OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Big Hearted Jim

Big Hearted Jim és una pel·lícula muda de l'Éclair American protagonitzada per Alec B. Francis i Julia Stuart. D’una durada de dues. bobines, es va estrenar el 22 d’octubre de 1913.

## Argument

Aline Myers i el seu marit es presenten a la sala d'estar de la seva casa del nord-oest dels Estats Units per separar una amalgama de sis nenes i nens i tants dotze gatets. Jim Myers els adverteix suaument que siguin amables amb els animals. Els nens són de la classe de parvulari de la seva germana Helen, que han vingut a visitar-los aquest cap de setmana en saber de l'arribada dels gatets. La petita Bo-peep, la favorita de l'Aline, demana una història de bona nit, així que els ancians s'hi avenen, i Jim, amb els nens al seu voltant a la vora del foc, comença a explicar la tràgica història de la seva joventut.
Un dia estava assegut davant d’una finestra i va veure com un home colpejava brutalment el seu cavall i sense poder-ho suportar el va pagar amb la mateixa mesura. En seu pare en saber-ho el va treure fora de casa. El noi va marxar al Canadà on va conèixer el seu amor, la germana de Jack Mitchell “el jugador”. El noi s'enrola a la policia canadenca i la seva primera missió és capturar Jack que ha estat acusat d’assassinar un comerciant durant una timba de cartes. Estima tan la noia que no es veu capaç de capturar el germà per lo que el va buscar i li demana que fugi. En saber-se és expulsat del cos.
Els nens s'han adormit. Algú truca, seguit de l'entrada del majordom amb una targeta de visita. Francis la mirar i somriu feliç. Un moment després Jack Mitchell, el germà l’Aline, entra a cambra. El retrobament amb la seva germana i cunyat fa molt feliç a Jack.

## Repartiment

* Alec B. Francis (Francis Myers)
* Julia Stuart (Aline Myers)
* Clara Horton (Little Bo-Peep)
* Helen Marten (Helen Myers)
* Edward Roseman (Jack Mitchell)

## Referències

* ↑ «Big Hearted Jim» (en anglès). Internet Movie Database, 22-10-1913. [Consulta: 4 abril 2022].
* ↑ «Data from manufacturer’s list of releases». The Motion Picture News VIII, 15, 11 d’octubre 1913, pàg. 47.
* ↑ «Motion Picture Copyright Descriptions Collection, Series I, Class L, 1912-1929. Caixa 16 registre 1161 .» (en anglès). Biblioteca del Congrés dels Estats Units. [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ «Eclair-Big Hearted Jim». Moving Picture World, 18 d’octubre 1913, pàg. 304.

## Enllaços externs

* Big Hearted Jim a Internet Movie Database
# Llinda i finestra de Cal Bolero

La Llinda i finestra de Cal Bolero és una obra d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Antiga casa de cós entre mitgeres, de planta baixa i pis.
A inicis del segle XXI es va enderrocar la casa i es van construir tres habitatges unifamiliars, conservant-se la llinda i la finestra de l'antiga casa.
Del portal tan sols es conserva la llinda, de pedra granítica, en la qual hi ha gravada la data: 17 07 (actualment repintada de negre) i enmig de les dates unes tisores, simbol de l'ofici de sastre de qui deuria construir la casa, amb una petita estructura antropomorfa a sobre.
Pel que fa a la finestra, també de pedra granítica, presenta una llinda amb un relleu gòtic, tot i que no es correspon amb la data de la casa ni del carrer.

## Referències

* 1 2 3 4 «Llinda i finestra de Cal Bolero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# José Luis Garzón Fito

José Luis Garzón Fito (València, 4 d'agost de 1946 - Sabadell, 17 de març de 2017) va ser un futbolista valencià, que jugava com a centrecampista. Era el pare del futbolista sabadellenc José Luis Garzón Muñoz.

## Referències

* ↑ Arroyo, Adrián. «Mor José Luis Garzón, un dels dos olímpics de tota la història del Sabadell». Ràdio Sabadell. Arxivat de l'original el 2017-03-19. [Consulta: 18 març 2017].

