OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tamim bin Hamad Al Thani

El xeic Tamim bin Hamad Al Thani (àrab: تميم بن حمد بن خليفة آل ثاني, Tamīm ibn Ḥamad ibn Ḫalīfa Āl Ṯānī) (Doha, Qatar, 3 de juny de 1980) és l'emir de Qatar des del 25 de juny de 2013.
Tamim és el quart fill de l'emir Hamad bin Khalifa. Es va convertir en hereu el 2003, quan el seu germà gran, el xeic Jassim, va renunciar al seu dret al tron. Es va convertir en emir quan el seu pare va abdicar el 2013. Tamim ha participat en els esforços per elevar el perfil internacional de Qatar mitjançant l'organització d'esdeveniments esportius, així com la compra del Paris Saint-Germain FC.

## Primers anys i educació

Tamim bin Hamad va néixer el 3 de juny de 1980 a Doha, Qatar. És el quart fill del xeic Hamad bin Khalifa Al Thani, i el segon fill de la xeica Moza bint Nasser Al-Missned, la segona esposa de Hamad. Tamim va estudiar a l'escola britànica Sherborne (International College) de Dorset, i a la Harrow School, on es va presentar als exàmens A-Levels el 1997. Després va assistir a la Reial Acadèmia Militar de Sandhurst, on es va graduar el 1998.

## Conflicte arabo-israelià

Tamim bin Hamad Al Thani va anunciar el 15 de gener de 2025 que després de mesos de negociacions, el govern d'Israel i Hamàs van arribar a Doha a un acord d'alto el foc en la Guerra entre Israel i Gaza de 2023 que entraria en vigor a partir del 19 de gener. En una primera fase s'alliberarien un grup d'ostatges, prioritàriament infants, dones, ancians, malalts i ferits a canvi d'un grup de presos palestins, que no inclouria terroristes acusats per assassinat. La una segona fase començaria al cap de 16 dies d'iniciada la primera i s'hi començaria a negociar la fi del conflicte.

## Referències

* 1 2 3 «Sheikh Tamim's biography». Qatar News Agency. Arxivat 18 de maig 2013 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-05-18. [Consulta: 23 novembre 2022].
* 1 2 3 «Profile: Qatar Emir, Sheikh Tamim bin Khalifa Al Thani». , 25-06-2013.
* ↑ «Qatar's Sheikh Tamim: 33-year-old groomed for power». AFP, 25-06-2013.
* ↑ Guerrero Vall, Joan Antoni. «Tamim bin Hamad Al Thani». El Nacional, 15-01-2025. [Consulta: 15 gener 2025].

## Enllaços externs

* Aparicions a C-SPAN
# PWD Social FC Bamenda

El PWD Social Football Club Bamenda és un club de futbol camerunès de la ciutat de Bamenda.
El club és conegut amb el sobrenom Abakwa Boys.
El club va guanyar la seva primera lliga camerunesa la temporada 2019-20.

## Palmarès

* Lliga camerunesa de futbol
** 2019–20
* Copa camerunesa de futbol
** 2021

## Referències

* ↑ «How a football team from Cameroon's conflict-stricken regions defied all odds to win a maiden national trophy». Arxivat de l'original el 25 Març 2023. [Consulta: 9 juny 2024].
* ↑ «#843 – PWD Social Club Bamenda : Abakwa Boys» (en francès). Footnickname. Arxivat de l'original el 16 Octubre 2022. [Consulta: 16 octubre 2022].
* ↑ «PWD Bamenda clinches maiden domestic title after league's cancellation.». Goal. Arxivat de l'original el 17 gener 2022. [Consulta: 12 maig 2020].
* ↑ Schöggl, Hans. «Cameroon – List of Champions». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 20-07-2010. [Consulta: 31 març 2011].
* ↑ Schöggl, Hans. «Cameroon – List of Cup Finals». Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation, 25-03-2011. [Consulta: 31 març 2011].
# Muntell de les Verges

