix continuo, 1716.
* Op. 10 - Invenzioni, per a violí sol, 1713.
* Op. 11 - Concerti a quattro, per a dos violins, viola baix, c. 1715.
* Op. 12 - Concertini e serenate con arie variate, siciliane, recitativi, e chiuse, per a violí, violoncel i clavicèmbal, 1720.

## Bibliografia

* Basso, Alberto. Historia de la música, 6: la época de Bach a Haendel (en castellà). Madrid: Turner, 1977.
* Free scores by Antonio Bonporto, a la International Music Score Library Project.
* The Editors of Encyclopaedia Britannica: “Francesco Antonio Bonporti”, Encyclopaedia Britannica, 2015
# Cyril Collard

Cyril Collard (16è districte de París, 19 de desembre de 1957 - Versalles, 5 de març de 1993) va ser autor, director, compositor, i actor francès. Conegut internacionalment per la seva visió de la sida i de la bisexualitat en la seva obra artística, sobretot en la seva novel·la autobiogràfica Les Nuits Fauves (Les Nits Salvatges) i la seva posterior recreació en la pantalla gran. Collard va ser capdavanter en parlar obertament i sense autocommiseració de la seva condició de seropositiu.

## Inicis

Va néixer dins una família liberal de classe mitjana. Va ser alumne en una escola catòlica de Versalles i va voler, més tard, obtenir el títol de Ciències a l'École Centrale de Lille, que mai no va aconseguir.

## Obra literària

* Comdamne amour (1987)
* Les nuits fauves (1989)
* L'Ange sauvage (1993)
* L'animal (1994)

## Les Nits Salvatges

Les Nits Salvatges (Les Nuits Fauves), va aparèixer en 1992 i va ser la seva primera i única pel·lícula que va ser dirigida i interpretada per ell mateix, on hi va mostrar el seu àlter ego sense pudor. Un home bisexual, portador de VIH, que duia dues relacions paral·leles on la passió i la violència s'entremesclen. Va ser guardonada amb quatre premis César (Millor Edició, Millor Opera Prima, Millor Actriu Revelació i Millor Pel·lícula) en 1993. Desafortunadament Cyril no va poder anar a la gala perquè va morir tres dies abans de l'entrega.

## Altres treballs com a director

Com a assistent de direcció, Collard va treballar amb Maurice Pialat, a més de dirigir sis vídeos musicals entre els quals es troben els del famós grup franc-algerià Carte de Séjour. També va fer nombroses aportacions com a director de programes de televisió.

## Referències

* ↑ Robinson, Christopher. «Collard, Cyril». A: Robert Aldrich, Garry Wotherspoon (eds). Who'S Who in Contemporary Gay and Lesbian History (en anglès). Routledge, 2020-10-28, p. 87-88. ISBN 978-1-000-10075-4.
* ↑ Delsart, Éloïse. «Cyril Collard, l'écorché vif». A: Diane Bracco (ed). Imaginaires cinématographiques de la peau (en francès). Brill, 2022-07-04, p. 73-90. ISBN 978-90-04-51783-7.
* ↑ Summers, Claude. The Queer Encyclopedia of Film and Television (en anglès). Cleis Press Start, 2012-04-24, p. 75-76. ISBN 978-1-57344-882-6.
* ↑ Austin, Guy; Austin, Professor of French Studies Guy. Contemporary French Cinema: An Introduction (en anglès). Manchester University Press, 1996-11-15, p. 78. ISBN 978-0-7190-4611-7.
# Recordatori

Un recordatori o carta commemorativa és una estampa o imprès que s'edita en cartolina i es lliura com a present als assistents de certs esdeveniments socials, com a recordança d'un fet, per una efemèride, pel bateig, la primera comunió o pel funeral.
Als Països Catalans comunament s'aplica als recordatoris funeraris: fullets on es fa constar el nom del difunt i les circumstàncies del seu decés, alhora que sol anar acompanyat per un poema o una pregària, i sovint d'un dibuix o la reproducció d'una obra d'art al·lusiva al seu trànsit. Es distribueixen als assistents com a agraïment del sosteniment ofert a la família, si bé aquest costum es va perdent en les actuals generacions.
Els recordatoris també són especialment característics de la primera comunió. S'hi recull el nom de l'infant, la data i hora de la celebració i el lloc on va tenir lloc. Es decoren amb l'estampa d'un angelet o una imatge semblant així com altres motius ornamentals. Es reparteixen als assistents que els guarden com a record de la jornada.
Els recordatoris també són típics d'un bateig. En aquest cas, hi figura el nom del batejat així com la data de la celebració. Com en el cas anterior, solen estar decorats amb una imatge al centre si bé, de vegades, també s'imprimeix la foto de l'infant, i es decoren amb una orla o un altre motiu.

