OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Festival Internacional Cervantino

El Festival Internacional Cervantino (popularment conegut com El Cervantino) té lloc cada tardor a la ciutat de Guanajuato, situada al centre de Mèxic.
Guanajuato és una petita ciutat de l'època colonial amb una gran vida cultural. Els orígens del festival són de mitjans del segle xx, quan els jocs curts de Miguel de Cervantes anomenen "entremesos" es van dur a terme a les places de la ciutat. El 1972, això es va ampliar amb suport federal per incloure més esdeveniments per afegir un sabor més internacional. Des de llavors, el FIC ha crescut fins a convertir-se en un destacat esdeveniment artístic i cultural de Mèxic i Amèrica Llatina, i un dels quatre grans esdeveniments del seu tipus al món. És membre de l'Associació Europea de Festivals i de l'Associació Asiàtica de Festivals de Teatre. A més del suport del govern, també hi ha patrocinadors privats, com Telmex, Televisa i Microsoft.

## Referències

* ↑ «Festival Internacional Cervantino» (en castellà). Sistema de Información Cultural. Mexico: CONACULTA. [Consulta: 10 setembre 2011].
* 1 2 «38 Festival Internacional Cervantino se suma a los festejos del Bicentenario y Centenario de nuestro país» (en castellà). Mexico: Fundación Televisa. Arxivat de l'original el 2 de juliol 2011. [Consulta: 10 setembre 2011].
* ↑ «Acerca del Festival Internacional Cervantino 2011» (en castellà). Mexico: Festival Internacional Cervantino. Arxivat de l'original el 26 de setembre 2011. [Consulta: 10 setembre 2011].
# Hontxarivske

Hontxarivske (en ucraïnès: Гончарівське) és un assentament de tipus urbà al raion de Txerníhiv de l'oblast de Txerníhiv, a Ucraïna. La 1a Brigada Blindada i el 12è Batalló de Tancs estan estacionats a l'assentament. Acull l'administració de l'assentament de la hromada de Hontxarivske, un dels hromades d'Ucraïna.
Població: 3.289 (2022)

## galeria

* Senyal de la ciutat
* Carrer de nit
* Casa d'oficials
* Només casa
* Parada d'autobús
* Banc
* Cafè
* Botiga
* Instal·lacions comercials abandonades

## Referències

* ↑ «Гончаровская громада» (en russian). Портал об'єднаних громад України.
# Helen B. Taussig

Helen B. Taussig (Cambridge, 24 de maig de 1898 - Kennett Square, 20 de maig de 1986) va ser una important cardiòloga estatunidenca. Coneguda pels seus treballs de cirurgia cardíaca, va treballar a Baltimore i a Boston, on va fundar el camp de la cardiologia pediàtrica. Se la sol citar com la responsable de dissenyar el procediment Shunt de Blalock-Taussig, que allargava la vida dels nounats amb Tetralogia de Fallot.
El 1947 va escriure un llibre sobre malformacions congènites del cor i el 1957 va rebre el Premi Albert Lasker per la seva investigació en medicina clínica. El 1959 va ser una de les primeres dones a obtenir una càtedra a la Universitat Johns Hopkins. També va ser una de les primeres a advertir a les autoritats sobre els perills de la Talidomida, després d'estudiar nounats nascuts amb malformacions a causa d'aquest medicament.
El 1964 va rebre la Medalla Presidencial de la Llibertat de mans de Lyndon Johnson i des del 2005 el centre de cardiologia pediàtrica de la Universitat Johns Hopkins porta el seu nom. El 2004 va estrenar-se el film Something the Lord Made, sobre la recerca dels seus companys cardiòlegs Vivien Thomas i Alfred Blalock, on el seu personatge era interpretat per Mary Stuart Masterson. El cràter de Venus Taussig va ser batejat amb el seu nom en honor seu.

## Referències

* ↑ «Helen Brooke Taussig» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Helen B. Taussig». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fresquet, José L. «Helen Brooke Taussig (1898-1986)». Historia de la medicina. [Consulta: 1r abril 2021].
# Manuel Poppinger

Manuel Poppinger (Innsbruck, 19 de maig de 1989) és un esportista austríac que va competir en salt d'esquí. Va guanyar una medalla de plata al Campionat Mundial d'Esquí Nòrdic de 2015, en el trampolí gran per equips.