## Enllaços externs

* Fitxa de Garzón
# Lake Wildwood

Lake Wildwood és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 4.868 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lake Wildwood tenia 4.868 habitants, 2.157 habitatges, i 1.688 famílies. La densitat de població era de 614,2 habitants/km².
Dels 2.157 habitatges en un 18,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 71% hi vivien parelles casades, en un 5,3% dones solteres, i en un 21,7% no eren unitats familiars. En el 18,5% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,52.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 16,4% tenia menys de 18 anys, un 3,3% entre 18 i 24, un 13,9% entre 25 i 44, un 29,6% de 45 a 60 i un 36,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 57 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 58.290 $ i la renda mediana per família de 61.972 $. Els homes tenien una renda mediana de 53.162 $ mentre que les dones 34.167 $. La renda per capita de la població era de 32.167 $. Entorn de l'1,9% de les famílies i el 3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lake Wildwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lake Wildwood». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Poesia metasemàntica

La poesia metasemàntica (del grec μετά "després" i σημαντικός "significant") és una tècnica literària teoritzada i utilitzada per Fosco Maraini en el seu poemari Gnòsi delle fànfole de 1978.

## Visió general

Mentre que la semàntica és aquella part de la lingüística que estudia el significat de les paraules (semàntica lèxica), dels conjunts de paraules, de les frases (semàntica frasal) i dels textos, la metasemàntica, en el sentit donat per Fosco Maraini, va més enllà del significat de paraules. Consisteix en l'ús, dins del text, de paraules sense significat, però amb un so familiar a la llengua a la qual s'inclouria el mateix text. Aquestes paraules han de seguir regles sintàctiques i ortogràfiques, en el cas de Fosco Maraini, la llengua italiana. Es poden atribuir significats més o menys arbitraris a aquestes paraules pel seu so i la seva posició dins el text.
Lewis Carroll també va utilitzar un llenguatge similar a aquesta tècnica, definit principalment com a nonsense al seu poema Jabberwocky publicat el 1871.
Altres exemples d'expressions proto-metasemàntiques en llengua anglesa es remunten a principis del segle XVI amb els sons onomatopeics típics del gibberish.
L'exemple més famós de poesia metasemàntica, en el sentit original del terme donat per Maraini, és el seu poema Il Lonfo. Se'l coneix sobretot per la recitació de Gigi Proietti l'any 2005, a la televisió, durant la transmissió de Renzo Arbore (Speciale per me - meno siamo meglio stiamo / Especial per a mi - com menys som, millor som), així com per la seva recitació a l'episodi del 7 de febrer de 2007, el programa Parla con me (Talk to Me), dirigit a Rai 3 per Serena Dandini.

## Notes

* ↑ Forum Italicum, Volume 36, Issue 1, Florida State University, 2002, p. 69..

## Referències

* "Fosco Maraini - lloc web oficial"
# Celestí Devesa

Celestí Devesa (Begudà, 20 de gener de 1868 - Olot, 1 d'agost de 1935) fou un escultor garrotxí.