## Referències

* ↑ Recordatori. Gran enciclopèdia catalana
* Recordatoris de primera comunió
* Recordatoris de bateig
* Recordatoris de funeral
# Ganzepoot

El Ganzepoot (neerlandès per a pota d'oca) és una sèrie de rescloses i de llindars (barratges) al port interior de Nieuwpoort que connecten un riu, tres recs i dos canals amb l'embocadura del riu IJzer i el port marítim. Els barratges serveixen per al control del nivell dels recs i el desguàs dels pòlders. El Ganzepoot va construir-se a la segona meitat del segle xix però gairebé va ser completament destruït a la Primera Guerra Mundial. El nom prové del fet que aquesta sèrie d'infraestructures ressembla a una pota d'oca hexadàctil.
El conjunt de rescloses va tenir un paper a la Primera Guerra Mundial. En obrir aquesta resclosa el 29 d'octubre 1914 Hendrik Geeraert i Karel Cogge van inundar les terres entre l'antic ferrocarril Nieuwpoort-Diksmuide. Aquesta operació va aturar l'avanç de les tropes alemanyes i va ser l'inici d'una llarga guerra de trinxeres qua va durar fins al 1918.
El 2014 s'hi va inaugurar un centre d'interpretació.
D'esquerra a la dreta es veuen:
* El barratge del Nieuwbedelf, un rec de desguàs dels pòlders entre el Plassendalevaart i la costa
* La resclosa Gravensas que connecta el Plassendalevaart amb l'IJzer i el canal Nieuwpoort-Duinkerke.
* L'Springsas: la resclosa de desguàs de la cala de Nieuwdamme, l'antic llit de l'IJzer abans la seva canalització i rectificació.
* La resclosa obsoleta Iepersas entre l'IJzer canalitzat i la seva desembocadura.
* La resclosa de desguàs de Veurne-Ambacht o del Noordvaart.
* El Veurnesas: una resclosa de desguàs a l'inici del canal Nieuwpoort-Duinkerke

## Referències

* ↑ «Sluizencomplex Ganzepoot» (en neerlandès, anglès, francès, alemany). Westtoer. Arxivat de l'original el 2020-10-23. [Consulta: 7 abril 2021].
* ↑ «Complexe d'écluses Ganzepoot» (en francès). Ajuntament de Nieuwpoort. Arxivat de l'original el 2020-08-14. [Consulta: 7 abril 2021].
# Josep Fórmica-Corsi i Cuevas

Josep Fórmica-Corsi i Cuevas (Barcelona, 11 d'abril de 1881 – Barcelona, 5 de novembre de 1954) va ser un remer català que va competir a cavall del segle xix i el segle xx. Membre del Reial Club de Regates de Barcelona, el 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la prova del quatre amb timoner del programa de rem, quedant eliminat en sèries.

## Referències

* ↑ «ELS PRIMERS CATALANS OLÍMPICS». olimpismo2007.blogspot.com.es, 23-10-2011. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «José Fórmica Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 d’agost 2011. [Consulta: 10 setembre 2016].
# Santa Eulàlia de Pallejà

Santa Eulàlia de Pallejà és una obra del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un temple dedicat a Santa Eulàlia. És d'estil neoclàssic, amb planta de creu llatina i nau coberta amb volta de canó i llunetes. Presenta capelles laterals amb volta de quatre punts. La façana està orientada a l'est. Té dos campanars, la coberta és de teula i la cúpula és de tambor octogonal semiesfèrica i de ciment.
Fou projectada per Joan Merlo al començar el segle xix, iniciant-se les obres el 1832, a causa de les Guerres Carlines s'aturaren les obres i no foren reiniciades fins al 1853, sota la direcció de l'arquitecte Josep Fontseré, inaugurant-se l'edifici el 13 de juliol de 1862 sent rector de la parròquia en mossèn Joaquim Samorri.