## Palmarès internacional

Campionat Mundial d'Esquí Nòrdic :
| Any | Lloc | Medalla | Prova |
| 2015 | Falun Suècia | 2 | TG per equip |

## Referències

* ↑ «Skoki narciarskie. Manuel POPPINGER». [Consulta: 2 octubre 2021].
# Rouge Midi

Rouge Midi és una pel·lícula francesa dirigida per Robert Guédiguian, estrenada el 1985.

## Argument

Maggiorina va fugir de la seva Calàbria massa pobre per acabar a L'Estaca, el districte de Marsella on, el 1920, l'emigració italiana és la més important. Obrera d'una fàbrica, coneix en Jérôme, que també va arribar d'Itàlia amb els seus pares. Els dos joves s'agraden i es casen. Mindou, l'amic de Jérôme, que en secret estima la Maggiorina, es dedica al petit tràfic de tota mena i al proxenetisme, gràcies a la millor amiga de la Maggiorina, la Ginette, a qui va enredar amb la perspectiva d'una carrera d'actriu. La pel·lícula transcorre a L'Estaca al llarg de tres generacions. Està inspirat en els records del director. Com ell, al final de la pel·lícula, el nét de Jérôme i Maggiorina marxa de Marsella cap a la capital.

## Títol

El títol de la pel·lícula està extret d'un diari desaparegut del Partit Comunista, Rouge-Midi, que tenia la seu a Marsella.

## Repartiment

* Gérard Meylan : Jérôme
* Ariane Ascaride : Maggiorina
* Raúl Gimenez : Mindou
* Martine Drai : Ginette
* Jacques Boudet : Fredou, la fada
* Giuseppe Mella : El pare de Maggiorina
* Salvatore Condro : Guido
* Djamal Bouanane : Salvatore
* Pierre Pradinas : Pierre
* Abdel Ali Sid : Sauveur
* Frédérique Bonnal : Céline
* Jacques Menichetti : Renaldo
* Pierre Banderet : El fill de l'amo

## Notes i referències

* ↑ Rouge Midi a unifrance.org
* ↑ Rouge Midi al web de la Cinemateca francesa

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Liu Chen

    En aquest nom xinès, el cognom és Liu.
Liu Chen :
| Xinès tradicional: | Xinès tradicional: | 劉諶 |
| Xinès simplificat: | Xinès simplificat: | 刘谌 |
Liu Chen (mort el 263 EC), Príncep de Beidi, va ser el cinquè fill de Liu Shan, el segon governant de Shu Han durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Liu Chen es va oposar als plans de Qiao Zhou per rendir-se a la força rival sota Deng Ai de Cao Wei. Liu Chen va intentar de convèncer el seu pare perquè es lluités per l'honor de Shu Han, de manera que Liu Bei (el fundador de Shu Han) no el miraria de dalt a baix com un governant redimit de Shu. Això no obstant, Liu Shan va expulsar Liu Chen de la cort. Ell llavors va anar a l'ancestral temple de Liu Bei i va matar la seva esposa i fills per després suïcidar-se.
La seva història es recrea en una obra teatral de l'òpera Yue.

## Vegeu també

* Llista de persones relacionades amb els Tres Regnes

## Referències

* Low, C.C.. A General History of China, vol. 4. Singapore, Singapore: Canfonian PTE Ltd., 1994, p. 508. ISBN 981-00-6288-5.
# OTP

OTP té els següents significats:
* OTP Bank (de l'acrònim en hongarès Országos Takarékpénztár), banc comercial més gran d'Hongria
* One-time programmable, tipus de memòria que només es pot programar una sola vegada
* One-time password (en anglès Contrasenya d'un sol ús ), contrasenya que només serveix una única vegada
* One-time pad (en anglès Bloc d'un sol ús), algorisme de xifratge criptogràfic
* .otp també és l'extensió dels fitxers de plantilla de presentació del format OpenDocument
# Gragnano

Gragnano és un municipi italià, situat a la regió de Campània i a la Ciutat metropolitana de Nàpols. L'any 2023 tenia 27.960 habitants.
# Masahiko Kimura

Masahiko Kimura (japonès: 木村政彦) (Kumamoto, 10 de setembre de 1917 - Japó, 18 d'abril de 1993) va ser un judoka japonès, àmpliament considerat un dels millors de tots els temps.