## Biografia

Escultor olotí que treballà al taller d'imatgeria El Arte Cristiano. La ciutat d'Olot el coneix per haver esculpit la Gegantessa de la Ciutat.
Es va comprometre activament amb els moviments catalanistes del seu temps (Centre Catalanista, Lliga Regionalista...) va ser membre de diverses entitats (Institut Olotí de les Arts, les Ciències i les Indústries, Grup Excursionista Montsacopa, Museu-Biblioteca d'Olot, Foment de Caça i Pesca d'Olot i comarca, Sometent d'Olot, Apostolat de l'Oració...) i va estar vinculat estretament amb la convocatòria i organització dels Jocs Florals d'Olot (esdevenint-ne membre de la junta, patrocinador (donant una escultura seva) d'un dels premis del cartell anual, essent vocal i/o secretari del jurat...) Fou president del grup o secció d'excursionisme científic del Museu-Biblioteca d'Olot i es mostrà disposat a emprendre la investigació prehistòrica de la comarca. Va destacar com a dibuixant i va dissenyar les capçaleres de publicacions locals com L'Olotí (1892), el qual en fou director; El Eco de la Montaña (1893), Sanch Nova (1900) i la Fulla Parroquial d'Olot (1928). També va col·laborar, amb els seus dibuixos, en un treball sobre Santa Pau publicat a l'Àlbum Literari i Artístic de L'Olotí (1894) i, amb un dibuix de la pica baptismal romànica, en un article de Josep Berga, sobre l'església vella de Sant Joan les Fonts, que veié la llum a La Ilustració Llevantina (1901).
Les primeres notícies de Devesa, com a escultor, són del juny de 1890, quan era un alumne avantatjat de l'escola pública de Belles Arts. Va exposar un bust, de fang, que representava el cap d'un català "de pura rassa y ferreny com los del any vuit encara que sa fesomia reveli la d'un home que s'acosta als xexanta. Per les Festes del Tura prengué part en una mostra de treballs artístics dels alumnes de l'Escola. La seva aportació, en escultura, va ser considerada un treball notable. Després (1891) va exposar en una botiga de roba del centre d'Olot un bust de dona vella, ben modelat y ben sentit, i a la mateixa botiga, unes setmanes després, va exhibir una escultura d'un vellet típich d'aquest país, que feia bona parella amb la de la vella ja presentada en públic. S'acabaren titulant L'Avi (coneguda també com a Pagès olotí) i L'Àvia, que varen ser exposades a la Sala Parés de Barcelona, i meresqueren l'atenció del diari La Veu de Catalunya, el qual va dir que ab tot y sas moltas faltas revelan un bon principiant.

## Referències

* ↑ Murlà i Giralt, Josep «Celestí Devesa, l'escultor de la Gegantessa d'Olot». La Comarca d'Olot, 1802, 27-08-2015, pàg. 33 [Consulta: 1r febrer 2019].
* ↑ Murlà i Giralt, Josep «Celestí Devesa, l'escultor de la Gegantessa d'Olot». La Comarca d'Olot, 1802, 27-08-2015, pàg. 35 [Consulta: 1r febrer 2019].
# Segalar

El Ségala (en occità lo Segalar, de Segalar: terra de sègol) és una regió natural de França que s'estén a l'oest del departament de l'Avairon i al nord del departament del Tarn. Es tracta d'una regió geològica del Massís Central.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Segalar estaria dividit en tres Parçans o «comarques» d'Occitània:
La vila principal d'aquesta regió natural és Carmauc, al Carmaucí.
Aquest nom és també el del senyor del Ségala, que habitava el nord-est del departament de l'Òlt al segle xiv i que va tenir 13 nens.

## Geografia
### Situació

El Segalar se situa a la part oest i sud-oest del departament de l'Avairon i al nord-est del Tarn. Es tracta d'una regió plena de turons i de muntanyes anomenades puèg o puech. És travessat pels rius Aveyron, Tarn, Rance et Cérou. Està rodejat per les regions naturals següents:
* Al nord per les causses del Quercy.
* Al sud pels monts de Lacaune.
* A l'est per l'altiplà del Lévézou i per la vallon de Marcillac.
* A l'oest per la regió natural de l'albigeoise.

### Topografia

El Ségala és una zona que s'estén entre les valls dels rius Viaur i Aveyron al sud-oest del departament de l'Avairon. Situat entre 200 i 800 metres d'altitud en el dorsal de relleu que uneix Rieupeyroux a Baraqueville, el Ségala ofereix paisatges contrastats entre les valls fondes i encaixades, salvatges i boscoses i els cims i altiplans on hi domina l'agricultura i la cria de bestiar boví. Ple de petites valls, el Ségala s'anomena "el país de les cent valls" per una xarxa de rius i rierols molt dens.