## Història

L'església parroquial de Santa Eulàlia de Pallejà és documentada el 956-966 en el testament del Comte Miró, fill de Sunyer. Entre els segles xv i xix fou la parròquia sufragània de Sant Vicenç dels Horts. De l'edifici vell queda una esglesiola modesta situada en el que avui és la Plaça Verdaguer, a més hi ha un dibuix de J. Amigó a l'Institut M. d'Història de Barcelona.
El patronímic, segons A. Massegur i Giralt, podria referir-se a la trobada, el 887, de les relíquies de Santa Eulàlia, filla de Sarrià, i trasllat a la seu de Barcelona.
El 1936 van desaparèixer tres retaules traslladats de l'església antiga a la nova, dels anys 1580, 1623 i 1727.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Eulàlia de Pallejà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 febrer 2016].
* ↑ «Església parroquial de Santa Eulàlia (Pallejà - Baix Llobregat)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 10 febrer 2016].
# Garoua

Garoua o Garua és una ciutat portuària, capital de la província del Nord del Camerun, sobre el riu Benue. És un pròsper centre de les indústries tèxtils i del cotó. La ciutat té aproximadament 836.899 habitants el 2018, la majoria Fulbe/Fulani.

## Història

Garoua fou creada per l'emir fulbe Modibbo Adama a la primera meitat del segle xix. La població de la ciutat era de 30.000 habitants el 1967.

## Geografia

Garoua està situada al nord del Camerun, i jeu sobre el riu Benue. És la porta d'entrada al Parc Nacional Benoue.

## Personatges il·lustres

* Goggo Addi (1911–1999), contacontes que va treballar per preservar l'herència cultural del poble Fulbe
* Ahmadou Ahidjo (1924–1989), primer president del Camerun
* Gautier Bello (1983), futbolista

## Referències

* ↑ «Population of Cities in Cameroon (2018)». worldpopulationreview.com. Arxivat de l'original el 2020-06-02. [Consulta: 6 setembre 2018].
* ↑ «Garoua». A: Encyclopædia Britannica.
* ↑ Mark Dike DeLancey, Rebecca Neh Mbuh, Mark W. Delancey, Historical Dictionary of the Republic of Cameroon, Scarecrow Press, USA, 2010, p. 189
* ↑ Google. Google Maps [mapa]. (29 October 2016)
* ↑ Ham, Anthony. West Africa. Lonely Planet, 2009, p. 207. ISBN 978-1-74104-821-6.
* ↑ Baumgardt, Ursula. Une conteuse peule et son répertoire : Goggo Addi de Garoua, Cameroun : textes et analyses. Goggo Addi. Paris: Karthala, 2000. ISBN 2-84586-104-4. OCLC 45647204.
* ↑ Appiah, Anthony; Gates, Henry Louis. Encyclopedia of Africa. Oxford University Press, 2010, p. 73. ISBN 978-0-19-533770-9.
# Font de la Puput

La Font de la Puput d'Argentona es troba al Parc de la Serralada Litoral, la qual fou recuperada pel Grup de Fonts d'Argentona el 1992.
És una font ben arranjada i amb una fornícula dins d'un mur de pedra, la qual cobreix el broc i la petita pica. Un banc de pedra a cada costat i una barana de fusta a la banda del torrent completen el conjunt. Al damunt hi creix una mata de romaní de bona mida i a sota un espès canyar ocupa aquesta part del torrent. Al camí que mena a la font des del carrer de la Soleia hi ha una petita barraca de vinya, excavada al sauló, i la típica figuera que sempre acompanya aquestes barraques.
És ubicada a Argentona, al costat del torrent de la Puput: situats al final del carrer de la Soleia d'Argentona, cal prendre el caminet que surt a l'esquerra. A la primera bifurcació, anem a l'esquerra i un cop passada la figuera i la cova, baixem directament a la font per unes escales. Coordenades: x=449445 y=4599337 z=180.

## Referències

* 1 2 3 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 114.