## Referències

* ↑ Jim Chen, Theodore Chen. The Man Who Defeated Helio Gracie. July 3, 2003.
* ↑ Andrew Lundy, John Molinaro, Dan Tavares. Japanese Athletes. CBC Sports. November 15, 2006.
* ↑ Lawrence Eng. Grappling: Fact and Fiction. October 7, 2000.
# Ramón Sampedro

Ramón Sampedro (Xuño, Porto do Son, 5 de gener de 1943 – Boiro, 12 de gener de 1998) va ser un marí i escriptor gallec. Tetraplègic des dels 25 anys, va desenvolupar una intensa activitat de petició judicial per poder morir i que la persona o persones que l'auxiliessin no incorressin en delicte, atès que el seu estat l'incapacitava per fer-ho sense ajuda externa.
En ell es va basar la pel·lícula Mar adentro (en català, Mar endins), dirigida per Alejandro Amenábar i protagonitzada per Javier Bardem.

## Biografia

Va néixer el 5 de gener a la parròquia de Xuño, al municipi gallec de Porto do Son. Amb 18 anys es va enrolar en la marina mercant amb l'objectiu de conèixer el món. A l'edat de 25 anys va patir un accident, quan es va llançar de cap a l'aigua des d'una roca a la platja d'As Furnas, a Xuño, un dia de marejol, que el va deixar tetraplègic i postrat en un llit per a la resta de la seva vida. Va ser el primer ciutadà que va demanar l'eutanàsia a l'Estat espanyol. La seva petició le va ser denegada perquè el Codi Penal vigent llavors, del Text Refos de 1973, no ho permetia, igual com passa avui dia amb el precepte correlatiu (143.4) del Codi Penal vigent de 1995, quan preceptua que "activament amb actes necessaris i directes a la mort d'un altre, per la petició expressa, seriosa i inequívoca d'aquest, en el cas que la víctima sofrís una malaltia greu que conduiria necessàriament a la seva mort, o que produís greus patiments permanents i difícils de suportar, serà castigat amb la pena inferior en un o dos graus a la de presó de 2 a 5 anys (per ala mera cooperació amb actes necessaris) o a la de presó de 6 a 10 anys (si la cooperació arribés fins al punt d'executar la mort)”.
Va escriure dos llibres: Cartas desde el Infierno (1996), on va agrupar els seus escrits fins a aquell moment i el poemari Cando eu caia (Xerais), publicat pòstumament el 1998.
Ramón va morir a Boiro el 12 de gener de 1998 per enverinament de cianur potàssic, ajudat per la seva amiga Ramona Maneiro. Aquesta va ser detinguda dies després, però no va ser jutjada per manca de proves. Set anys després, un cop que el delicte havia prescrit, Ramona va admetre en televisió que havia facilitat a Ramón l'accés al verí que li va causar la mort i haver gravat el vídeo on aquest va pronunciar les seves últimes paraules.
Després de la mort de Sampedro, moltes persones van afirmar haver estat els culpables, emulant l'obra literària Fuenteovejuna.
# Els estiuejants

Estiu (rus: Дачники ) és una obra de teatre de Maksim Gorki escrita el 1904 i publicada per primera vegada el 1905 per Znaniye (1904 Znaniye Anthology, llibre tres), a Sant Petersburg.
Plena de personatges que "...podrien haver estrenada d'un món txekhovià", té lloc l'any 1904, el mateix any en què va morir Anton Txékhov. L'obra dramatitza la classe social burgesa russa i els canvis que es produeixen al seu voltant. A Rússia l'obra es va estrenar el 10 de novembre de 1904 al Teatre Komissarzhevskaya de Sant Petersburg.
L'estrena britànica de l'obra la va oferir la Royal Shakespeare Company a l’Aldwych Theatre de Londres el 27 d'agost de 1974. Va ser dirigit per David Jones, que va introduir diverses de les obres de Gorki a Gran Bretanya.
Nick Dear va adaptar l'obra per a una producció a l'escenari Olivier de Londres, part del Royal National Theatre, el 1999.

## Premis associats

* El Royal National Theatre de Londres va produir Estiu el 1999. Trevor Nunn va guanyar el 22 de novembre de 1999 el premi Evening Standard de 1999 al "Millor director" per El marxant de Venècia i Estiu. També va guanyar els Critics' Circle Theatre Awards i el Laurence Olivier Award al "Millor Director".