### Municipis del Ségala

| Municipis del Ségala B-C | Municipis del Ségala C-N | Municipis del Ségala P-T |
| Baraqueville Belcastel Bossac Cabanès Camboulazet Camjac La Capelle-Bleys Castanet Castelmary | Centrès Colombiès Crespin Gramond Lédergues Lescure-Jaoul Manhac Meljac Mirandol-Bourgnounac Moyrazès Naucelle | Pradinas Prévinquières Quins Rieupeyroux Saint-Just-sur-Viaur La Salvetat-Peyralès Sauveterre-de-Rouergue Tauriac de Naucèla Tayrac |

## Llocs turístics i monuments

* Pont-du-Cirou
* Balsac
* Rignac
* Ambialet
* Château de Balsac
* Château de Belcastel
* Nages
* Château de Bessonies
* Sauveterre-de-Rouergue

## Història

La terra del Ségala és una terra de silici, àcida, on només s'hi pot cultivar un cereal poc exigent com és el sègol, d'on té el seu nom. El 1902 la construcció del viaducte ferroviari va permetre superar el Viaur i l'obertura de la línia Rodez-Carmaux va permetre que els camps es poguessin adobar i reduir així l'acidesa de la terra. De cop, van aparèixer nous cereals com el blat i el blat de moro.

## Enllaços externs

* El Ségala
* El Ségala - en anglès

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Bernardo Alfonsel López

Bernardo Alfonsel López (Getafe, 24 de febrer de 1954) és un ciclista espanyol, ja retirat, que fou professional entre 1977 i 1986.
Com a amateur va prendre part als Jocs Olímpics d'estiu de Mont-real de 1976, on va disputar la prova de ruta del programa de ciclisme. Com a professional aconseguí una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1979 i el Gran Premi de Laudio de 1977 principals èxits.

## Palmarès

* 1975
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi Guillem Tell
* 1976
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Xile
* 1977
** 1r al Gran Premi de Laudio
* 1979
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Espanya
* 1980
** Pròleg a la Volta a Castella
** Vencedor d'una etapa al Gran Premi del Midi Libre

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1977. 39è de la classificació general
* 1978. 13è de la classificació general
* 1979. 23è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1980. 35è de la classificació general
* 1982. 17è de la classificació general
* 1983. Abandona (14a etapa)
* 1985. 40è de la classificació general
* 1986. 81è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1977. Fora de control (17a etapa)
* 1978. 46è de la classificació general
* 1979. 79è de la classificació general
* 1980. 57è de la classificació general
* 1981. 69è de la classificació general
* 1982. 67è de la classificació general
* 1984. 98è de la classificació general

## Referències

* ↑ «ALFONSEL LÓPEZ Bernardo». [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Bernardo Alfonsel». [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Bernardo ALFONSEL LOPEZ» (en italià). [Consulta: 12 desembre 2022].
* ↑ Manuel, Jose. «Entrevista con Bernardo Alfonsel» (en castellà), 22-10-2018. [Consulta: 12 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Villa d'Almè

Villa d'Almè ( Bergamasque : Éla d'Almè ) és un comune (municitrdes
# Kelowna

Kelowna és una ciutat d'Okanagan Valley, al sud de l'interior de la Colúmbia Britànica al Canadà. El seu nom deriva del nom de l'os grizzly en l'idioma del poble Okanagan. Es troba a 344 m d'altitud, ocupa una superfície de 211,69 km² i té uns 117.000 habitants.

## Història

* Kelowna el 1909
* Kelowna el 1920
El sacerdot francès Charles M. Pandosy va ser el primer europeu a arribar-hi l'any 1859.

## Clima

La temperatura mitjana anual és de 7,7 °C amb -3,8 °C al gener i 19,1 °C al juliol. El clima és semiàrid. La precipitació mitjana anual és de 298 litres amb el màxim a l'estiu. El seu clima permet el conreu de la vinya (en regadiu).