## Enllaços externs

* Grup de Fonts d'Argentona
* Itinerari 32 : Per les Fonts Naturals d'Argentona Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Josep Florejachs i de Berart

Josep Florejachs i de Berart (? - 8 de gener de 1880) fou un empresari i polític català. Fou president fins a la seva mort de La Unión Minera, que explotava les mines de carbó de Calaf. El 1865 ja havia estat elegit diputat per Girona a les Corts Espanyoles. Durant la restauració borbònica es va fer membre del Partit Conservador i fou elegit diputat per Olot a les eleccions generals espanyoles de 1876 i 1879. Es va interessar per temes aranzelaris i va fer diversos estudis per a l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre sobre la plaga de fil·loxera als Pirineus Orientals. El 1878 fou admès al Foment de la Producció Espanyola i participà en la constitució de la Diputació Catalana de 1879 com a cap dels representants de Girona, gestionant davant el Ministeri d'Hisenda d'Espanya el gravamen dels taps de suro importats de l'Imperi Alemany. Va morir sobtadament i fou substituït en el seu escó per Salvador Torroella i Marimon.

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p.534
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Miya Tachibana

Miya Tachibana (en japonès: 立花 美哉) (Ōtsu, Prefectura de Shiga, Japó, 12 de desembre de 1976) és una nedadora de natació sincronitzada japonesa, ja retirada, guanyadora de cinc medalles olímpiques.
Va participar, als 21 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la competició per equips de natació sincronitzada. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia) aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova de parelles així com en la prova per equips, uns metalls que va revalidar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia).
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 6 medalles en el Campionat del Món de natació, entre elles una medalla d'or, i quatre medalles d'or als Jocs Asiàtics.
# Gracilidris

Gracilidris és un gènere de formigues pertanyent a la subfamília Dolichoderinae. Es creia que s'havien extingit fa 15-20 milions d'anys, però han estat retrobades al Paraguai, Brasil i Argentina, on el 2006 van ser descrita una nova espècie.
L'única espècie coneguda prèviament era Gracilidris humiloides, un fòssil de l'ambre dominicà. Després es va descriure una espècie vivent, Gracilidris pombero, cosa que va portar a considerar el gènere com a un tàxon llàtzer.
Gracilidris pombero fa nius al sòl amb petites colònies. Tenen comportament nocturn. Aquestes formigues s'han descrit recentment i poc més se'n sap d'elles.

## Espècies

El gènere Gracilidris inclou dues espècies, una d'elles fòssil:
* Gracilidris pombero Wild & Cuezzo, 2006
* Gracilidris humiloides (Wilson, 1985) †

## Referències

* ↑ Gracilidris en Hymenoptera Name Server
* ↑ «BioLib - Gracilidris». [Consulta: 14 octubre 2023].
# Sofie Ribbing

Sofie Ribbing (Adelöv parish, 6 de març de 1835 - Oslo, 7 de desembre de 1894) va ser una pintora sueca de l'escola de Düsseldorf. Es va especialitzar en retrats i escenes de gènere, sovint col·locades en entorns familiars.

## Biografia

Va néixer a Adelöv al comtat de Jönköping, Suècia. Era filla de Per Arvid Ribbing i Carolina Augusta Ehrencrona. El seu pare era el president del tribunal de districte local (Häradshövding). Quan només tenia quatre anys, la seva família es va traslladar a la parròquia de Hakarp, més a prop de Jönköping. A partir de 1850, va estudiar a la Reial Acadèmia Sueca de Belles Arts, després es va traslladar a la Kunstakademie Düsseldorf, on va estudiar amb Karl Ferdinand Sohn, que més tard es convertiria en el president de l'Acadèmia.
Més tard va anar a París i va trobar un lloc als estudis de Jean-Baptiste-Ange Tissier, després va continuar els seus estudis a Brussel·les amb el pintor i gravador Louis Gallait. Durant la dècada de 1860, tenia un estudi a Copenhaguen. El 1866, sota el patrocini de Gallait, va fer la seva primera exposició al Saló de Brussel·les. Aquell mateix any, va tenir una exitosa exposició a l’Exposició Industrial d'Estocolm. Més tard va fer llargues visites a Londres, on va fer exposicions el 1872 i 1888, i La Haia. També va estar a Roma amb la seva amiga, la pintora Agnes Börjesson. Ella mai es va casar. Va morir el 1894 a Christiania (actual Oslo) mentre visitava Noruega.
Les seves obres es poden veure al Nationalmuseum, Göteborgs konstmuseum i la National Gallery of Noruega. L'any 2016, la Junta del Patrimoni Nacional Suec va triar el seu quadre Nois dibuixant (1864) com una de les obres que representarien Suècia per a "Europeana 280"; una celebració del patrimoni artístic compartit d'Europa.

## Referències

* 1 2 3 Martin Dackling (translated by Alexia Grosjean). «Sophie Amalia Ribbing». Svenskt kvinnobiografiskt lexikon. [Consulta: 1r març 2019].
* 1 2 3 «Sophie Amalia Ribbing». Nordisk familjebok. [Consulta: 1r abril 2020].
* ↑ «Häradshöfding». Nordisk familjebok, 1910. [Consulta: 1r març 2019].
* ↑ «Börjesson, Agneta (Agnes) Fredrika». Nordisk familjebok, 1878. [Consulta: 1r març 2019].
* ↑ «Nationalmuseum - Sofia Ribbing». emp-web-84.zetcom.ch.
* ↑ «Göteborgs konstmuseum | Boys Drawing». emp-web-34.zetcom.ch.
* ↑ «14 konstverk som ska representera Sverige». Dagens Nyheter, 21-04-2016. [Consulta: 1r març 2019].
* ↑ «Europeana 280 campaign». europeana.eu. [Consulta: 1r març 2019].

## Bibliografia

* Carin Österberg, et al., Dona Svenska: föregångare, nyskapare, Signum, Lund 1990,ISBN 91-87896-03-6
* Dackling, Martín; Sofie Ribbing
* Svenskt konstnärslexikon Part IV Pg.478, Allhems Förlag, Malmö
* Svenska konstnärer, Biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, pg.436
# José María Belausteguigoitia Landaluce

José María Belausteguigoitia Landaluce, conegut com a José María Belauste o senzillament Belauste, (Bilbao, País Basc 1899 - Ciutat de Mèxic, Mèxic 1964) fou un jugador de futbol basc, jugador de l'Athletic Club i guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 3 de setembre de 1899 a la ciutat de Bilbao. Fou germà dels també futbolistes Benigno, Francisco i Ramón Belauste. Es casà amb Dolores Zuloaga, neboda del pintor Ignacio Zuloaga.
Va estudiar dret a la Universitat de Salamanca, i posteriorment exercí d'advocat.
Va morir el 4 de setembre de 1964 a Ciutat de Mèxic, capital de Mèxic, a conseqüència d'un càncer de pulmó.

## Carrera esportiva
### Trajectòria per clubs

Va desenvolupar tota la seva carrera futbolística a l'Athletic Club de Bilbao, en el qual coincidí amb Rafael Moreno Aranzadi Pichichi'. Al llarg dels seus anys jugats amb el club bilbaí aconseguí guanyar sis Copes d'Espanya, en una època en la qual encara no es disputava el campionat de Lliga. Belauste té el rècord de finals de Copa disputades, amb un total de nou, rècord compartit amb Agustín Gaínza.

### Trajectòria amb la selecció espanyola

Belauste fou un dels integrants de la selecció espanyola que participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1920 realitzats a Anvers (Bèlgica), on aconseguí guanyar la medalla de plata en la competició. Amb la selecció jugà en tres dels cinc partits disputats, on marcà un gol.
Mai tornà a jugar amb la selecció, si bé fou convocat per participar en els Jocs Olímpics d'estiu de 1924 realitzats a París (França). Degut al baix estat de forma que patí en aquells moments no jugà el partit de la ronda preliminar contra Itàlia, on Espanya fou eliminada.

## Militància política i exili

Fou important la seva militància al Partit Nacionalista Basc (PNB), sent el seu germà Francisco un dels fundadors. El 1922 fou expulsat del país per la seva participació en un míting en el qual les autoritats van considerar massa nacionalistes les seves paraules, si bé pogué retornar posteriorment a Espanya.
Durant un temps abandonà la militància del PNB per fundar Acció Nacionalista Basca, un partit d'esquerres i laic. La crema d'esglésies per part de membres d'aquest partit durant els primers temps de la Guerra Civil espanyola feu que abandonés la seva militància retornant al PNB. Amb l'entrada de les tropes franquistes a Bilbao abandonà el País Basc i s'exilià a Ciutat de Mèxic, on visqué fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Pàgina 1». Francisco Belausteguigoitia, el patrón. [Consulta: 1r abril 2015].

## Enllaços externs

* (castellà) Article a El País