El Muntell de les Verges, o Muntell Gros, és una duna fluvial situada a la riba esquerra del riu Ebre, al municipi de Deltebre (Baix Ebre), prop de la desembocadura del riu. Amb una alçada de 4 metres, és el punt més alt de la plana del Delta de l'Ebre. A la part més alta hi ha un mirador, on el 1969 s'hi van col·locar 4 monòlits coronats per les escultures de 4 marededeus: de Montesclaros (Fontibre), del Pilar (Saragossa), de Valvanera (Rioja) i de la Cinta (Tortosa). A causa del vandalisme i el deteriorament, les escultures es van substituir per plafons sobre els monòlits, que actualment són 8, amb la representació de les diferents advocacions marianes, que representen les comunitats autònomes per on passa el riu Ebre: la Verge de Montesclaros, de Cantàbria; la Verge de la Penya de França, de Castellà-Lleó; la Verge de la Valvanera, de la Rioja; la Verge d’Arantzazu, del País Basc; Santa Maria La Real, de Navarra; la Verge del Pilar, de l'Aragó i les Verges de l'Assumpció i de la Cinta, de Catalunya.
Aquest punt és l'origen del ramal de l'Ebre del Camí català de Sant Jaume.

## Referències

* ↑ «La imatge de la Mare de Déu de la Cinta tornarà al Muntell de les Verges a la desembocadura del riu Ebre a Deltebre». Reial Arxiconfraria de Santa Maria de la Cinta.
* ↑ «Inaguració columna i imatge de la Cinta al Muntell de les Verges de Deltebre». La Ciutat, 09-07-2018.
* ↑ «Vora l’Ebre: El “cim” més alt del Delta de l’Ebre». Vinaròs News, 07-07-2024.
# Eugeni Villalbí Godes

Eugeni Villalbí Godes (La Sénia, 25 de juny de 1978) és un polític català d'Esquerra Republicana de Catalunya i diputat al Parlament de Catalunya des del 2021 fins al 2024, després de la renúncia de Roger Torrent i Ramió.

## Referències

* ↑ «Esquerra Republicana de Catalunya». [Consulta: 17 maig 2022].
* ↑ Catalunya, Parlament de. «Fitxa del diputat/ada». [Consulta: 17 maig 2022].
* ↑ «Eugeni Villalbí, Ángeles Llive i Jaume Butinyà, nuevos diputados de ERC en el Parlament» (en castellà), 24-07-2021. [Consulta: 17 maig 2022].
# Marcel Rohrbach

Marcel Rohrbach (Aiun, 8 d'abril de 1933 - Le Chesnay, 14 de març de 2012) va ser un ciclista francès que fou professional entre 1957 i 1963. En el seu palmarès hi ha una vintena de victòries, entre les que destaquen la general del Critèrium del Dauphiné Libéré de 1957 i una etapa a la Volta a Espanya de 1961.

## Palmarès

* 1957
** 1r del Critèrium del Dauphiné Libéré
** 1r del Circuit de Belfort
** Vencedor de 3 curses de classificació del Vèlo-club Blancois
* 1958
** 1r del Circuit de Mont Blanc
** Vencedor d'una etapa i 1r del Gran Premi de la Muntanya del Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1959
** Vencedor d'una cursa de classificació del Vèlo-club Blancois
** Vencedor d'una etapa i 1r del Gran Premi de la Muntanya del Critèrium del Dauphiné Libéré
* 1961
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya

### Resultats al Tour de França

* 1957. 12è de la classificació general
* 1958. 26è de la classificació general
* 1959. 51è de la classificació general
* 1960. 9è de la classificació general
* 1961. Abandona (14a etapa)
* 1962. Abandona (12a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1959. 11è de la classificació general
* 1961. Abandona (13a etapa). Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Marcel Rohrbach est décédé», 17-03-2012.
* ↑ «ROHRBACH Marcel». [Consulta: 1r febrer 2025].
* ↑ «Palmarès de Marcel Rohrbach (Fra)». [Consulta: 1r febrer 2025].

## Bibliografia

* L'époustouflant Rohrbach, Jean-Claude Fillaud, association des Amis de Mérigny et de ses environs, 2003.

## Enllaços externs

* Palmarès de Marcel Rohrbach (francès)
# Forces Armades de Mònaco

Les Forces Armades de Mònaco són l'exèrcit del Principat de Mònaco, tanmateix, el país té una capacitat militar molt limitada i depèn gairebé totalment del seu veí més gran, França, per a la defensa. En total, hi ha més de 250 persones ocupades com a personal militar en alguns formulari. A a Mònaco, no hi ha reclutament militar.
Es la tercera força militar més petita del món (després de les d'Antigua i Barbuda i les d'Islàndia).
Mónaco té una capacitat militar molt limitada, fet que la fa dependent pràcticament en tot del seu estat veí, França, amb qui manté acords de protecció davant d'una possible agressió militar exterior. Tanmateix, també té alguns petits cossos militars i policials que assumeixen la defensa pròpia del país, sense fer gaire distincions entre les funcions militar, policial i de protecció civil.
Aquesta defensa, de caràcter governamental, és responsabilitat del Departament de l'Interior i està formada per dues unitats: el Corps de Sapeurs-pomiers (Bombers) i la Compagnie des Carabiniers du Prince (Carrabiners del Príncep). En total, es comptabilitzen uns 255 soldats, això sense comptar-hi els 35 funcionaris civils que hi ha actualment.

## Referències

* ↑ «Military a Monaco, Monaco Defense – Allo' Expat Monaco». Arxivat de l'original el 2 de desembre de 2014.
* ↑ Les moyens. gouv.mc
* ↑ «Accueil > Gouvernement > Département de l'Intérieur > Carabiniers du Prince (Compagnie des)(Fr)», 13-01-2012. Arxivat de l'original el 2012-01-13. [Consulta: 21 gener 2025].
# Assassinats a la Corresa

Assassinats a la Corresa (títol original en francès, Meurtres en Corrèze) és un telefilm francès, de la col·lecció Assassinats a.... Va ser escrit per Marc-Antoine Laurent i Jean-Marc Taba, i dirigit per Adeline Darraux. Es va emetre per primera vegada a Suïssa el 25 d'octubre de 2019 al canal RTS Un, a Bèlgica es va estrenar el 26 de gener de 2020 a La Une, mentre que a France 3 va arribar el 2 de maig d'aquell any. S'ha doblat al català per TV3.
És un dels deu episodis emblemàtics seleccionats per l'RTBF per celebrar el desè aniversari de la col·lecció i es va incorporar durant mig any a la plataforma Auvio.
El rodatge es va dur a terme del 4 al 29 de març de 2019 a diverses localitats de la Corresa, com Tula, Briva, Luberçac, Usèrcha, Donzenac, Obasina, Argentat, Sent Martin de Setpers i a les pedreres de Travassac, al municipi de Donzenac.

## Referències

* ↑ «Programació de TV3», 07-02-2025. [Consulta: 7 febrer 2025].
* ↑ Noémie Jadoulle. «10 épisodes de "Meurtres à" sur Auvio pour les 10 ans de la collection». rtbf.be, 09-03-2023. [Consulta: 26 març 2023].
* ↑ «Meurtres en Corrèze». france·tvpro. [Consulta: 2 maig 2020]..
# Johann Christoph Döll

Johann Christoph Döll (Mannheim, 21 de juliol del 1808 - Karlsruhe, 10 de març del 1885) va ser un botànic alemany.
Era fill de tipògraf i a la seva família es parlava molt en francès, cosa que li permeté d'aprendre l'idioma ja de jove. Després de passar pel Karl-Friedrich-Gymnasium de Mannheim com estudiant molt dotat, el 1827 es matriculà a la Universitat de Heidelberg, on cursà Ciències Naturals, Teologia i Filosofia. El seu interès especial per la botànica el portà a estudiar la teoria de Karl Friedrich Schimper. L'any 1831 va ser ordenat sacerdot, i posteriorment fou contractat com a professor particular; a l'any següent va començar a treballar al Gymnasium de Mannheim, on ensenyà idiomes i propedèutica filosòfica, i el 1840 esdevingué mestre de botànica i zoologia a la Bürgerschule Mannheim. De l'any 1843 al 1872 va dirigir la Biblioteca Reial de Karlsruhe.
Va ser autor de diversos llibres per l'aprenentatge de llengües, llatí i anglès. En el camp botànic, publicà Rheinische Flora (1843), un tractat que descriu la flora silvestre i conreada de la zona del Rin, des del Llac de Constança fins al Mosel·la i el Lahn, i una Flora des Grossherzogthums Baden ("Flora del Ducat de Baden") aparegué en tres volums entre 1857 i 1862; hi estudia les fanerògames i les criptògames. També redactà la major part de l'apartat de les poàcies de l'obra Flora Brasiliensis de Carl Friedrich Philipp von Martius.
En botànica se'l cita com a autoritat taxonòmica amb l'abreviatura Döll. Hom bateja dues famílies vegetals en honor seu, les Doellia i Doellochloa (aquesta, Gymnopogon en l'actualitat), i diverses espècies que es caracteritzen per contenir les paraules doellii (Gymnopogon doellii) o doelliana.

## Obres

* Zur Beurtheilung der Zeitbedürfnisse der deustschen Gelehrtenschulen Mannheim: Tobias Löffler, 1840 ("Per estudiar els requeriments temporals de les escoles de secundària alemanyes")
* Rheinische Flora Frankfurt am Main: H. L. Brönner, 1843
* Elementarbuch der lateinischen Sprache Mannheim: Bassermann, 1844 ("Llibre elemental de llengua llatina" 2a edició, 1847)
* Flora des Großherzogthums Baden Carlsruhe: G. Braun, 1857-1862
* Carl Friedrich Philipp Martius, J.C. Döll Flora Brasiliensis. Vol. II, pars II [-III] Monachii: Fleischer, 1871-1883
* Neues Lehrbuch der englischen Sprache Karlsruhe: Reiff, 1888 ("Nou llibre de text d'anglès")
* Uebungen für den ersten Unterricht in der lateinischen Sprache Karlsruhe: Braun ("Exercicis per a les primeres lliçons de llengua llatina")

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ «Plant Names C-F».

## Bibliografia

* Paul Weinacht Joahnn Christoph Döll als Vorstand der Karlsruher Bibliothek 1843-1872, article a Otto Glauning zum 60. Gebustag Leipzig, 1938, p. 150-157

## Enllaços externs

* Bibliografia d'articles biogràfics Arxivat 2011-02-13 a Wayback Machine.
* Resum biogràfic al Personenlexikon von Lehrern des 19. Jahrhunderts de Franz Kössler (alemany)
# Arnau d'Erill i de Mur

Arnau d'Erill i de Mur (? - 1355), militar català i primer governador general de Mallorca.
Fill de Guillem (IV) d'Erill i de Castellvell, baró d'Erill, es va casar amb Beatriu de Pallars. Va ser present a l'acte de donació del comtat de Ribagorça a l'infant Pere (1322). Participà en la conquesta aragonesa de Sardenya, on comandà les tropes que instauraren el setge d'Esglésies (1323). Fou conseller de l'infant Pere (Pere III). Va ser veguer de Barcelona i del Vallès (1338-1341).
Actuà com a procurador de la Corona d'Aragó en el procés instruït contra Jaume III de Mallorca, essent qui incoà el procés que l'acabaria declarant contumaç (1343). Participà en les campanyes de Pere el Cerimoniós per annexionar-se el Regne de Mallorca. Durant la guerra assetjà i prengué Pollença i Vinçà (Cerdanya), on Jaume III s'havia establert.
Un cop reintegrat el Regne de Mallorca, Erill en fou nomenat governador general (1343-1345) i de Rosselló i Cerdanya (1344?). De tota manera, va ser acusat d'afavorir els partidaris de Jaume III i per aquest motiu fou processat el 1345. Tornà a Sardenya quan es rebel·là el jutge d'Arborea.
Escriví Stili curiarum civitatis Majoricensis (1344), publicat en les Ordinacions i sumari dels privilegis, consuetuds i bons usos del Regne de Mallorca d'Antoni Moll (1663).

## Referències

* ↑ «Arnau d'Erill i de Mur». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Erill i de Mur, Arnau d'». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 4. Palma: Promomallorca, p. 408. ISBN 84-8661702-2.
# José Luis Brown

José Luis Brown (10 de novembre de 1956 – 12 d'agost de 2019) fou un futbolista i entrenador de futbol argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ «Batista, Brown to assist Maradona». The Daily Star, 02-11-2008. Arxivat de l'original el 14 de juliol 2014. [Consulta: 12 juny 2014].
* ↑ José Luis Brown a BDFutbol
* ↑ José Luis Brown a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ José Luis Brown Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Argentina – Record International Players; at RSSSF Arxivat 2018-03-26 a Wayback Machine.
# Bollit de pilotes

El bollit de pilotes és un dels guisats més típics de la cuina nadalenca tradicional de l'àrea mediterrània de la península Ibèrica. Hi ha diverses varietats. Les pilotes solen ser generalment de magre de porc i vedella, amb ou, julivert i pinyons, barrejat amb pa ratllat. En alguns llocs se substitueixen aquestes carns per altres d'au, com ara titot i pollastre, amb les quals s'elaboren pilotes (mandonguilles) que posteriorment es couen en el caldo del bollit. Aquest plat sol elaborar-se en els mesos hivernals o a les festes populars, i se serveix calent.
Es tracta d'un bollit que empra habitualment com a llegum el cigró i això suposa llargs temps de cocció. Sol usar-se com a acompanyament alguna hortalissa: creïlles, apis, cards, carabassa, etc. Entre els elements carnis se sol utilitzar en la seua elaboració carn de porc, com pot ser des d'un garró, xoriç, cansalada amb magre de carn, etc. S'hi afegeix la denominada garreta (carn de vedella). Així mateix, s'empra carn de titot o de pollastre (de vegades gallina) o, inclús, turmes de cabra.
L'elaboració de les pilotes es realitza mitjançant el picat amb una fulla de la cansalada, la carn de porc, el fetge i la carn d'au. S'afegeix a la barreja all i julivert finament tallats. La molla de pa mullada en llet, els pinyons, una mica de pebre i sal. Tot ben pastat, es converteix en les pilotes (mandonguilles). Les pilotes es couen en el caldo (durant la part final) i es mantenen calentes fins a ser servides. Després, se serveix el caldo amb fideus, alls i julivert, és l'anomenada sopa de bollit (de vegades es pren amb suc de llima), i posteriorment els cigrons acompanyats dels elements carnis i la pilota.

## Referències

* ↑ María Adela Díaz Párraga. (1993), "Recetario de la cocina murciana". Murcia, Editora Regional, Quinta edición
* 1 2 Juan Madrid Conesa, Antonio Madrid Gomariz, (2009), "Las recetas de la bisabuela de Miguel",Arán Ediciones, pp:151
# Jauja

Jauja és una pel·lícula de drama històric coproduïda internacionalment l'any 2014, coescrita i dirigida per Lisandro Alonso. Va competir a la secció Un certain regard del Festival de Cannes 2014, on va guanyar el Premi FIPRESCI. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

Els antics deien que Jauja era una terra mitològica plena d'abundància i felicitat. Moltes expedicions l'han anat a buscar, però totes s'han perdut pel camí.

## Repartiment

* Viggo Mortensen com a Gunnar Dinesen
* Ghita Nørby com a dona a la cova
* Viilbjørk Malling Agger com a Ingeborg Dinesen
* Adrián Fondari com el tinent Pittaluga
* Esteban Bigliardi com a Angel Milkibar
* Brian Patterson com a home gos

## Referències

* 1 2 3 Jauja a la Base de dades de cinema en català
* ↑ «Film Review», 20-09-2014. [Consulta: 2 març 2015].
* ↑ «2014 Official Selection». Cannes. [Consulta: 18 abril 2014].
* ↑ «Lisandro Alonso, una cara conocida en Cannes». Clarin, 17-04-2014. [Consulta: 18 abril 2014].
* ↑ «Festival Reports - Cannes Film Festival 2014». FIPRESCI. Arxivat de l'original el 23 maig 2014. [Consulta: 23 maig 2014].

## Enllaços externs

* Lloc oficial del Gremi de Cinema
# Coton Sport FC de Garoua

El Coton Sport FC de Garoua és un club de futbol camerunès de la ciutat de Garoua. Disputa els seus partits a l'Stade Omnisport de Garoua.
Va ser fundat el 1986. El 2008 fou finalista de la Lliga de Campions de la CAF, perdent amb Al Ahly SC d'Egipte a la final.

## Palmarès

* Lliga camerunesa de futbol:
** 1997, 1998, 2001, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2010, 2011, 2013, 2014, 2015, 2018, 2021, 2022, 2023
* Copa camerunesa de futbol:
** 2003, 2004, 2007, 2008, 2011, 2014, 2022

## Entrenadors destacats

Font:
* Jules Nyongha
* Bonaventure Djonkep (2002–03)
* Lamine Ndiaye (2003–06)
* Denis Lavagne (2007–08)
* Alain Ouombleon (2008–09)
* Denis Lavagne (2009–11)
* Robert Boivin (2012)
* Sébastien Desabre (2012–13)
* Didier Gomes Da Rosa (2014–15)
* Minkréo Birwé (2017–)

## Jugadors destacats

* Amour Patrick Tignyemb
* Vital Mevengue
* Henri Pierre Armand Nnouck Minka
* Boukar Makadji
* Franci Litsingi
* Armand Djérabé
* Gustave Bebbe
* Mathurin Kameni
* Nicolas Alnoudji
* Pape Omar Fayé
* Ernest Oben-Etchi
* Joseph Ndo
* Aka Adek Meba
* Lewis Weeks
* Alex Nimely-Tchuimeni

## Referències

* ↑ «Coton Sport 2–2 Al Ahly». BBC Sport, 16-11-2008. [Consulta: 30 octubre 2009].
* ↑ «From social club to African finalists». BBC Sport, 14-11-2008. [Consulta: 30 octubre 2009].
* ↑ «Cameroon – List of Champions». RSSSF.
* ↑ «Cameroon - List of Cup Winners». rsssf.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ «Boivin and Cotonsport part ways». SuperSport official website.

## Enllaços externs

* Coton Sport FC de Garoua - Lloc web oficial
# Dos amants

Dos amants (títol original en anglès, Two Lovers) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per James Gray i estrenada l'any 2008 al Festival de Canes, on va ser nominada a la Palma d'Or. S'ha doblat al català.

## Argument

El film narra la història de dues famílies jueves de Nova York que pretenen prolongar els negocis comuns casant els fills. Leonard vacil·la entre seguir el seu destí i casar-se amb Sandra, la dona que els seus pares li han escollit, o rebel·lar-se i escoltar els seus sentiments per la seva nova veïna, Michelle, bonica i voluble, de qui s'ha enamorat bojament. Entre la raó i l'instint, haurà de fer la tria més difícil.

## Anàlisi

James Gray treballa de nou amb Joaquin Phoenix en una nova versió del seu notable We Own the Night (2007), però no en thriller, sinó en melodrama.

## Repartiment

* Joaquin Phoenix: Leonard Kraditor
* Gwyneth Paltrow: Michelle Rausch, la torbadora veïna
* Vinessa Shaw: Sandra Cohen, la dolça i bonica promesa
* Isabella Rossellini: Ruth Kraditor, la mare de Leonard
* Moni Moshonov: Reuben Kraditor, el pare de Leonard
* Elias Koteas: Ronald Blatte, l'amant de Michelle, advocat casat i pare de família
* John Ortiz: Jose Cordero
* Anne Joyce: l'expromesa de Leonard

### Nominacions

* César a la millor pel·lícula estrangera

## Referències

* 1 2 Títol català
# Nicola Zaccaria

Nicola Zaccaria (El Pireu, 9 de març de 1923 - Atenes, 24 de juliol de 2007) fou un baix grec.
Nascut a Pireu, Zaccaria va estudiar al Conservatori d'Atenes, on va debutar el 1949, amb 26 anys. Va cantar a La Scala el 1953 i, després, es va assegurar la seva condició de protagonista del repertori de baix. Va ser el baix principal de La Scala durant gairebé 15 anys. Va cantar amb alguns dels cantants més famosos de la seva generació, com Maria Callas, Leontyne Price, Franco Corelli, i Marilyn Horne, que va ser la companya de Zaccaria en la vida posterior. Tot i la intimidació de la competència, va desenvolupar una impressionant carrera internacional i va enregistrar més de 30 òperes per a importants empreses de gravació. Amb Callas va gravar nou òperes completes:
* Aïda (1955, com Il re d'Egitto)
* Rigoletto (1955, com a Sparafucile)
* Il trovatore (1956, com Ferrando)
* La Bohème (1956, com a Colline)
* Un ballo in maschera (1956, com Tom)
* Il barbiere di Siviglia (1957, com a Don Basilio)
* La sonnambula (1957, com Il conte Rodolfo)
* Turandot (1957, com a Timur)
* Norma (1960, com a Oroveso)
Segons John Ardoin al seu llibre The Callas Legacy, Zaccaria també va gravar sota el pseudònim Giulio Mauri en els enregistraments complets de Il trovatore i Turandot en què va aparèixer amb la soprano.
Nicola Zaccaria va morir a Atenes el 24 de juliol del 2007 per malaltia d'Alzheimer als 84 anys.

## Referències

* 1 2 3 necrològic de Nicola Zaccaria". The Times. 27 de setembre de 2007. Recuperat el 23 d'abril de 2010.

## Enllaços externs

* http://www.gramophone.co.uk/newsMainTemplate.asp?storyID=2853&newssectionID=1
* Entrevista amb Nicola Zaccaria, 16 de novembre de 1988