## Enllaços externs

* Kelowna - Lloc web oficial
# Castell de Canossa

El Castell de Canossa va ser construït a la primera meitat del segle x per Adalberto Atto, fill de Sigifred de Lucca.
Quan Adelaida d'Itàlia, la filla, nora, i vídua respectiva dels tres últims reis d'Itàlia va ser durament pressionada per un noble local, Berenguer d'Ivrea, que es declarava rei d'Itàlia, va provar de legitimar el seu regnat forçant Adelaida a casar-se amb el seu fill Adalbert, va anar a Canossa. Des de la rocca de Canossa va demanar ajuda als alemanys. Canossa va ser heretada per Matilde de Canossa, el principal suport italià de Gregori VII, el 1052. Matilde va morir el 1115 a Mantua.
La fortalesa va ser destruïda el 1256. Enfilat espectacularment sobre els penya-segats blancs dels Apenins, avui és una ruïna abandonada. A causa de la seva importància històrica cada any més de 30.000 turistes el visiten, especialment procedents d'Alemanya.
L'església de San Apollonio dintre les muralles, contemporani del castell, també va ser destruït. Només es van salvar les restes de la pica baptismal, conservades al museu nacional Naborre Campanini.

## Referències

* ↑ «Castello di Canossa e Museo Naborre Campanini» (en italià). [Consulta: 1r desembre 2022].
# Enrique Rodríguez Cal

Enrique Rodríguez Cal (Carreño, 19 de novembre de 1951 - Avilés, 23 de novembre de 2022) fou un boxejador asturià, guanyador d'una medalla olímpica.
Va néixer el 17 de novembre de 1951 a la població de Candás, situada al consell de Carreño, població situada al Principat d'Astúries.
Va participar, als 20 anys, als Jocs Olímpics d'Estiu de 1972 realitzats a Múnic (Alemanya Occidental), on va aconseguir guanyar la medalla de bronze en la prova de pes minimosca. Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), on fou l'abanderat espanyol en la cerimònia inaugural dels Jocs, si bé va perdre en la primera ronda de la competició olímpica de pes minimosca.
Al llarg de la seva carrera guanyà una medalla de bronze en el Campionat del Món de boxa i dues d'or als Jocs del Mediterrani.

## Referències

* ↑ Repáraz, Ana «Muere el mítico boxeador y medallista olímpico 'Dacal'». [Bilbao], 23-11-2022 [Consulta: 23 novembre 2022].
* ↑ Mancisidor, Myriam «Fallece en Avilés el campeón olímpico Enrique Rodríguez Cal "Dacal II"». [Oviedo], 23-11-2022 [Consulta: 23 novembre 2022].
* 1 2 «Olympedia – Dacal Rodríguez». [Consulta: 21 març 2023].
* ↑ «Enrique Rodríguez Cal». the-sports.org (anglès)
# Bianca Stagno Bellincioni

Bianca Stagno Bellincioni (Budapest, Àustria-Hongria, 23 de gener de 1888 - Milà, Itàlia, 17 de setembre de 1980) fou una cantant i actriu italiana.

## Biografia

Fou filla del tenor d'òpera Roberto Stagno i de la cantant Gemma Bellincioni i, com la seva mare, va cantar en la corda de soprano. Va actuar a Nàpols, Barcelona, Roma i Lisboa; també cantà el 1914 al Covent Garden de Londres les òperes de Puccini La Bohème i Manon Lescaut. Entre 1916 i 1943 va aparèixer com a actriu en gairebé trenta pel·lícules. El 1945 publicà a Milà el llibre Roberto Stagno i Gemma Bellincioni sobre els seus pares.
Al Gran Teatre del Liceu va debutar el 29 de gener de 1919 amb Pagliaci, de Ruggero Leoncavallo. Pocs dies més tard, a finals de febrer, va cantar al teatre de La Rambla l'òpera Madama Butterfly, de Puccini. Va actuar també a València, interpretant les òperes Thais i Manon, de Jules Massenet l'octubre de 1920, amb la companyia de Maria Llàcer i l'Orquestra Simfònica de Madrid. El mes següent la companyia, amb Bianca, va repetir representacions al Teatre Calderón de Valladolid.