## Referències

* ↑ «Maxim Gorky». Moonstruck Drama Bookstore. [Consulta: 31 gener 2007].
* 1 2 Commentaries to Дачники. The Complete M. Gorky in 30 volumes, vol 6. // Собрание сочинений в тридцати томах: Государственное издательство художественной литературы; Москва; 1949 Том 6. Пьесы 1901-1906
* ↑ , 07-11-2003.
* ↑ «Guys & Dolls Media Release & Upcoming Shows». Studio 58, 01-01-2007. Arxivat de l'original el 27 de setembre de 2007. [Consulta: 31 gener 2007].
* ↑ Gorky: Five Plays, Methuel 1994 ISBN 978-0-413-18110-7
* ↑ «The Information: `Summerfolk'». Newspaper Publishing PLC, 07-09-1999 [Consulta: 31 gener 2007].
* 1 2 «Summerfolk». National Theatre. [Consulta: 31 gener 2007].
* ↑ «Archive:Summerfolk». Albemarle of London. Arxivat de l'original el 2006-10-23. [Consulta: 31 gener 2007].
# Elza Kolodin

Elza Kolodin és una pianista polonesa. Va estudiar a Cracòvia, Varsòvia i París.
Ha obtingut molts reconeixements per part de la premsa internacional, que ha descrit la seva "interpretació entusiasmada" com la que es distingeix per un "virtuosisme brillant" i una "mescla molt personal d'energia electritzant i poesia profunda".
Elza Kolodin va començar la seva carrera pianística a l'Escola Especial de Música de Cracòvia amb Zofia Zagajewska. Després de rebre una beca de la Chopin Society, va continuar els seus estudis a l'Acadèmia de Música de Varsòvia amb Ryszard Bakst i Zbigniew Drzewiecki.
Després de la seva emigració, la Fundació Albert Roussel li permet de completar els seus estudis a l’Ecole Normale de Música de París en la classe de Thierry de Brunhoff un mestre alumne d'Alfred Cortot. Es va graduar amb la màxima distinció, la "Llicència de concert amb unanimitat del jurat".
Al llarg de la seva carrera, Elza Kolodin ha tingut molt èxit en l'àmbit del concurs, havent guanyat el 3r Premi al Concorso Pianistico Internazionale Ferruccio Busoni (1973), 2n Premi al Concorso Pianistico Internazionale Alessandro Casagrande (1972) i el Concurso Internacional Maria Canals (1976), així com 1rs Premis en els que devien ser alguns dels moments més destacats de la seva carrera, el Premio Internacional de Música de Jaén (1973), el Concurs Internacional de Piano Reina Sofia (1977) i el Concurs Internacional de Piano Jose Iturbi. (1981), on també es va endur els premis a la millor interpretació de la música espanyola.
Els seus concerts l'han portat a les capitals de la música d'Europa, Japó i EUA i també ha publicat diversos enregistraments sota els segells Ars Musici i EMI.
Paral·lelament a les seves activitats de concert, Elza Kolodin també és una professora dedicada i professora a la Hochschule für Musik Freiburg im Breisgau, Alemanya, on resideix des de 1976.
Dirigeix classes magistrals regularment a diversos països i també és membre del jurat de nombrosos concursos internacionals.
Registre de premis :
| Any | Competició | Premi |
| 1972 | Concurs Pianistico Internacional Alessandro Casagrande | 2n premi |
| 1973 | Concorso Pianistico Internacional Ferruccio Busoni | 3r premi (ex-aequo) |
| 1973 | Premio Internacional de Música de Jaén | 1r premi (ex-aequo) |
| 1976 | Concurs Internacional de Piano Maria Canals | 2n premi |
| 1977 | Concurs Internacional de Piano Reina Sofia | 1r premi |
| 1981 | Concurs Internacional de Piano José Iturbi | 1r premi |

## Vegeu també

* Moye Kolodin

## Referències

* ↑ Ridberg, Maia; Ury Eppstein «Local bands make rock music history». , 10-12-2001, p. 15 [Consulta: 3 març 2011].
* ↑ «ELZA KOLODIN pianist». [Consulta: 7 novembre 2022].
* ↑ «Winners». mariacanals.org. Arxivat de l'original el 2018-10-20. [Consulta: 2 juny 2020].
# Francisco Romá Olcina

Francisco Romá Olcina (Alcoi, 1947) és un director de cinema i de teatre valencià. Es va graduar amb una tesi doctoral sobre la relació entre Azorín i el cinema. Ha treballat principalment com a professor de literatura i d'art dramàtic i va començar en el teatre independent i el teatre universitari. Durant la transició espanyola va provar sort en el cinema i després de dirigir el curtmetratge Aniversario de boda va fer de director i guionista del llargmetratge Tres en raya el 1979, una "tragicomèdia en to menor" que intenta donar una visió dels problemes de la joventut durant la transició espanyola (amor. amistat, feina) La seva estrena, però, fou un fracàs, arran del qual el director decidí no fer més cinema.

## Premis

35a edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| Millor guió | Tres en raya | Guanyador |

## Referències

* ↑ Pedro López García Alicantinos en el cine. Cineastas en Alicante
* ↑ Francisco Romá: "«Tres en raya» es una tragicomedia en tono menor", El País, 25 d'abril de 1979
* ↑ Tres en raya a abc.es
* ↑ «Premios del Círculo de Escritores Cinematográficos». El País, 02-02-1980 [Consulta: 27 gener 2019].
# Eugen Dücker

Eugen Dücker (Kuressaare, 29 de gener de 1841 $^{(Julià)}$ - Düsseldorf, 6 de desembre de 1916) (també Eugène Gustav Dücker) va ser un pintor alemany del Bàltic, de l'estil romàntic, associat a l'Escola de pintura de Düsseldorf.

## Biografia

Va néixer a Eduard Dücker (1813–1886), un mestre fuster, i la seva dona, Amalie nascuda Fischer (1810–1880). La seva germana petita, Marie Dücker, també esdevingué pintor. Les seves primeres lliçons de dibuix van ser amb el litògraf Friedrich Sigismund Stern.
De 1858 a 1862, va ser inscrit a l'Acadèmia Imperial de les Arts de Sant Petersburg. Allà va estudiar escultura amb David Jensen, i la pintura de paisatge amb Sokrat Vorobiev. En graduar-se, se li va concedir una beca de sis anys per a un viatge d'estudis per Europa. Va fer llargues parades a Munic i Karlsruhe, on va rebre lliçons de Karl Friedrich Lessing.
El 1864 va marxar a Düsseldorf, i hi romandria la resta de la seva vida. Va començar a agafar estudiants; notablement l'artista noruec del paisatge, Adelsteen Normann, i va succeir a Oswald Achenbach com a instructor de paisatge a la Kunstakademie el 1872. Dos anys més tard, es va casar amb Regina Schneeloch. En els seus darrers anys, va ser membre de l'associació d'artistes progressistes, Malkasten.
Entre els seus coneguts alumnes de l'Akademie hi havia Heinrich Hermanns, Franz Korwan, Georg Macco, Otto Modersohn, Fritz Overbeck, Edgar Meyer, Heinrich Petersen-Angeln, Oskar Hoffmann i Carl Wuttke. Malgrat les arrels de la seva carrera a Alemanya, va passar gran part del seu temps a Estònia, on va pintar paisatges idíl·lics del mar i el camp. També va fer nombrosos viatges a Holanda, Bèlgica, França i Itàlia.
Potser la seva pintura més coneguda és Paisatge costaner (Pescadors tornant a casa).

## Galeria

* Costa del mar a Tiskre, Tallinn (1866)
* Paisatge de Rügen (1869)
* Autoretrat, vora el mar Bàltic (ca. 1900)
* Pescador de crancs a l'Ostseestrand

## Referències

* ↑ Die Düsseldorfer Malerschule: Kunstmuseum Düsseldorf 13. Mai - 8. Juli 1979; Mathildenhoehe Darmstadt 22. Juli - 9. Sept. 1979, 1979. ISBN 978-3-8053-0409-2.
* ↑ «ArtFira». [Consulta: 30 agost 2023].
* ↑ Rudolf Theilmann: "Die Schülerlisten der Landschafterklassen von Schirmer bis Dücker", In: Wend von Kalnein: Die Düsseldorfer Malerschule. Verlag Philipp von Zabern, Mainz 1979, ISBN 3-8053-0409-9, pg.144.

## Bibliografia

* Dücker, Eugen Gustav. A: Wilhelm Neumann: Lexikon baltischer Künstler. Riga 1908, pàg.37 f.
* Walter Cohen: "Dücker, Eugène Gustav". A: Ulrich Thieme (Ed.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart, Vol.10: Dubolon–Erlwein. EA Seemann, Leipzig 1914, pàg.52 (en línia)
* Kuno Hagen: Lexikon deutschbaltischer bildender Künstler. 20. Jahrhundert, Verlag Wissenschaft und Politik, Colònia, 1983,ISBN 3-8046-0101-4, pàg.33
* "Eugen Dücker",' A: Hans Paffrath (Ed.): Lexikon der Düsseldorfer Malerschule 1819–1918. Vol.1: Abbema–Gurlitt, Kunstmuseum Düsseldorf, Bruckmann, Munic 1997,ISBN 3-7654-3009-9, pàgs. 293–298
# Fritz Stuckenberg

Fritz Stuckenberg (Múnic, 16 d'agost de 1881 - Füssen, 18 de maig de 1944) va ser un pintor expressionista alemany.

## Biografia

Va néixer Friedrich Bernhard Stuckenberg a Munic, però es va traslladar amb la seva família el 1893 a la ciutat industrial del nord de Delmenhorst (prop de Bremen), on el seu pare va assumir el càrrec de director de la Hansa-Linoleumwerke. Després d'estudis inacabats d'arquitectura i estudis d'art a Weimar i Munic, va passar cinc anys de formació (1907-1913) a París. Des d'allà va fer excursions a Pont-Aven així com a la Provença (Cassis, Martigues) on va netejar la paleta. Va pertànyer al cercle d'artistes del Cafè Du Dôme i va exposar en alguns dels millors salons i galeries de París.
Tornant a Alemanya, va residir a Berlín, on va ser descobert el 1916 per Herwarth Walden i integrat al cercle de Sturm. Es va fer amic de Georg Muche, Arnold Topp, Walter Mehring i Mynona. Desil·lusionat amb Walden, es va unir el 1919 a l’Arbeitsrat für Kunst al voltant de Walter Gropius i Bruno Taut, més tard el Novembergruppe. Diverses exposicions Sturm, la participació a la primera exposició dadaista de Berlín i la inclusió en la tercera cartera de la Bauhaus, marquen el seu rang en l'escena d'artistes d'aquests anys. A principis dels anys vint, les seves obres es van mostrar a Alemanya, els EUA i la Unió Soviètica com la d'un pioner de l'avantguarda europea.
Malgrat tot, una greu malaltia i problemes econòmics van obligar Stuckenberg a tornar amb els seus pares a Delmenhorst tenebrós (com escriu en una carta al dadaïsta flamenc Paul van Ostaijen). En condicions cada cop més difícils, tant polítiques com personals, va desenvolupar una obra tardana constructivista i espiritualista. Totes les seves imatges van ser eliminades dels museus alemanys (i algunes d'elles van ser destruïdes) durant les purgues nazis. A la famosa exposició sobre Entartete Kunst de 1937, es va exposar la seva Straße mit Häusern ('carrer amb cases', 1921) com a exemple d'art degenerat. Durant la Segona Guerra Mundial es va traslladar al sud d'Alemanya i allí va morir, ja gairebé oblidat. El 1993 va ser redescobert com a part de l'avantguarda de l'art modern amb una retrospectiva a Delmenhorst, Berlín i Neuss. Una gran part de la seva obra supervivent ara es pot veure a la Städtische Galerie Delmenhorst.

## Referències

* ↑ «Stuckenberg, Fritz». Oxford University Press, 31-10-2011.
* ↑ Base de dades d'inventari de confiscacions d'accions „Entartete Kunst“, Forschungsstelle „Entartete Kunst“, FU Berlin
* ↑ Petit company quan passeja per l'Església Evangèlica Luterana. Església de la ciutat de Delmenhorst A la Santíssima Trinitat

## Bibliografia

* Andrea Wandschneider, Barbara Alms (eds.): Fritz Stuckenberg 1881–1944: Retrospektive, Berlín: Argon 1993. ISBN 978-3-87024-240-4
* Barbara Alms (ed.): Fritz Stuckenberg. Vertrauter der Farben (catàleg de l'exposició), Bremen: Hauschild 1998.ISBN 978-3-931785-74-1
* Barbara Alms (ed.): Paris leuchtet. Bremen: Edició Hachmann 2007.ISBN 978-3-939429-28-9
# Guanyem Eivissa

Guanyem Eivissa va ser un partit polític d'àmbit eivissenc.
A diferència d’experiències similars anteriors, com Eivissa pel Canvi (ExC) veia la llum com un projecte plural sense quotes de membres de partits en llistes electorals ni en òrgans directius, amb llistes electorals triades en eleccions primàries i obertes. El germen de la constitució de Guanyem Eivissa fou entre membres de l'Entesa d’Eivissa (ENE), Eivissa pel Canvi (ExC) —socis de Més per Mallorca— i d’Eivissa Sostenible (ESOS), a més de persones sense cap adscripció. El 2013 naixia el Procés d’Unitat Ciutadana (PUC) i més tard, Esquerra Unida (EU) també li donà suport. La denominació “Guanyem” sorgia del nom d’una iniciativa similar a Barcelona estesa a altres indrets.

## Referències

* ↑ «Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera». [Consulta: 8 maig 2023].