## Filmografia (selecció)

* 1916: Il biricchino di Parigi
* 1916: Il malefico anello
* 1916: La laude della vita e la laude della morte
* 1917: A Santa Lucia
* 1917: La donna che non ebbe cuore
* 1917: Le nozze di Vittoria
* 1917: Lilly Pussy
* 1918: Il ferro
* 1918: Cenere e vampe
* 1918: Lolita

## Referències

* ↑ «Bianca Stagno Bellincioni». IMDb. [Consulta: 24 juliol 2020].
* ↑ «Espectáculos - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 28-01-1919, pàg. 15.
* ↑ «Espectáculos - Gran Teatro del Liceo». La Vanguardia, 19-02-1919, pàg. 7.
* ↑ «Anunci». La Voz, 18-10-1920, pàg. 5.
* ↑ «Anunci del Teatre Calderón». Diario de Burgos, 10-11-1920, pàg. 1.

## Bibliografia

* Laura Williams Macy: The Grove Book of Opera Singers, Oxford University Press, 2008, ISBN 978-0-19-533765-5, pàgina 464.

## Enllaços externs

* Bianca Stagno Bellincioni en Operissimo (anglès).
* Entrevista a Bianca Stagno Bellincioni, a Youtube.
# Kàmenka (Irkutsk)

Kàmenka (en rus: Каменка) és un poble de l'óblast d'Irkutsk, a Rússia, que el 2012 tenia 252 habitants.

## Referències

* ↑ Bespiatov, T. «Иркутская область» (en rus). [Consulta: 14 febrer 2021].
# Agustín Gajate Vidriales

Agustín Gajate Vidriales (Mondragón, 23 de març de 1958) és un exfutbolista professional basc, que ocupava la posició de defensa.

## Trajectòria

Va disputar tota la seua carrera futbolística a les files de la Reial Societat, debutant amb el primer equip el gener de 1978, davant el València CF, i fins a la seua retirada el 1992. En total va sumar 364 partits en primera divisió i 469 partits en el total de les competicions.
Amb Alberto Górriz va formar la parella defensiva típica de la dècada dels 80, en la qual els donostiarres van guanyar diversos títols domèstics.
Va ser internacional amb diferents seleccions inferiors espanyoles. Amb la selecció olímpica hi va participar en els Jocs Olímpics de Moscou de 1980.

## Títols

* Lliga espanyola: 80-81 i 81-82
* Copa del Rei: 1987
* Supercopa: 1982

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Callitris

Callitris és un gènere de coníferes de la família Cupressaceae. Té espècies a Austràlia i a Nova Caledònia.
El 2010, van ser desenterrats a Tasmània les primers fulles i cons fossilitzats de Callistris, de l'Oligocè. Als fòssils es va donar el nom Callitris leaensis i representen la més antiga representació coneguda del gènere.

## Espècies

El gènere Callitris inclou 20 espècies de les quals 17 són originàries d'Austràlia i 3 (C. neocaledonica, C. pancheri i C. sulcata) endèmiques de Nova Caledònia:
* Callitris acuminata
* Callitris arenaria
* Callitris baileyi
* Callitris canescens
* Callitris columellaris
* Callitris drummondii
* Callitris endlicheri
* Callitris macleayana
* Callitris monticola
* Callitris muelleri
* Callitris neocaledonica
* Callitris oblonga
* Callitris pancheri
* Callitris preissii
* Callitris pyramidalis
* Callitris rhomboidea
* Callitris roei
* Callitris sulcata
* Callitris tuberculata
* Callitris verrucosa
* Callitris columellaris
* Callitris baileyi
* Callitris canescens

## Referències

* 1 2 «Callitris - The Gymnosperm Database».
* ↑ Paull, Rosemary «Early Oligocene Callitris and Fitzroya (Cupressaceae) from Tasmània» (en anglès). American Journal of Botany, 97, 5, 2010, pàg. 809-820.

## Enllaços externs

* Gymnosperm Database - Callitris
* Arboretum de Villardebelle - Photos of racons
# La Tor (Alta Garona)

La Tor (francès Latour) és un municipi francès del department de l'Alta Garona, a la regió Occitània.
Municipi situat a 50 km al sud de Tolosa i a 41 km al sud de Muret, a la zona de Volvestre.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana